ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.08.2023м. ДніпроСправа № 904/1803/23

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Назаренко Н.Г.,

за участю секретаря судового засідання Риженко Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Буддеталь", м. Краматорськ, Донецька область

до Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія", м. Київ

про стягнення заборгованості за договором підряду у розмірі 5 502 973, 12 грн.

Представники:

Від позивача: не з`явився

Від відповідача: Козуб Б.Ю., довіреність №007/23 від 22.12.2022, адвокат

РУХ СПРАВИ В СУДІ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Буддеталь" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" про стягнення заборгованості за договором підряду № 029-2 від 17.01.2022 у розмірі 5 502 973, 12 грн., з яких:

- 4 500 000, 00 грн. - основний борг;

- 126 123, 29 грн. - 3 % річних;

- 876 849, 83 грн. - інфляційні втрати.

Ухвалою від 14.04.2023 прийнято позовну заяву прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 10.05.2023.

21.04.2023 від відповідача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою від 21.04.2023 у задоволенні клопотання Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" відмовлено, у зв`язку із зайнятістю майданчиків для проведення відеоконференцій в суді.

09.05.2023 від відповідача надійшов відзив на позов.

10.05.2023 сторони в підготовче засідання не з`явилися.

Ухвалою від 10.05.2023 відкладено підготовче засідання на 12.06.2023.

12.06.2023, у зв`язку з перебуванням судді Назаренко Н.Г. з 09.06.2023 по 23.06.2023 у відпустці, підготовче засідання не відбулося.

Ухвалою від 26.06.2023 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів до 13.07.2023 та призначено підготовче засідання на 10.07.2023

05.07.2023 від відповідача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, призначеному на 10.07.2023 та проведення наступних судових засідань в режимі відеоконференції.

Ухвалою від 06.07.2023 у задоволенні клопотання Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" про проведення судового засідання в режимі відеоконференції призначеного на 10.07.2023 відмовлено.

10.07.2023 сторони в підготовче засідання не з`явилися.

Ухвалою від 10.07.2023 клопотання Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено. Закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 08.08.2023.

08.08.2023 позивач в судове засідання не з`явився.

Суд розпочав розгляд справи по суті позовних вимог.

Відповідач, визнаючи суму основного боргу, просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання та подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

08.08.2023 в судовому засіданні, в порядку ст. 240 ГК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення відповідача, встановив наступне.

ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати вартості підрядних робіт, виконаних позивачем в рамках договору № 029-2 від 17.01.2022.

ПОЗИЦІЯ ВІДПОВІДАЧА.

Відповідач заборгованість за спірним договором в розмірі 4 500 000,00 грн. визнав.

Несплату заборгованості пояснив форс-мажорними обставинами, які спричинені введенням військового стану на території України.

Зважаючи на це, відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Крім того, відповідач просить зменшити штрафні санкції, через скорочення виробництва, неможливість перевезення продукції через морські порти, ускладнення транспортування продукції через залізничне перевезення на території України.

ОБСТАВИНИ, ЯКІ Є ПРЕДМЕТОМ ДОКАЗУВАННЯ У СПРАВІ.

Предметом доказування, відповідно до частини 2 статті 76 Господарського процесуального кодексу України, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, обставинами, які входять до предмету доказування у даній справі є обставини укладання договору № 029-2 від 17.01.2022, наявність заборгованості, наявність підстав для стягнення штрафних санкцій, наявність підстав для застосування позовної давності.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ.

Між Акціонерним товариством "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" (далі - відповідач, замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Буддеталь" (далі - позивач, підрядник) укладено Договір підряду № 029-2 від 17.01.2022 (далі договір).

Пунктом 1.1 договору встановлено, що підрядник зобов`язується за завданням замовника виконати роботи з ремонту екскаватора ЭРШР зав №8 ЦЕХ №3 інв. № 12855 (надалі -роботи) (код 50530000-9 відповідно до ДК 021:2015), а замовник, в свою чергу, зобов`язується прийняти виконані роботи та оплатити їх вартість на умовах, визначених цим договором. Інформація щодо робіт, які надаються за цим договором, міститься в додатках №1-4 до договору (п. 1.2. договору).

Згідно п. 2.1. договору, ціни встановлені у національній валюті України гривні. Загальна сума договору складає 8 890 000,00 грн., у т.ч. ПДВ 1 481 666,67 грн., що відповідає загальній вартості виконаних робіт згідно додатку №1 до договору.

Умови розрахунку: 30% передоплати, решта 70% протягом 7 банківських днів з моменту підписання сторонами акту виконаних робіт (п.2.2. договору).

Пунктами 4.1.-4.2. договору передбачено, що підрядник передає замовнику підписаний зі свого боку акт виконаних робіт не пізніше 5 календарних днів з моменту завершення виконаних робіт.

Замовник підписує та передає підряднику акт виконаних робіт не пізніше 5 календарних днів з моменту його отримання, або надає підряднику мотивовану письмову відмову від підписання акту виконаних робіт.

