РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.06.2023Справа № 910/18529/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Ягічевої Н.І., за участі секретаря судового засідання Старовойтова Є. А., розглянувши у судовому засіданні матеріали справи

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 )

до Акціонерного товариства "Фінансова компанія "Аверс" (01135, місто Київ, ВУЛИЦЯ ДМИТРІВСЬКА, будинок 69; ідентифікаційний код 34819265);

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 );

про визнання недійсним рішення Спостережної ради № 26/2019 від 23.04.2019 та договору іпотеки від 24.04.2019, скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

Представники учасників справи: згідно протоколу судового засідання

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до Акціонерного товариства "Фінансова компанія "Аверс" про визнання недійсним рішення Спостережної ради №26/2019 від 23.04.2019 та договору іпотеки від 24.04.2019, скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням права позивача як акціонера товариства на участь в управлінні товариством.

Одночасно з позовною заявою до відділу діловодства суду представником ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2021 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 15.12.2021, залучено до участі у справі ОСОБА_2 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

14.12.2021 до відділу діловодства суду від Акціонерного товариства "Фінансова компанія "Аверс" надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач не погоджується з позовними вимогами та обставинами, викладеними у позові, оскільки вартість об`єкта нерухомості, що була предметом спірного договору іпотеки від 24.04.2019, була меншою 10% від вартості активів товариства, таким чином у товариства відповідача не було правових підстав виносити питання надання згоди на укладення спірного правочину на розгляд загальних зборів акціонерів.

У підготовчому засіданні 15.12.2021 суд у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення підготовчого засідання на 12.01.2022.

28.12.2021 до відділу діловодства суду від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, я у якій позивач зазначає, що спірне рішення №26/2019 від 23.04.2019 повинно було прийматися не Спостережною радою товариства відповідача, а Загальними зборами, оскільки ОСОБА_3 , який голосував як член Спостережної ради, перебуває у родинних зв`язках із позивачем, є заінтересованою особою, отже Спостережна рада вийшла за межі своїх повноважень, в той же час вартість об`єкта нерухомості, що була предметом спірного договору іпотеки від 24.04.2019, перевищувала 10% від вартості активів товариства, що свідчить про порушення пункту 3 ч. 7 ст. 71 Закону України "Про акціонерні товариства".

31.12.2021 до відділу діловодства суду від ОСОБА_2 надійшли письмові пояснення, у яких третя особа заперечує проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того що вартість предмета іпотеки перевищує вартість активів товариства, при цьому позивач невірно визначає також саму вартість активів товариства; посилання позивача на порушення процедури розміщення інформації про надання згоди на вчинення правочину із заінтересованістю є необґрунтованими, оскільки зазначене не може бути підставою для визнання правочину недійним, позивачем не доведено відсутності у товариства проекту спірного правочину, факт того що на засіданні Спостережної ради товариства голосувала також заінтересована особа не виключає правомірності прийнятого рішення; враховуючи що сторонами оспорюваного договору є фізичні особи, які не є підприємцями, позовна вимога про визнання договору іпотеки від 24.04.2019 має розглядатися в рамках цивільного судочинства.

04.01.2022 від Акціонерного товариства "Фінансова компанія "Аверс" надійшли заперечення, у яких відповідач зазначає, що Спірне рішення спостережної ради прийнято одноголосно всіма членами, та факт участі ОСОБА_3 у голосуванні не вплинув би на кінцеве рішення, вартість об`єкта нерухомості, що була предметом спірного договору іпотеки від 24.04.2019, була меншою 10% від вартості активів товариства, таким чином рішення Спостережної ради прийнято правомірно і в межах її компетенції, відповідно до ч. 1. ст. 71 ЗУ "Про акціонерні товариства" та Статуту товариства.

Підготовче засідання, призначене на 12.01.2022, не відбулось, у зв`язку із перебуванням судді Ягічевої Н. І. на лікарняному.

13.01.2022 до відділу діловодства суду від ОСОБА_2 надійшли письмові пояснення, у яких третя особа наводить додаткові обставини щодо безпідставності подання позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.01.2022 підготовче засідання призначено на 02.02.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/18529/21 до розгляду по суті на 23.02.2022.

