ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2023 року

м. Київ

cправа № 910/18929/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г. М. - головуючого, Рогач Л. І., Краснова Є. В.,

секретар судового засідання Лихошерст І. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк»

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.04.2023 (колегія суддів: Козир Т. П. - головуючий, Скрипка І. М., Коробенко Г. П.)

за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк»

до Міністерства юстиції України,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Державний реєстратор виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Ілющенков Сергій Олександрович,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 ,

про визнання незаконним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1 Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі - Банк), звернувшись з позовом до Міністерства юстиції України (далі - Мін`юст), просило визнати незаконним та скасувати наказ Мін`юсту від 30.06.2020 № 2232/5 (далі - Наказ).

1.2 Позов обґрунтовано тим, що спірний Наказ, яким скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, було прийнято з порушенням Порядку розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1128.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1 Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.02.2023 (суддя Мороз С. М.) позов задоволено повністю.

2.2 Судове рішення мотивовано тим, що позивача не було повідомлено про час та місце розгляду скарги відповідачем, чим позбавлено Банк права бути присутнім при розгляді скарги та подати пояснення по її суті.

2.3 Постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.04.2023 рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2023 скасовано і закрито провадження у справі.

2.4 Суд апеляційної інстанції, зважаючи на характер правовідносин у справі, суб`єктний склад та висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, дійшов висновку, що даний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

3. Короткий зміст касаційної скарги та позиція інших учасників справи

3.1 У касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову апеляційного господарського суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

3.2 В обґрунтування касаційної скарги Банк посилається на те, що оскаржуване судове рішення прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального і порушенням норм процесуального права. Заявник касаційної скарги вважає, що суд не врахував правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду зі справи № 807/137/18.

3.3 У відзиві на касаційну скаргу відповідач заперечує доводи скаржника і просить залишити скаргу Мін`юсту без задоволення, а постанову - без змін.

4. Мотивувальна частина

4.1 Суди встановили, що ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) 14.04.2019 звернувся до Мін`юсту зі скаргою (вх. № А-7081 від 16.04.2019) на рішення державного реєстратора виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Ільющенкова Сергія Олександровича про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, у якій просив провести перевірку правомірності прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 45924824 від 13.03.2019, на підставі якого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності № 30664337, та скасувати зазначене рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу).

4.2 Мін`юст листом від 11.05.2019 за вих. А-7081/19.2.1 за результатами розгляду скарги надіслав на адресу ОСОБА_1 рішення у формі наказу від 08.05.2019 № 1588/7 «Про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 14.04.2019 без розгляду по суті». Підставою для прийняття наказу став Висновок Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації від 25.04.2019 за результатами вирішення скарги ОСОБА_1 .

4.3 Не погоджуючись із вказаним наказом, ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Мін`юсту, в якому позивач просив суд визнати протиправним та скасувати наказ Мін`юсту від 08.05.2019 № 1588/7.

4.4 Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 25.09.2019 № 280/2990/19, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 06.02.2020, адміністративний позов ОСОБА_1 до Мін`юсту задоволено та, зокрема, визнано протиправним та скасовано наказ останнього від 08.05.2019 № 1588/7 і зобов`язано Мін`юст розглянути скаргу ОСОБА_1 від 14.04.2019, з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині цього рішення.

4.5 На підставі вказаного рішення Запорізького окружного адміністративного суду Колегією Мін`юсту з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів міністерства юстиції було прийнято висновок від 10.06.2020 із рекомендацією про задоволення скарги ОСОБА_1 та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13.03.2019 № 45924824, прийнятого державним реєстратором Ільющенком С. О.

4.6 На підставі вказаного висновку відповідач прийняв оскаржуваний Наказ, яким скаргу ОСОБА_1 від 14.04.2019 задоволено в повному обсязі та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13.03.2019 № 45924824.

4.7 За таких обставин позивач, не погоджуючись з Наказом, звернувся до господарського суду з позовом у цій справі. Тобто позовні вимоги у справі заявлено на поновлення порушеного, як вважає позивач, його майнового права.

4.8 Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частини 1 і 2).