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє по 30.04.2022. ( п. 2.1. договору).

Відповідно до умов договору позивачем виконано роботи суму 8 890 000,00 грн., що підтверджується Актом №1 виконаних робіт від 30.03.2022, який підписано сторонами без заперечень.

Відповідач за виконані роботи розрахувався частково у сумі 4 390 000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 214532 від 14.04.2022 на суму 223 000,00 грн., № 214127 від 31.03.2022 на суму 1 000 000,00 грн., № 211 494 від 18.01.2022 на суму 2 667 000,00 грн., №214776 від 25.04.2022 на суму 500 000,00 грн., у зв`язку з чим заборгованість за виконані підрядні роботи становить 4 500 000,00 грн.

Викладене стало підставою для звернення позивача з позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, надавши оцінку аргументам, наведеним сторонами, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.173 ГК України господарським судом визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно ст.175 ГК України майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Приписами ч.ч. 1, 2 ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст. 199 ГК України виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим кодексом та іншими законами.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

У відповідності до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 Цивільного кодексу України унормовано, що договір є обов`язковим до виконання.

Згідно із ч.1 ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу, тобто, законодавець передбачає обов`язкову оплатність договору підряду.

Частиною 1 ст. 853 ЦК України встановлено, що замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Статтею 854 ЦК України встановлено, що якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Доказів своєчасної сплати заявленої позивачем до стягнення заборгованості, відповідач під час розгляду справи не надав, доводи позивача належними та допустимими доказами не спростував, заборгованість в розмірі 4 500 000,00 грн. визнав.

Враховуючи викладене, зважаючи на визнання відповідачем суми основного боргу в розмірі 4 500 000,00 грн., вимоги позивача в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 4 500 000,00 грн. є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи та такими, що підлягають задоволенню.

Правомірність нарахування 3% річних.

Крім основного боргу позивач просить стягнути з відповідача 3 % річних у сумі 126 123,29 грн. за період з 09.04.2022 по 16.03.2023.

В силу п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При перевірці розрахунку позивача суд встановив, що 3% річних за спірний період складають 126 493,15 грн., однак, зважаючи на те, що суд не може виходити за межі позовних вимог, задоволенню підлягає 3% річних у розмірі, визначеному позивачем, а саме 126 123,29 грн.

Правомірність нарахування інфляційних втрат.

Пунктом 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" встановлено, що згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, розрахунки індексу інфляції за квартал, період з початку року і т. п. проводяться «ланцюговим» методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів (наказ Держкомстату від 27.07.2007, № 265 «Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін»)

Позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 876 849,83 грн. інфляційних втрат за період прострочення з квітня 2022 по березень 2023.

Перевіркою виконаного позивачем розрахунку інфляційних втрат суд виявив помилки в частині визначення періоду нарахування, а саме позивачем визначено період квітень 2022- березень 2023, а також в графі березень 2023 зазначено "індекс не встановлено", тоді як період нарахування починається з 09.04.2022, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в розмірі 715 179,27 грн.

В частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 161 670,56 грн. слід відмовити.

Щодо посилання відповідача на настання форс-мажорних обставин, у зв`язку із введенням військового стану на території України, суд зазначає таке.

Відповідно до п.п. 19.1, 19.4 договору, сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов цього Договору у разі дії форс-мажорних обставин, настання яких не залежить від Сторін і безпосередньо впливає на можливість виконання цього Договору.

Під обставинами непереборної сили Сторони розуміють надзвичайні і непереборні сили - стихійні лиха, війни, озброєні конфлікти, масові заворушення, терористичний акт, блокада, повінь, землетрус, пожежа і інші події, що не підпадають під вплив контролю Сторін.

У разі дії форс-мажорних обставин Сторони діють відповідно до законодавства України.

Виникнення і термін дії форс-мажорних обставин повинно бути засвідчено документом Торгово-промислової палати України.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 910/9258/20 суд послався на раніше сформульований у цілій низці своїх постанов висновок, відповідно до якого:

- засвідчення дії непереборної сили шляхом видачі сертифікату про форс-мажорні обставини покладено на ТПП України та уповноважені нею регіональні ТПП;

- форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для конкретного випадку виконання зобов`язання;

- доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Отже, навіть у разі наявності сертифікату ТПП про форс-мажор суд оцінюватиме цей доказ у сукупності з іншими.

Вже після повномасштабної російської збройної агресії проти України КГС ВС у своїй постанові від 14.06.2022 у справі № 922/2394/21 підтвердив: "…форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку".

Відтак, керуючись наведеними правовими висновками суду касаційної інстанції, при розгляді форс-мажорних спорів наразі суд виходить з того, що підтвердженням існування форс-мажорних обставин є відповідний сертифікат ТПП України чи уповноваженої нею регіональної ТПП. При цьому суди звертають увагу на наявність чи відсутність обставин форс-мажору саме для конкретного випадку виконання господарського зобов`язання, безвідносно до змісту Листа ТПП.

