ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" серпня 2023 р. Справа №914/405/23

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Орищин Г.В.,

суддів Галушко Н.А.,

Желіка М.Б.

розглянув без повідомлення (виклику) представників сторін апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» від 06.05.2023

на рішення Господарського суду Львівської області від 20.04.2023 (повний текст рішення складено 01.05.23, суддя Мазовіта А.Б)

у справі № 914/405/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс», м. Київ

до відповідача Приватного підприємства «Агрофірма Маяк», с. Старий Яричів

про стягнення 24106,50 грн,

31 січня 2023 Товариство з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Компанія «Ніко-Тайс» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом про стягнення з Приватного підприємства (далі ПП) «Агрофірма Маяк» 24106,50 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Господарського суду Київської області від 19.05.2015 у справі №911/798/15 позов задоволено частково; з відповідача на користь позивача стягнуто 21653,94 грн заборгованості (дооцінка вартості товару), 13328,64 грн інфляційних, 3370,99 грн 3% річних, 13376,59 грн пені, 1580,13 грн витрат по сплаті судового збору, 1729,75 грн витрат на оплату послуг адвоката; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено; провадження у справі в частині стягнення 5325,70 грн. штрафу закрито. Оскільки відповідач рішення суду від 19.05.2015 у справі №911/798/15 виконав лише 17.01.2023, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 20270,10 грн. інфляційних втрат та 3836,40 грн. 3% річних.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 20.04.2023 у справі № 914/405/23 в задоволенні позовних вимог ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» відмовлено, оскільки, рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2015 у справі №911/798/15 не є підставою виникнення нового грошового зобов`язання у спірних правовідносинах, а лише підтверджує факт порушення відповідачем грошового зобов`язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 25.03.2008 №ЗУФ-42/03/08. Отже, право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат у позивача виникає не з рішення суду у справі №911/798/15, а внаслідок неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань. Разом з тим, судом встановлено, що позивачем нараховано 3% річних та інфляційні на заборгованість у розмірі 16747,58 грн, яка, серед іншого, стягнута з відповідача зазначеним рішенням суду, та до складу якої входять 3% річних в сумі 3370,99 грн, а також пеня в сумі 13376,59 грн.

Таким чином, в даному випадку, враховуючи, що рішенням суду у справі №911/798/15 стягнуто пеню та 3% річних у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу, суд дійшов висновку, що дія статті 625 ЦК України в даному випадку не поширюється.

Не погодившись з ухваленим рішенням місцевого господарського суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. В своїй апеляційній скарзі ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 20.04.2023 у даній справі, позов задоволити та стягнути з ПП «Агрофірма Маяк» 3836,40 грн. 3% річних, 20270,10 грн. інфляційних втрат та 2684,00 грн. витрат по сплаті судового збору, виходячи з наступного:

- за твердженнями апелянта, Господарський суд Львівської області не зазначив та не навів жодного належного, допустимого та правового обґрунтування, яке б з достовірністю стверджувало про безпідставність позовних вимог ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» про стягнення ПП «Агрофірма Маяк» донарахованого розміру 3%-річних та інфляційних втрат у зв`язку із неналежним та несвоєчасним здійсненням виконання грошового зобов`язання на підставі рішення Господарського суду Київської області від 19 травня 2015 року у справі №911/798/15, яке набрало законної сили;

- позивач стверджує, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, відтак, його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Господарським судом Львівської області безпідставно залишено поза увагою факт виникнення та існування невиконаних грошових зобов`язань, умови та порядок виконання його зі сторони відповідача, дати такого виконання, наявність порушення строків, настання відповідної відповідальності, тощо;

- позивач, з покликанням на судову практику Верховного Суду, перелік якої наведений в тексті апеляційної скарги, зазначає, що у випадку фактичного невиконання судового рішення про стягнення з боржника коштів, кредитор вправі вимагати в судовому порядку стягнення з боржника сум інфляційних нарахувань та процентів річних до моменту фактичного виконання зобов`язання. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 263 ГПК України, відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи апелянта та, з покликанням на правову позицію Верховного Суду, наведену у постанові від 09.02.2023 у справі № 757/42885/19, зазначає, що не є грошовим зобов`язанням судове рішення, яким вже застосовано відповідальність, передбачену ст. 625 ЦК України за порушення будь-якого грошового зобов`язання, оскільки в такому випадку судове рішення носить не зобов`язальний характер щодо сплати грошового зобов`язання боржника перед кредитором, а виконує роль санкції за прострочення боржником грошового зобов`язання, яка являє собою міру цивільно-правової відповідальності, що застосовується до всіх грошових зобов`язань у розмірі 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, стягнення відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, за порушення грошового зобов`язання у зв`язку із невиконанням судового рішення, яким вже стягнуто відповідальність, передбачену ст. 625 ЦК України, за порушення грошового зобов`язання, не ґрунтується на нормах чинного законодавства та свідчить про недобросовісну поведінку кредитора. Крім цього, відповідач вказує на пропуск позивачем позовної давності, що є безумовною і самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

