РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.08.2023Справа № 910/9550/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукаса А.Ю., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Текро» (вул. Спаська, буд. 5, офіс № 60, м. Київ, 04071; ідентифікаційний код 25409463)

до Приватного акціонерного товариства «Волноваський комбінат хлібопродуктів» (пр. Берестейський, буд. 121В, офіс 103, м. Київ, 03115; ідентифікаційний код 00957376)

про стягнення 567 184, 33 грн,

без виклику представників учасників справи,

РОЗГЛЯД СПРАВИ СУДОМ

1. Стислий виклад позиції Позивача

До Господарського суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Текро» (далі за текстом - ТОВ «Текро», Позивач) з позовом до Приватного акціонерного товариства «Волноваський комбінат хлібопродуктів» (далі за текстом - ПрАТ «Волноваський КХП», Відповідач) про стягнення 3 % річних - 89 142, 04 грн та інфляційних втрат - 478 042, 29 грн, нарахованих за прострочення виконання грошового зобов`язання - заборгованість за договором № 03012012/2/53 від 03.01.2012, яку стягнуто з Відповідача на користь Позивача рішенням Господарського суду Донецької області від 06.08.2013 у справі № 905/4193/13.

В обґрунтування заявлених вимог, Позивач зазначає, що станом на дату звернення до суду з позовом, в порушення норм чинного законодавства прав та законних інтересів Позивача, Відповідач не виконав свого обов`язку щодо виконання рішення суду у справі №905/4193/13 щодо погашення заборгованості ПрАТ «Волноваський КХП» на користь ТОВ «ТЕКРО» в розмірі 990 062 грн., яка складається із основного боргу 970 642 грн та судового збору 19 420 грн.

Так, Позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) на існуючу суму заборгованості 990 062 грн. здійснено нарахування 3 % річних та інфляційних втрат за період з 13.06.2020 по 13.06.2023 згідно зазначених вище сум, що і стало підставою для звернення до суду з позовом.

2. Стислий виклад позиції Відповідача

Із поданого Відповідачем відзиву вбачається, що сума основного боргу в розмірі 970 642 грн сплачена на користь Позивача у зв`язку з чим виконавче провадження закрито, а нарахування Позивачем 3 % річних та інфляційних втрат на суму основного боргу є незаконним.

Також Відповідач заперечує щодо можливості нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на суму судового збору, присудженого до стягнення з нього рішенням Господарського суду Донецької області від 06.08.2013 у справі № 905/4193/13 посилаючись на правову позицію Верховного Суду України у постанові від 01.10.2014 № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 № 686/21962/15-ц.

Разом із відзивом на позовну заяву Відповідачем подано клопотання щодо стягнення з Позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000 грн.

3. Процесуальні дії у справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.06.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

07.07.2023 через загальний відділ діловодства до Господарського суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву.

03.08.2023 через загальний відділ діловодства до Господарського суду міста Києва надійшли додаткові пояснення Відповідача.

Таким чином, приймаючи до уваги, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи, відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої сторони про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Рішенням Господарського суду Донецької області від 06.08.2013 року у справі № 905/4193/13 позовні вимоги ТОВ «ТЕКРО» задоволено та стягнуто з ПАТ «Волноваський КХП» (в подальшому змінено організаційно-правову форму на ПрАТ) на користь ТОВ «ТЕКРО» заборгованість в розмірі 970 642 грн та судовий збір в розмірі 19 420 грн.

23.08.2013 Господарським судом Донецької області видано накази на примусове виконання вказаного вище рішення суду.

Згідно доводів Позивача зазначені вище накази пред`явлено Позивачем до виконання у зв`язку з чим 03.09.2013 Волноваським ВДВС РУЮ відкрито виконавче провадження № 39650490 про стягнення заборгованості з ПАТ «Волноваський КХП».

Відповідно до наданого Позивачем витягу з автоматизованої системи виконавчого провадження (№ АСВП: 39650490), станом на 13.06.2023 - виконавче провадження відкрито.

