РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.08.2023Справа № 910/13708/22

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К. І., при секретарі судового засідання Олексюк О. В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження господарську справу

за позовом Дочірнього підприємства "Радомишльський лісгосп АПК" Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Полісся-2002"

про стягнення 163 352,16 грн.

за участю представників:

від позивача: Єлісєєв В.А

від відповідача: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва з позовом звернулось Дочірнє підприємство "Радомишльський лісгосп АПК" Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради" (далі - ДП "Радомишльський лісгосп АПК", позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Полісся-2002" (далі - ТОВ "Полісся-2002", відповідач) про стягнення заборгованості у сумі 163 352,16 грн за договором купівлі-продажу необробленої деревини № 7 від 14.02.2019.

У обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору купівлі-продажу необробленої деревини № 7 в частині своєчасної сплати вартості поставленого товару, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість. У позові ДП "Радомишльський лісгосп АПК" просить стягнути з відповідача заборгованість у сумі 163 352,16 грн. за придбаний товар.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.06.2023 за вказаною позовною заявою було відкрите провадження, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін, учасникам справи надана можливість реалізувати свої процесуальні права та обов`язки. Цією ж ухвалою суд за клопотанням позивача витребував від ТОВ "Полісся-2002" (відповідача) завірені належним чином копії укладеного сторонами договору купівлі-продажу необробленої деревини № 7 від.14.02.2019 та рахунку № 28 від 28.02.2019 на оплату товару згідно з умовами цього договору.

Відповідач, належним чином повідомлений про розгляд справи, у строк, визначений законом, відзиву та витребуваних від нього доказів не надав, його позиція щодо заявлених вимог суду невідома.

Згідно з ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Ураховуючи, що відповідач не скористався наданим йому правом у межах визначеного законом процесуального строку на подання відзиву, суд дійшов висновку про можливість вирішення спору за відсутності відзиву відповідача.

До початку розгляду справи по суті позивач подав позовну заяву у новій редакції, в якій він просить зменшити розмір позовних вимог щодо основного боргу на 20 000 грн. у зв`язку із частковою сплатою відповідачем заборгованості та одночасно заявив вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат у сумі 83 020,14 грн. і 3% річних у сумі 14 681,63 грн.

Відповідно до ч. 3 статті 46 ГПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Як роз`яснив Пленум ВГСУ у своїй постанові № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011, Господарським процесуальним кодексом, зокрема статтею 22 цього кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об`єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Якщо в заяві позивача йдеться про збільшення розміру немайнових вимог (наприклад, про визнання недійсним ще одного акта крім того, стосовно якого відповідну вимогу вже заявлено), то фактично також йдеться про подання іншого позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

У разі подання позивачем заяви, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, господарський суд повинен відмовити в задоволенні такої заяви і, приєднавши її до матеріалів справи та зазначивши про цю відмову в описовій частині рішення (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи), розглянути по суті раніше заявлені позовні вимоги, якщо позивач не відмовляється від позову. Позивач при цьому не позбавлений права звернутися з новим позовом у загальному порядку.

З урахуванням викладеного вказану заяву суд долучив до матеріалів справи, але до розгляду не прийняв, оскільки вона за своєю суттю направлена на одночасну зміну предмету та підстав позову. При цьому відповідно до ст. 46 ГПК України одночасна зміна предмету та підстав позову не допускається.

У судовому засіданні, призначеному для розгляду справи по суті, представник позивача заявлені вимоги обґрунтував та підтримав, просив їх задовольнити, питання щодо розподілу судових витрат на правову допомогу просив розглянути після ухвалення рішення по справі.

Представник відповідача до суду повторно не з`явився, належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Його позиція щодо поданого позову суду не відома.