З огляду на приписи ч. 10 ст. 270 ГПК України, з врахуванням ціни позову, розгляд апеляційної скарги ТОВ «Ніко-Тайс» здійснюється Західним апеляційним господарським судом без виклику представників сторін.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення відсутні, з огляду на наступне:

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Київської області від 19.05.2015 у справі №911/798/15 припинено провадження у справі в частині вимог про солідарне стягнення з відповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю «ПК Трейдсервісгруп» та Приватного підприємства «Агрофірма Маяк» суми штрафу в розмірі 5325,70 грн.; з Приватного підприємства «Агрофірма Маяк» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» стягнуто 21653,94 грн заборгованості (дооцінка вартості товару), 13328,64 грн інфляційних, 3370,99 грн 3% річних, 13376,59 грн пені, 1580,13 грн витрат по сплаті судового збору, 1729,75 грн витрат на оплату послуг адвоката; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Підставою задоволення позовних вимог у вищевказаній справі стало неналежне виконання Приватним підприємством «Агрофірма Маяк» своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 25.03.2008 №ЗУФ-42/03/08 щодо здійснення розрахунку за поставлений товар у строк, визначений договором.

30.06.2015 Господарським судом Київської області видано наказ на примусове виконання рішення Господарського суду Київської області від 19.05.2015 у справі №911/798/15.

Постановою Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві від 13.07.2015 відкрито виконавче провадження №48169959 щодо примусового виконання вказаного наказу.

Постановою Шевченківського РВДВС у місті Києві Центрального МРУ Міністерства юстиції (м. Київ) від 27.10.2020 виконавче провадження №48169959 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 30.06.2015 у справі №911/798/15 для його подальшого виконання передано до Кам`янка-Бузького відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).

Постановою Кам`янка-Бузького відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 03.11.2020 прийнято до подальшого виконання виконавче провадження №48169959 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 30.06.2015 у справі №911/798/15.

Постановою Кам`янка-Бузького відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 16.12.2022 завершено виконавче провадження №48169959 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 30.06.2015 у справі №911/798/15 у зв`язку із повним та фактичним виконанням вимог виконавчого документу.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків щодо виконання рішення суду від 19.05.2015 у справі №911/798/15 в частині сплати 3% річних в сумі 3370,99 грн, а також пені в сумі 13376,59 грн, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача інфляційних у сумі 20270,10 грн та 3% річних у сумі 3836,40 грн, нарахованих на вищезазначені складові заборгованості відповідача перед позивачем.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 626 ЦК України).

За приписами частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 525 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.

За приписами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Проценти на неустойку не нараховуються (частина друга статті 550 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Приписами статті 604 ЦК України унормовано, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

З аналізу вказаних норм закону слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18.

У питанні підстав виникнення зобов`язальних правовідносин суд звертається до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №914/1033/17, від 11.05.2018 у справі № 914/1487/17, від 15.05.2018 у справі № 921/412/17-г/7, від 24.10.2018 у справі № 308/8645/15цс, від 05.12.2018 у справі № 589/2800/15-ц, відповідно до яких:

- за своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб; за загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов`язують виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду; рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність;

- за змістом статті 11 ЦК України зобов`язальні правовідносини виникають з актів цивільного законодавства, а рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові 07.04.2020 у справі № 910/4590/19, зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

З урахуванням зазначеного, рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2015 у справі №911/798/15 не є підставою виникнення нового грошового зобов`язання у спірних правовідносинах, а лише підтверджує факт порушення відповідачем грошового зобов`язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 25.03.2008 №ЗУФ-42/03/08.

Враховуючи те, що прийняття судом вказаного рішення не припиняє та не змінює зобов`язань сторін за договором, позивач має право на стягнення передбачених статтею 625 ЦК України сум 3% річних та втрат від інфляції. Водночас, як встановлено судом, позивачем нараховано 3% річних та інфляційні на заборгованість у розмірі 16747,58 грн, яка, серед іншого, стягнута з відповідача зазначеним рішенням суду, та до складу якої входять 3% річних в сумі 3370,99 грн, а також пеня в сумі 13376,59 грн.

Судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що такі нарахування є безпідставними, оскільки вони не відповідають принципу заборони подвійної цивільно-правової відповідальності та суперечить положенням статті 550 ЦК України про заборону нарахування процентів на неустойку.

Суд зазначає, що право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат у позивача виникає не з рішення суду у справі №911/798/15, а внаслідок неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань.

Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Таким чином, застосування приписів ст. 625 ЦК України, у першу чергу, залежить від існування грошового зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 923/829/17.

Судова колегія вважає вірними доводами апелянта про те, що якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з останнього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Проте, при зверненні з даним позовом позивачем не враховано, що у разі, коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості, саме як неустойки, у зв`язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису ч. 2 ст. 550 ЦК України проценти не нараховуються. При цьому обов`язок сплатити суму неустойки (штрафу, пені) за невиконання зобов`язання не є зобов`язанням в розумінні положень частини першої статті 509 ЦК, а отже відсутні підстави і для застосування до цих правовідносин статті 625 ЦК України.

Оскільки у даній справі право на стягнення пені виникло у кредитора до звернення до суду внаслідок порушення боржником обов`язку оплатити вартість товару відповідно до договору купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 25.03.2008 №ЗУФ-42/03/08, це право не становить зміст основного зобов`язання. В свою чергу, грошовим є зобов`язання, яке передбачає передачу грошей як предмета договору або їх сплату як ціни договору. Відтак, зобов`язання зі сплати інфляційних та 3% річних не є грошовим та не стало грошовим з дати набрання законної сили рішення суду у справі №911/798/15.

Щодо посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, то суд зазначає, що висновки у даній справі не суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду у справі №686/21962/15-ц, оскільки у вказаній постанові не зазначено, що грошові зобов`язання виникають із рішення суду, а зазначено, що зобов`язання виникають і внаслідок завдання шкоди.

Правовідносини та обставини у даній справі та у справі №686/21962/15-ц не є аналогічними.

Так, Верховним Судом зазначено, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

В той же час, у даній справі у відповідача не виникало жодних грошових зобов`язань, а стягнення судом пені та 3% річних не перетворило їх у грошове зобов`язання в розумінні ст. 625 ЦК України.

У постанові Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/10156/17 правова позиція стосувалася можливості нарахування 3 % річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України у разі прострочення виконання зобов`язання щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей. Також у постановах Верховного Суду України у справі №6-1946цс15, постановах Верховного Суду у справах №459/3560/15-ц, №753/23612/15-ц, №461/479/16-ц, №761/43507/16-ц правова позиція стосувалася можливості нарахування 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України у разі невиконання рішення суду щодо стягнення грошової компенсації вартості частини майна.

Щодо посилання позивача на постанови Верховного Суду від у справах №905/21/19, №924/534/19, №904/3546/19, №920/710/19, №914/1470/19, то суд зазначає, що правова позиція у вказаних справах стосується методів розрахунку інфляційних. Водночас, у даній справі суд не розглядав правильність використання позивачем методів під розрахунку інфляційних та 3% річних, оскільки суд дійшов висновку, що нарахування інфляційних та 3% річних на стягнуті рішенням суду суми пені та 3% річних є безпідставними.

У постанові Верховного Суду у справі №905/1302/18 правова позиція стосувалася обставин того, що в оскаржуваній постанові не наведено арифметичного розрахунку інфляційних втрат та взагалі не наведено мотивів відхилення позовних вимог щодо стягнення інфляційних. Крім того, Верховним Судом зверталася увага суду апеляційної інстанції щодо застосування механізму розрахунку інфляційних збитків, який наведено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19. Слід також наголосити, що у п. 10.3. вищевказаної постанови зазначено, що відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові 07.04.2020 у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

Отже, правовідносини та обставини у даній справі та у справах №905/21/19, №924/534/19, №904/3546/19, №920/710/19, №914/1470/19, №905/1302/18 не є аналогічними.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відхиляючи доводи скаржника, суд враховує висновки в рішенні ЄСПЛ у справі «Проніна проти України», в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі «Шевельов проти України»).

З врахуванням викладеного вище в сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм чинного законодавства, наведених правових позицій Верховного Суду та встановлених обставин справи.

Арґументи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, не доводять порушення або неправильного застосування судом під час розгляду справи норм матеріального та процесуального права, а тому не можуть бути підставою для зміни чи скасування ухваленого у цій справі рішення.

Судові витрати, у відповідності до ст. 129 ГПК України, покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 269, 273, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніко-Тайс».

Рішення Господарського суду Закарпатської області від 20.04.2023 у справі №914/405/23 залишити без змін.

Судові витрати покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

Головуючий суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя М.Б. Желік