Таким чином, обов`язок доказування непереборної дії форс-мажорних обставин покладено на особу, що заявляє про такі обставини, тобто на відповідача.

Відповідно до ст. 617 Цивільного кодекс України форс-мажор звільняє лише від відповідальності за порушення зобов`язання, що сталося внаслідок такого форс-мажору, але не звільняє від виконання відповідного зобов`язання і не є підставою для припинення зобов`язань.

Аналізуючи положення чинного законодавства та судову практику, господарський суд дійшов висновку, що особа звільняється від відповідальності лише у разі, якщо вона довела те, яким чином форс-мажорні обставини унеможливили виконання зобов`язання.

Доводи відповідача щодо неможливості виконання грошового зобов`язання через збройну агресію російської федерації, не можуть вважатися тими обставинами, що повністю виключають можливість оплати вартості виконаних робіт, оскільки всі ці обставини та дії не мають майнового характеру в контексті відсутності коштів до сплати.

Відтак, суд вважає форс-мажорні обставини не доведеними.

Щодо посилання позивача на зменшення штрафних санкцій, суд зазначає наступне

За змістом ч. 1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Верховний Суд вже неодноразово наголошував у своїх постановах, що визначення конкретного розміру, на який зменшуються належні до сплати штрафні санкції, належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав. (Постанова Верховного Суду від 20.10.2021 у справі № 910/8396/20).

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі № 917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 27.01.2020 у справі № 916/469/19.

Розглядаючи клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, суд встановив відсутність належних доказів, які надані відповідачем на підтвердження винятковості випадку відповідача, вжитих відповідачем заходів задля належного виконання зобов`язання, неможливості належно виконати взяті на себе зобов`язання за договором тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.09.2019 зі справи №904/4685/18).

Тобто з системного аналізу вищевказаних норм слідує, що зменшення розміру заявленої до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Таким чином, враховуючи викладене, господарський суд не знайшов підстав для зменшення розміру заявлених до стягнення з відповідача штрафних санкцій. Доказів спрямованих на належне виконання взятих на себе зобов`язань відповідач суду не надав.

Щодо обґрунтування кожного доказу суд зазначає наступне.

Статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства.

Отже, будь-яке рішення господарського суду повинно прийматися з дотриманням цих принципів, які виражені також у статтях Господарського процесуального кодексу України.

Згідно статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

За частиною 2 статті 74 Господарського процесуального кодексу України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (частина 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок доказування, а отже, і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників справи, однак, не позбавляє суд, у випадку, передбаченому статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, витребувати у сторони ті чи інші докази.

На підставі статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню зі стягненням з відповідача на користь основного боргу в розмірі 4 500 000,00 грн, інфляційних втрат у розмірі 715 179,27 грн., 3% річних у розмірі 126 123,29 грн.

В частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 161 670,56 грн. слід відмовити.

СУДОВІ ВИТРАТИ.

За змістом статті 129 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи здійснюється розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 130 ГПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Аналогічна норма закріплена в частині 3 статті 7 Закону України "Про судовий збір".

Враховуючи викладене, зважаючи на визнання позову відповідачем в частині стягнення основного боргу в розмірі 4 500 000,00 грн., в частині позовних вимог в розмірі 4 500 000,00 грн, суд вважає за необхідне в порядку, визначеному частиною 1 статті 130 ГПК України та частиною 3 статті 7 Закону України "Про судовий збір", повернути позивачу 50% сплаченого ним при поданні позову судового збору у розмірі 82 544,60 грн, оскільки до початку розгляду справи по суті відповідачем було подано заяву про визнання позову в розмірі 4 500 000,00 грн..

В іншій частині витрати зі сплаті судового збору у розмірі 46 369,54 грн. судом покладаються на відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись статтями 2, 5, 14, 73, 74-80, 86, 91, 129, 194, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Буддеталь" до Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" про стягнення заборгованості за договором підряду у розмірі 5 502 973, 12 грн. задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" (03035, м. Київ, вул. Сурікова, буд. 3; ідентифікаційний код 36716128) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Буддеталь" (84303, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Олекси Тихого, буд. 90а, ідентифікаційний код 25107160) основний борг у розмірі 4 500 000,00 грн., 3% річних у розмірі 126 123,29 грн., інфляційні втрати в розмірі 715 179,27 грн., судовий збір у розмірі 46 369,54 грн., про що видати наказ.

В решті позовних вимог відмовити.

Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Буддеталь" (84303, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Олекси Тихого, буд. 90а, ідентифікаційний код: 25107160) з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 33 750,00 грн, сплачений за платіжною інструкцією № 32 від 26.03.2023 на суму 82 544,60 грн.

Наказ та ухвалу про повернення судового збору видати після набрання рішенням чинності.

Відповідно до вимог ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно до вимог ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення .

Відповідно до вимог ст. 257 ГПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення складено та підписано 11.08.2023.

Суддя Н.Г. Назаренко