З огляду на те, що Відповідачем станом на дату подання даного позову не погашено заборгованість за рішенням Господарського суду Донецької області від 06.08.2013 у справі № 905/4193/13, Позивачем здійснено нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на загальну за вказаним рішенням суму 990 062 грн. за період з 13.06.2020 по 13.06.2023.

Заперечуючи щодо задоволення позовних вимог, Відповідач у поданому відзиві зазначає, що виконавче провадження № 39650490 стосується наказу суду від 23.08.2013 в частині стягнення судового збору, в той час як виконавче провадження № 39650478 щодо стягнення суми основного боргу в розмірі 970 642 грн відкрите 03.09.2013 та постановою від 24.12.2014 закінчено у зв`язку зі сплатою ПАТ «Волноваський КХП» на користь ТОВ «ТЕКРО» суми заборгованості 970 642 грн.

Відтак, Відповідач звертає увагу суду на безпідставність нарахування Позивачем 3 % річних та інфляційних втрат за період з 13.06.2020 по 13.06.2023 на суму 970 642 грн, оскільки остання сплачена Відповідачем раніше.

Також Відповідач стверджує, що також є неправомірними дії Позивача в частині нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на залишкову суму (не сплачену) за рішенням Господарського суду Донецької області від 06.08.2013 у справі № 905/4193/13 в розміру судового збору, оскільки остання не є за своєю суттю грошовим зобов`язанням в розумінні положень статті 625 ЦК України.

Окрім викладеного, Відповідач просить суд стягнути (у разі відмови у задоволенні позову) з Позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000 грн.

У якості доказів понесення Відповідачем витрат до матеріалів справи надано наступні докази:

- договір про надання правової допомоги № 3/23 від 30.06.2023;

- додаткова угода № 1 до договору № 3/23 від 30.06.2023 про надання правової допомоги;

- договір про залучення адвоката від 30.06.2023;

- розрахунок розміру витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката від 30.06.2023.

Відповідно до пункту 4.5. договору про надання правової допомоги № 3/23 від 30.06.2023 за результатами надання правової допомоги складається Акт прийому-передачі наданих послуг, що підписується сторонами протягом 5 днів з моменту складання. В акті вказується обсяг наданої АО правової допомоги, її вартість та порядок оплати. З моменту підписання акту правова допомога вважається наданою.

Пунктом 3 додаткової угоди № 1 до договору № 3/23 про надання правової допомоги від 30.06.2023 закріплено вартість послуг АО «Перший правничий колегіум «Астрея», визначених пунктом 1 даної додаткової угоди, в розмірі 30 000 грн, оплата яких згідно пункту 3 здійснюється клієнтом протягом 10 банківських днів з моменту підписання сторонами акту прийому - передачі наданих послуг за Договором.

Згідно пункту 4.3. договір про залучення адвоката від 30.06.2023 за результатами надання правової допомоги складається акт прийому-передачі наданих послуг, в якому визначається обсяг наданої адвокатом правової допомоги та її вартість. З моменту підписання акту правова допомога вважається наданою.

При цьому, суд вказує, що в матеріалах справи відсутній акт прийому-передачі наданих послуг, підписаний між адвокатом та клієнтом (Відповідачем), як це передбачено вище зазначеними пунктами укладених договорів.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИТЬ СУД

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є, договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 та 5 статті 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зі змісту статей 526, 599, 611, 625 ЦК України вбачається, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК, за час прострочення.

Аналогічна правова позиція викладена в пункті 6.5 постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі № 915/880/18.

При цьому, суд зазначає, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 07.03.2018 у справі № 910/3855/17.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Нарахуванням Позивачем інфляційних втрат та 3 % річних є правом кредитора (Позивача), яке він може реалізувати при неналежному виконанні боржником грошового зобов`язанні, що наразі допущено Відповідачем та водночас є підставою настання для останнього відповідних правових наслідків, в даному випадку передбачених частиною 2 статтею 625 ЦК України.

Так, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три проценти річних від простроченої суми.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

У постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 161/12771/15-ц, від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13, від 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц, від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17, від 22.09.2020 у справі № 918/631/19, від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17.