Розгляд справи по суті, призначений на 23.02.2022, не відбувся у зв`язку з перебуванням судді Ягічевої Н.І. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.06.2022 розгляд справи по суті призначено на 29.06.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.06.2022 розгляд справи по суті відкладено на 27.07.2022.

27.07.2022 до відділу діловодства суду представником ОСОБА_1 подано клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження та зупинення провадження у справі в порядку п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.07.2022 задоволено клопотання ОСОБА_1 від 26.07.2022, постановлено повернутися до стадії підготовчого провадження, провадження у справі №910/18529/21 зупинено до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №522/22473/15-ц.

17.03.2023 до відділу діловодства суду представником третьої особи подано клопотання про поновлення провадження у справі з доданою копією постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2023 у справі №522/22473/15-ц.

У підготовчому засіданні 17.05.2023 суд у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження та призначення розгляду справи по суті на 14.06.2023.

13.06.2023 до відділу діловодства суду від ОСОБА_2 надійшли письмові пояснення, у яких третя особа наводить додаткові обставини щодо безпідставності подання позову.

14.06.2023 на електронну пошту суду від Акціонерного товариства "Фінансова компанія "Аверс" надійшло клопотання про відкладення слухання справи.

У судове засідання 14.06.2023 прибув представник третьої особи, в свою чергу представники позивача та відповідача у засідання не прибули, хоча про дату, час та місце засідання повідомлялися належним чином.

За приписами частини 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи належне повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду справи, а також, що їхня неявка не перешкоджає розгляду справи по суті, суд у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відмову у задоволенні клопотання відповідача про відкладення слухання справи та про проведення розгляду справи по суті за відсутності представників позивача та відповідача.

У судовому засідання 14.06.2023 представник третьої особи проти задоволення позову заперечив, просили відмовити.

У судовому засіданні 14.06.2023 оголошено вступну та резолютивну частину рішення відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Фінансова компанія "Аверс" є акціонерним товариством, діяльність якого регулюється, зокрема, Законом України "Про акціонерні товариства", Статутом Акціонерного товариства "Фінансова компанія "Аверс", затвердженого Рішенням Загальних зборів Акціонерного товариства "Фінансова компанія "Аверс№1" (далі - статут), оформленого протоколом №1 від 19.04.2019 у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань акціями товариства володіє група асоційованих осіб: ОСОБА_3 - 87,4%, ОСОБА_1 - 6,3% та ОСОБА_4 - 6,3 %.

23.04.2019 Спостережною радою Акціонерного товариства "Фінансова компанія "Аверс" прийнято рішення, оформлене протоколом №26/2019: передати в іпотеку нерухоме майно: нежилі приміщення з №1 (один) по №44 (сорок чотири) (групи приміщень №300) (в літері А), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 . Посвідчити Договір нотаріально, уповноважити на підписання Договору іпотеки Голову Правління - Макарчука Олександра Михайловича.

Згідно протоколу №26/2019 від 23.04.2019 на засіданні Наглядової ради присутні всі п`ять членів Наглядової ради АТ ФК "АВЕРС №1" ( ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ). Спостережна рада правоздатна приймати рішення. По першому питанню порядку денного голосували: "за" - 5 (п`ять) голосів, "проти" - 0 (нуль) голосів.

24.04.2019 між ОСОБА_2 (далі - іпотекодержатель) та Акціонерним товариством "Фінансова компанія "Аверс" (далі - іпотекодавець) укладено договір іпотеки (далі - договір), за умовами 1.3. якого даним договором забезпечується виконання зобов`язань позичальника по поверненню позикодавцю/іподекодавцю суми позики, сплаті іншої заборгованості, платежів і санкцій, що передбачені та/або випливають з основного зобов`язання, включаючи як зобов`язання передбачені договором позики, так і будь-якими додатковими угодами про внесення до нього змін, в тому числі щодо розміру позики, пені, штрафу, строку дії договору позики, встановлення інших майнових санкцій за невиконання умов договору позики.