Суд, розглянувши позовні вимоги, заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з поданих позивачем документів, між позивачем та відповідачем був укладений договір поставки (з тверджень позивача - договір № 7 від 14.02.2019, який фактично відсутній у позивача та відповідачем на вимогу суду не наданий). Досягнення згоди щодо предмету та ціни такого договору поставки підтверджено наявними в матеріалах справи копіями товарно-транспортних накладних та платіжних доручень з часткової оплати поставленого товару. При цьому сам відповідач не заперечив наявності цього договору та факту поставки товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати: з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно із ч. 2 ст. 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Таким чином позивач шляхом поставки товару, а відповідач шляхом його прийняття створили певні права та обов`язки, які аналогічні цивільним правам та обов`язкам сторін за договором поставки, встановленим статтею 712 Цивільного кодексу України, зокрема, у позивача виникло право вимагати оплати поставленого товару, а у відповідача виник обов`язок його оплатити.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що на виконання укладеного сторонами договору, згідно з товарно-транспортними накладними: № 312854 від 03.04.2019, № 312889 від 04.04.2019, №312799 від 05.04.2019, № 312890 від 08.04.2019, № 312853 від 09.04.2019, № 312970 від 10.04.2019, № 312895 від 11.04.2019, №312805 від 12.04.2019, № 312815 від 12.04.2019 позивач поставив відповідачу обумовлений товар, а саме - необроблену деревину на загальну суму 413 352,16 грн.

Проте відповідач, зі свого боку, умови договору виконав неналежним чином, вартість товару сплатив частково, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень: № 771 від 08.04.2019, № 808 від 10.04.2019, № 838 від 12.04.2019, № 2213 від 21.08.2019 на загальну суму 250 000 грн.

Отже судом встановлено, що на час звернення позивача до суду з даним позовом у відповідача виникла заборгованість у сумі 163 352,16 грн. з оплати вартості отриманого товару.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як роз`яснено в п. 1.7 постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" від 17.12.2013 № 14, якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов`язку негайного виконання; такий обов`язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

Разом з тим судом встановлено, що частину заборгованості в сумі 20 000 грн. відповідач сплатив під час розгляду справи, що підтверджується наданою позивачем копією платіжної інструкції № 656 від 17.07.2023.

Отже, сплативши заборгованість у вказаній сумі, відповідач у такий спосіб припинив відповідне грошове зобов`язання, а тому провадження у частині позовних вимог про стягнення заборгованості у сумі 20 000 грн. необхідно закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України (за відсутністю предмету спору).

Щодо іншої частини боргу в сумі 143 352,16 грн. (163 352,16 грн. - 20 000 грн.), то доказів, які б підтверджували сплату цієї частини заборгованості, матеріали справи не містять.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідач письмового відзиву на позов, доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість, суду не надав, доводів позивача не спростував.

Також суд вважає, що відсутність в матеріалах справи укладеного сторонами договору не звільняє відповідача від сплати вартості поставленого товару. Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 03.12.2019 у справі № 216/6655/15-ц та у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, в яких також зазначено про те, що відсутність укладеного договору не звільняє споживачів від сплати за фактично надані послуги, а факт відсутності договору не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача 143 352,16 грн. заборгованості є доведеними, обґрунтованими, такими, що відповідають фактичним обставинам справи, та підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 129 ГПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, відтак, витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем, покладаються на ТОВ "Полісся-2002" у зв`язку з задоволенням позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. 73 - 79, 129, 236 - 238, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Провадження за позовом Дочірнього підприємства "Радомишльський лісгосп АПК" Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Полісся-2002" про стягнення заборгованості в сумі 163 352,16 грн. в частині позовних вимог про стягнення заборгованості в сумі 20 000 грн. закрити.

Решту позовних вимог про стягнення заборгованості в сумі 143 532,16 грн. - задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Полісся-2002" (04073, м. Київ, вул. Рилєєва, будинок 12-А, ідентифікаційний код 32041844) на користь Дочірнього Підприємства "Радомишльський лісгосп АПК" Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради" (12200, Житомирська обл., Житомирський р-н, місто Радомишль, вул. Старокиївська, будинок 22, ідентифікаційний код 31124589) заборгованість в сумі 143 352 (сто сорок три тисячі триста п`ятдесят дві ) грн. 16 коп. та судовий збір у сумі 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) грн. 00 грн.

Рішення ухвалене в нарадчій кімнаті, його вступна та резолютивна частини оголошені в судовому засіданні 10 серпня 2023 року.

Повний текст рішення складений 17 серпня 2023 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 20-денний строк з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головіна К. І.