Однак, враховуючи надані Відповідачем до матеріалів докази щодо сплати ним суми основного боргу за рішенням Господарського суду Донецької області від 06.08.2013 року у справі № 905/4193/13 суд погоджується з доводами Відповідача та зазначає про відсутність у Позивача підстав для здійснення нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на суму із врахування суми 970 642 грн. за визначений ним період.

Вказане вище Позивачем не заперечується та відповідно не подано докази на спростування останнього.

Те саме стосується і нарахування Позивачем 3 % річних та інфляційних втрат на присуджену до стягнення суму судового збору 19 420 грн.

Судом не вбачається за можливе здійснювати вказані вище нарахування на суму судового збору, оскільки останній не є основним договірним зобов`язанням та судом не вбачається за можливе встановити строк настання у Відповідача зобов`язання з його оплати, а відтак і факту прострочення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17.04.2019 у справі № 910/1973/18.

Крім того, суд зазначає, що традиційно підставами виникнення майнових зобов`язань називаються обставини, визначені законом як юридичні факти, у складі яких вирізняють договір і правопорушення (делікт). Судове рішення про відшкодування шкоди не є юридичним фактом, що породжує деліктні правовідносини, ним є сама шкода, як певні негативні зміни в майновому стані потерпілого, тому й самі деліктні правовідносини виникають в момент завдання шкоди.

Рішення суду за загальним правилом не може породжувати зобов`язання грошового характеру, тому що зобов`язання боржника завжди передує судовому рішенню. Судове рішення у цьому разі не виступає юридичним фактом, що породжує зобов`язання, а слугує підтвердженню факту певного правопорушення та визначає суму коштів, що становить зміст цього зобов`язання.

Що стосується заявлених до відшкодування Відповідачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частина 3 статті 123 ГПК України).

Відповідно до статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд вказує, що заперечень Позивачем щодо заявленої до відшкодування Відповідачем суми витрат на професійну правничу допомогу не надано.

Водночас, враховуючи викладені судом вище пункту договору про надання правової допомогу (із урахування додаткової угоди) та договору про залучення адвоката, суд дійшов висновку, що Відповідачем не надано акт прийому-передачі наданих послуг, а відтак не доведено належними та допустимими доказами факту надання адвокатом послуг клієнту (Відповідачу) без зауважень та претензій та відповідно виникнення у клієнта обов`язку з оплати таких послуг та понесення відповідних витрат.

Крім того, із наданих Відповідачем доказів не вбачається за можливе встановити, які саме послуги виконані адвокатом в межах розгляду даної справи та в межах фіксованих 30 000 грн., при тому, що перелік послуг згідно пункту 1 додаткової угоди № 1 не є вичерпним, а відтак неможливо встановити їх доцільність та реальність, що відповідно свідчить про неможливість покладання останніх на Позивача в силу відмови у задоволенні позову.

Частинами 1-2 статті 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частин 1-3 статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

ВИСНОВКИ СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

З огляду на встановлені судом обставини справи, суд дійшов висновку щодо безпідставного нарахування Позивачем 3 % річних та інфляційних втрат на суму основного боргу та судового збору, присудженого до стягнення рішенням суду.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на Позивача.

Витрати на професійну правничу допомогу Відповідачу не відшкодовуються та покладаються на останнього.

Kеруючись статтею 74, статтями 76-79, статтею 86, 123, 129, статтями 236-238, статтями 240 та 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Текро» (вул. Спаська, буд. 5, офіс № 60, м. Київ, 04071; ідентифікаційний код 25409463) до Приватного акціонерного товариства «Волноваський комбінат хлібопродуктів» (пр. Берестейський, буд. 121В, офіс 103, м. Київ, 03115; ідентифікаційний код 00957376) про стягнення 567 184, 33 грн - відмовити.

2. Судові витрати Товариству з обмеженою відповідальністю «Текро» не відшкодовуються.

3. У задоволенні клопотання Приватного акціонерного товариства «Волноваський комбінат хлібопродуктів» про стягнення витрат на професійну правничу допомогу - відмовити.

4. Витрати на професійну правничу допомогу Приватному акціонерному товариству «Волноваський комбінат хлібопродуктів» не відшкодовуються.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення підписано: 21.08.2023

Суддя Антон ПУКАС