За змістом пунктів 1.1. - 1.2. договору згідно з договором позики, укладеним 24 квітня 2019 року між позичальником - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 позикодавець/іпотекодержатель надав позичальнику позику в сумі 9990000, що за домовленістю сторін еквівалентно 370000 доларів США 00 центів. Позичальник зобов`язаний повернути суму позики у термін, визначений зазначеним договором позики та/або додатковими угодами до нього. Згаданий договір позики, а також додаткові угоди до нього, якщо такі будуть укладені між позикодавцем/іпотекодержателем і позичальником в подальшому, надалі іменуються "Основне зобов`язання".

На забезпечення виконання основного зобов`язання позичальником іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно (далі - предмет іпотеки): нежилі приміщення з №1 (один) по №44 (сорок чотири) (групи приміщень №300) (в літері А) загальною площею 350, 6 кв. м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 . Вказані нежилі приміщення належать іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Заріною М.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 29 грудня 2009 року за реєстровим №6434. Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07 серпня 2013 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, номер запису про право власності: 2036703 (п. 2.1. договору).

Сторони оцінюють предмет іпотеки в 9990000 грн 00 коп, що за домовленістю сторін еквівалентно 370000 доларів США 00 центів (п. 2.2. договору).

24.04.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенко Олегом Анатолійовичем внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідні записи: про іпотеку за №31337750 та про обтяження №31337843.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просить суд визнати недійсним рішення Спостережної ради Акціонерного товариства "Фінансова компанія "Аверс", оформлене протоколом №26/2019 від 23.04.2019, визнати недійним договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенко О.А., від 24.04.2019, а також скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що оскільки вартість майна перевищує 10% вартості активів Акціонерного товариства "Фінансова компанія "Аверс", та при цьому правочин вчинений з метою забезпечення зобов`язань ОСОБА_3 , який володіє понад 25% акцій відповідача, тобто такий договір є правочином із заінтересованістю, згідно положень ч. 7 ст. 71 Закону України "Про акціонерні товариства" рішення про передачу в іпотеку нерухомого майна мало бути винесено на розгляд загальних зборів акціонерів, водночас таке рішення загальними зборами не приймалось, а Спостережна рада товариства відповідача вийшла за межі своїх повноважень.

Також позивач зауважує, що всупереч вимогам Положення про розкриття інформації емітентами цінних паперів, затвердженого Рішенням Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку №2826 від 03.12.2013, відповідачем не оприлюднена інформація про надання згоди на вчинення правочину із заінтересованістю.

За твердженням позивача відповідачем порушено вимоги ч. 4 ст. 71 Закону України "Про акціонерні товариства" через відсутність проекту правочину із заінтересованістю.

Крім цього, позивач вказує також на порушення вимог ч. 6 ст. 71 Закону України "Про акціонерні товариства", оскільки ОСОБА_3 , який є заінтересованою особою у вчиненні правочину, брав участь у голосуванні.

Щодо обраного способу захисту позивач зазначає, що позовні вимоги про визнання недійсними рішення та договору спрямовані на захист його прав як акціонера, оскільки внаслідок спірного правочину вартість його акцій неправомірно зменшилась, та для відновлення порушених прав позивача необхідно також скасувати рішення про проведену державну реєстрацію.

В свою чергу, відповідач та третя особа заперечують проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що вартість об`єкта нерухомості, що була предметом спірного договору іпотеки від 24.04.2019, була меншою 10% від вартості активів товариства, таким чином у відповідача не було правових підстав виносити питання надання згоди на укладення спірного правочину на розгляд загальних зборів акціонерів, при цьому факт участі ОСОБА_3 у голосуванні не вплинув би на кінцеве рішення, оскільки воно прийнято одноголосно всіма членами ради.

Третя особа у своїх поясненнях додатково зауважує, що посилання позивача на порушення процедури розміщення інформації про надання згоди на вчинення правочину із заінтересованістю є необґрунтованими, оскільки зазначене не може бути підставою для визнання правочину недійним, та позивачем не доведено відсутності у товариства проекту спірного правочину.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (Аналогічні правові висновки наведені постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14 та постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/23369/17).