4.9 Згідно зі статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

4.10 Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України, згідно з пунктами 6, 13 частини 1 якої до юрисдикції господарських судів відносяться справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці; вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами.

4.11 Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певну справу належить розглядати за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

4.12 При цьому визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

4.13 За змістом частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

4.14 Як вбачається з встановлених судами попередніх інстанцій обставин, Банк заявив вимоги про визнання незаконним та скасування Наказу Мін`юсту, яким за скаргою ОСОБА_1 скасовано рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації права власності на житловий будинок за Банком.

4.15 До моменту прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13.03.2019 № 45924824 власником цього житлового будинку була фізична особа, яка не має статусу підприємця, - ОСОБА_1 , і за наслідками прийняття відповідачем Наказу майнові права на спірне майно повернулися у його власність.

4.16 Саме з цих підстав справа у цьому спорі не відноситься до юрисдикції господарських судів відповідно до пунктів 6, 13 частини 1 статті 20 ГПК України та має розглядатися за правилами цивільного судочинства згідно зі статтею 19 ЦПК України.

4.17 Подібна правова позиція стосовно визначення юрисдикції у таких справах викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 910/7781/19, постанові Верховного Суду від 18.05.2022 у справі № 910/16898/21, які були враховані судом апеляційної інстанції.

4.18 З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що цей спір не може розглядатись у порядку господарського судочинства, у зв`язку з чим апеляційний суд правильно закрив провадження у справі з посиланням на пункт 1 частини 1 статті 175 і пункт 1 частини 1 статті 231 ГПК України.

4.19 За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов правомірного висновку щодо скасування рішення суду першої інстанції.

4.20 Доводи Банку щодо неврахування апеляційним господарським судом правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 02.10.2019 у справі № 807/137/18, Суд відхиляє, оскільки у цій справі на вирішення Великої Палати Верховного Суду було постановлено питання щодо визначення юрисдикції суду, в якому належить її розглядати, зокрема адміністративної чи цивільної. Натомість у справі, яка розглядається, постало питання щодо розмежування між справами цивільного та господарського судочинства.

4.21 Разом з тим слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що ураховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими за принципом реєстраційного підтвердження володіння може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку (див. зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (пункт 90), від 20.06.2023 у справі № 362/2707/19).

4.22 Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина 1 статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Тоді як право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67); від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 (пункт 92), від 20.06.2023 у справі № 362/2707/19).

4.23 Таким чином, в результаті державної реєстрації права власності за особою така особа стає володільцем нерухомого майна, а особа, за якою право власності було зареєстроване раніше, втрачає володіння нерухомим майном.

4.24 Відповідно до абзацу другого частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції станом на час звернення позивача з позовною заявою у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі рішення Міністерства юстиції України, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

4.25 Відповідно до абзацу вісімнадцятого частини 7 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у чинній редакції у разі визнання прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав Міністерство юстиції України забезпечує відновлення попереднього становища, яке існувало до прийняття такого рішення, шляхом внесення відомостей до Державного реєстру прав у порядку, встановленому частиною третьою статті 26 цього Закону (внесення відомостей про скасування, набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно). Відповідно до абзацу третього частини 3 статті 26 цього Закону у чинній редакції у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі рішення Міністерства юстиції України відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав.

4.26 Таким чином, в разі скасування (анулювання) Міністерством юстиції України рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за певною особою, до Державного реєстру вноситься новий запис про реєстрацію права власності за тією особою, за якою воно було зареєстроване раніше (до державної реєстрації на підставі анульованого рішення державного реєстратора). Внаслідок цього особа, яка стала володільцем нерухомого майна в результаті державної реєстрації за нею права власності на підставі анульованого рішення державного реєстратора, втрачає володіння, а таке володіння повертається особі, за якою право власності було зареєстроване раніше.

4.27 Відповідно до частини першої статі 6, частини першої 124 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Відповідно до частини другої 124 Конституції України вирішення юридичних спорів належить виключно до компетенції судової гілки влади.