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Наведений висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18 (пункти 8.1 - 8.5 постанови).

Спосіб захисту порушеного права обумовлюється нормою матеріального права, яка регулює ті чи інші правовідносини між сторонами спору. Тому, позивач, формулюючи позовні вимоги, повинен відштовхуватись від тих наданих йому законом прав, які були об`єктивно порушені відповідачем і позов повинен бути направлений на припинення цих правопорушень та на відновлення порушеного права. Таким чином, право вибору способу захисту порушеного права належить позивачу, а суд наділений компетенцією перевірити відповідність обраного способу захисту змісту порушеного права.

Як вже зазначалось, у даній справі позивач, зокрема, просить суд визнати недійсним рішення Спостережної ради Акціонерного товариства "Фінансова компанія "Аверс" щодо передачі в іпотеку нерухомого майна, належного товариству відповідача, а також визнати укладений від імені Акціонерного товариства "Фінансова компанія "Аверс" договір іпотеки.

Так, відповідно до частини 1 ст. 51 Закону України "Про акціонерні товариства" №514-VI, чинного на час виникнення спірних правовідносин, наглядова рада акціонерного товариства є колегіальним органом, що здійснює захист прав акціонерів товариства і в межах компетенції, визначеної статутом та цим Законом, здійснює управління акціонерним товариством, а також контролює та регулює діяльність виконавчого органу.

До компетенції наглядової ради належить вирішення питань, передбачених цим Законом, статутом (частина 1 ст. 52 Закону України "Про акціонерні товариства").

У відповідності до пункту 18) ч. 2 ст. 52 Закону України "Про акціонерні товариства" до виключної компетенції наглядової ради належить прийняття рішення про надання згоди на вчинення значного правочину або про попереднє надання згоди на вчинення такого правочину у випадках, передбачених статтею 70 цього Закону, та про надання згоди на вчинення правочинів із заінтересованістю у випадках, передбачених статтею 71 цього Закону. Аналогічні за змістом положення наведені у п. 10.11.31 Статуту Акціонерного товариства "Фінансова компанія "Аверс".

Згідно вимог, викладених у частинах 1, 4, 6, 7 ст. 71 Закону України "Про акціонерні товариства" рішення про надання згоди на вчинення правочину, щодо вчинення якого є заінтересованість (далі - правочин із заінтересованістю), приймається відповідним органом акціонерного товариства згідно з цією статтею, якщо ринкова вартість майна або послуг чи сума коштів, що є предметом правочину із заінтересованістю, перевищує 1 відсоток вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства. Статутом акціонерного товариства може бути встановлене нижче граничне значення, а також можуть встановлюватися додаткові випадки віднесення правочину до правочину із заінтересованістю. Таке рішення може містити перелік умов проекту правочину, які можуть змінюватися за рішенням виконавчого органу акціонерного товариства під час вчинення правочину із заінтересованістю. У разі відсутності такого переліку умови правочину не можуть відрізнятися від умов проекту, наданого відповідно до частини четвертої цієї статті.

Особа, заінтересована у вчиненні правочину, зобов`язана заздалегідь поінформувати товариство про наявність у неї такої заінтересованості, направивши таку інформацію: 1) ознаки заінтересованості особи у вчиненні правочину; 2) проект правочину.

Якщо заінтересована у вчиненні правочину особа є членом наглядової ради акціонерного товариства, вона не має права голосу з питання вчинення такого правочину.

Рішення про надання згоди на вчинення правочину із заінтересованістю виноситься на розгляд загальних зборів акціонерів, якщо: 1) в акціонерному товаристві не створена наглядова рада; 2) всі члени наглядової ради є заінтересованими у вчиненні правочину; 3) ринкова вартість майна або послуг чи сума коштів, що є його предметом, перевищує 10 відсотків вартості активів, за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства.

Фактично доводи позивача зводяться до перевищення Спостережною радою Акціонерного товариства "Фінансова компанія "Аверс" своїх повноважень щодо можливості приймати рішення про укладення правочину із заінтересованістю про передачу в іпотеку об`єкта нерухомості, що суперечить вимогам ст. 71 Закону України "Про акціонерні товариства", а саме: без отримання відповідної згоди Загальних зборів акціонерів, за відсутності завчасного направлення заінтересованою особою проекту правочину, а також за участі у голосуванні заінтересованої особи, яка є членом наглядової ради.

Викладене, за твердженням позивача, порушує корпоративні права позивача як акціонера товариства відповідача.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово формулювала правові висновки щодо можливості учасника товариства від свого імені звертатися до суду з позовами з підстави вчинення товариством правочинів або інших дій чи бездіяльності. Ці висновки полягають у такому.

За змістом статей 92, 97 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

За положеннями статті 98 Цивільного кодексу України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства. Рішення загальних зборів приймаються простою більшістю від числа присутніх учасників, якщо інше не встановлено установчими документами або законом.

За приписами частини 1 ст. 32 Закону України "Про акціонерні товариства" загальні збори є вищим органом акціонерного товариства.

Відповідно до частини першої статті 116 Цивільного кодексу України учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом, зокрема, брати участь в управлінні товариством у порядку, визначеному в установчому документі; брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди).

За змістом частин першої, третьої та четвертої статті 92 Цивільного кодексу України, частини першої статті 89 Господарського кодексу України, пункту 13 частини другої статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" орган юридичної особи має повноваження щодо представництва юридичної особи (з можливістю їх обмеження відповідно до установчих документів чи закону), створює, змінює припиняє цивільні права та обов`язки юридичної особи, тому підпадає під поняття представництва, наведене у статті 237 Цивільного кодексу України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 911/2129/17 (провадження № 12-45гс19, пункт 6.18).

Повноваження діяти від імені юридичної особи є можливістю створювати, змінювати, припиняти цивільні права та обов`язки юридичної особи (стаття 239 Цивільного кодексу України). Таке повноваження не належить до корпоративних прав учасника юридичної особи. Отже, підписання від імені товариства договору чи іншого правочину без передбаченого статутом попереднього погодження загальними зборами цього товариства або з порушенням порядку прийняття рішення про надання згоди на вчинення правочину може свідчити про порушення прав та інтересів самого товариства, а не корпоративних прав його учасника, оскільки виконавчий орган діє саме від імені товариства, а не його учасників.

Повноваження органу управління товариства (на надання зазначеної згоди), який діє від імені товариства, не можна ототожнювати з корпоративними правами його учасників, які за загальним правилом діяти від імені товариства не мають права.

Укладення виконавчим органом товариства договору з іншою особою без передбаченої статутом згоди вищого органу цього товариства може свідчити про порушення прав та інтересів самого товариства у його відносинах з іншою особою - стороною договору, а не корпоративних прав його учасника.

Отже, належним позивачем у подібних справах є юридична особа, права якої порушено, а не її учасник.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 54), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76).

Отже, за вищевикладених обставин у їх сукупності, а також враховуючи викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду висновки щодо застосування норм права, які підлягають застосуванню до спірних відносин сторін, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належним чином наявності у спірних відносинах обставини його порушеного права, що є самостійною та достатньою підставою для відмови у позові, про що також неодноразово наголошував Верховний Суд.

У зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту інші доводи позивача, зокрема щодо правомірності прийняття Спостережною радою Акціонерного товариства "Фінансова компанія "Аверс" рішення про вчинення правочину із заінтересованістю, судом не досліджуються

Водночас суд вважає, що за відсутності доведення позивачем у спірних правовідносинах порушеного права чи охоронюваного законом інтересу, враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства України та висновки Верховного Суду, у позові слід відмовити як в частині вимог про визнання недійсним рішення Спостережної ради та визнання недійним договору, так і в частині похідних вимог про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За приписами статті ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність його порушеного права у розрізі спірних правовідносин.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги висновки суду про відмову у задоволенні позовних вимог, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача у повному обсязі.

Керуючись ст. 86, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

У зв`язку з перебуванням судді Ягічевої Н.І. у відпустці підписання повного тексту рішення здійснюється після виходу судді з відпустки.

Повний текст рішення складено та підписано 22.08.2023

Суддя Наталія ЯГІЧЕВА