4.28 Отже, при розгляді скарги на рішення державного реєстратора Міністерство юстиції України не вправі вирішувати спір між сторонами, зокрема робити висновки про права сторін на майно. Натомість до повноважень Міністерства юстиції України належить повернення майна у володіння скаржника (особи, за якою було зареєстроване право власності до оскаржуваної реєстрації), якщо майно вибуло з володіння скаржника за відсутності його волевиявлення, а державна реєстрація вчинена з порушенням закону, внаслідок чого інша особа за посередництва державного реєстратора самоправно заволоділа майном скаржника (тобто Міністерство юстиції України здійснює посесорний захист володіння скаржника). Повернення майна у володіння скаржника на підставі наказу Міністерства юстиції України можливе лише в тому випадку, якщо право власності на майно досі зареєстроване за тією особою, за якою воно було зареєстроване на підставі оскаржуваного рішення державного реєстратора. При цьому розгляд скарги має відбуватися у відповідності до законодавства, зокрема з додержанням прав заінтересованих осіб.

4.29 Якщо ж позивач (особа, яку було позбавлено володіння майном на користь попереднього володільця на підставі наказу Міністерства юстиції України) вважає такий наказ незаконним, то інтерес позивача полягає у поверненні володіння майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за позивачем. Судове рішення про визнання наказу Міністерства юстиції України незаконним чи про скасування наказу саме по собі не може бути підставою для такої реєстрації, оскільки вона (реєстрація) має наслідком не тільки введення позивача у володіння майном, а й одночасно позбавлення володіння актуального володільця.

4.30 Отже, для ухвалення судового рішення, яке є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем, необхідно принаймні встановити, що право власності і досі зареєстроване за скаржником, чия скарга була задоволена наказом Міністерства юстиції України. Цю обставину суд встановлює під час розгляду справи за позовною вимогою до такого скаржника про витребування майна з його володіння.

4.31 Саме така вимога і відповідає належному способу захисту прав позивача, причому відповідачем за цією вимогою є не Міністерство юстиції України, а скаржник. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що саме рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння є підставою для внесення запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14 .1.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146)) незалежно від того, чи таке витребування відбувається у порядку віндикації (статті 387-388 ЦК України), чи у порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 ЦК України), чи у порядку примусового виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 38)), чи у порядку відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини 1 статті 16 ЦК України).

4.32 Отже, позовна вимога про оскарження наказу Міністерства юстиції України в разі її задоволення не призводить до повного захисту прав позивача, а зумовлює необхідність звернення до суду з новим позовом.

4.33 Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на важливість дотримання принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див., наприклад, постанови від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20.10.2021 у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44).

4.34 Тим більше неприпустимим є таке подвоєння судового процесу, за яким позовні вимоги розглядаються за правилами різного судочинства.

4.35 Оскарження наказу Міністерства юстиції України, який був підставою для державної реєстрації права власності за фізичною особою безпосередньо пов`язане із захистом позивачем свого цивільного права у спорі щодо нерухомого майна з фізичною особою, яка не заперечує законності дій державного реєстратора з реєстрації за нею права власності на це ж нерухоме майно (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2019 у cправі № 807/137/18, від 04.02.2020 у справі № 910/7781/19 (пункт 52)).

4.36 У справі, що переглядається, відповідачем за належною позовною вимогою про витребування майна з чужого володіння має бути фізична особа, тож ця вимога підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Тому і вимога про оскарження наказу Міністерства юстиції України, який був підставою для введення цієї фізичної особи у володіння нерухомим майном, підлягає розгляду разом з належною позовною вимогою про витребування майна з чужого володіння в порядку цивільного судочинства; під час такого розгляду суд має надати оцінку ефективності кожної з вимог.

4.37 Відповідно до положень статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

4.38 Оскільки під час здійснення касаційного провадження у цій справі Верховним Судом не було встановлено порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права, то підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення у касаційного суду немає.

4.39 За вказаних обставин касаційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

4.40 Відповідно до приписів статті 129 ГПК України судові витрати покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 240, 300, 308, 309, 315, 317 ГПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» залишити без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.04.2023 у справі № 910/18929/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Г. М. Мачульський

Судді Л. І. Рогач

Є. В. Краснов