ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" серпня 2023 р. м. Рівне Справа № 918/550/23

Господарський суд Рівненської області у складі судді Горплюка А.М., розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Промсантехніка-1"

до відповідача Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція"

про стягнення заборгованості в розмірі 321 924, 35 грн.

Секретар судового засідання Сідлецька Ю.Р.

за участю представників сторін:

Від позивача: не з`явився.

Від відповідача: Бондаренко О.В. (в режимі відеоконференції).

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Промсантехніка-1" (далі -Позивач) звернулось в Господарський суд Рівненської області з позовною заявою до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі - Відповідач) про стягнення заборгованості в розмірі 321 924,35 грн.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 13 грудня 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Промсантехніка-1" та Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" укладено договір №53-122-01-22-12692 поставки (далі - Договір), на виконання умов якого позивач поставив та передав у власність відповідачу товар на загальну суму 403 377, 60 грн, що підтверджується специфікаціями та видатковими накладними.

Позивач зазначає, що Відповідач несвоєчасно виконав свої зобов`язання по оплаті за поставленого товару у визначений договором строк, чим порушив умови господарського зобов`язання. За твердженням позивача, за несвоєчасне виконання зобов`язань з оплати поставленого товару у відповідача виник перед позивачем борг в сумі 321 924 грн 35 коп., з якої 268 468 грн 80 коп. основного боргу, 44 501 грн 26 коп. пені, 6 483 грн 29 коп. інфляційних втрат, 2 471 грн 00 коп. 3% річних.

Ухвалою суду від 07.06.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та призначено розгляд справи по суті на 04.07.2023.

23.06.2023 на адресу суду від представника Відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 81-83), в якому зазначено що ВП "Рівненська АЕС" визнає заявлені вимоги в частині стягнення заборгованості по оплаті поставленої продукції по Договору в розмірі 268 468, 80 грн та просив вирішити питання повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, на підставі ч. 1 ст. 130 ГПК України. Також, представником зазначено, що оскільки умовами договору не встановлено розмір пені за порушення виконання грошового зобов`язання, а ч. 6 ст. 231 ГК України не встановлює конкретного розміру (відсотку) пені, а лише встановлює порядок його визначення у Договорі, виходячи з облікової ставки НБУ, а тому Відповідач вважає безпідставно нарахованою пеню в розмірі 44 501, 26 грн по Договору та просить відмовити у її задоволенні. Окрім того, Відповідач вважає суму правничої допомоги заявленої до стягнення з останнього надмірною та просить суд зменшити розмір витрат на професійну допомогу до 2000 грн.

Також, 23.06.2023 на адресу суду від представника Відповідача надійшло клопотання про зменшення суми нарахованих 3% річних та інфляційних втрат на 90% (а.с. 84-86). Вказує, що стягнення нарахованих позивачем інфляційних втрат та 3% річних у повному розмірі призведе до додаткового фінансового навантаження, що при вказаних обставинах матиме негативні наслідки для діяльності державного підприємства.

29.06.2023 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив (а.с. 110 - 111). Останній вказує, що відповідальність Відповідача у вигляді пені в розмірі 44 501, 26 грн передбачена Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", який регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Позивач просить залишити без задоволення клопотання Відповідача про зменшення на 90% сум нарахованих 3% річних та інфляційних втрат, посилаючись, що останнім не надано доказів того, що майновий стан позбавляє можливості своєчасно і в строк виконувати свої грошові зобов`язання, а невиконання зобов`язання перед Позивачем явно порушує майнові інтереси останнього та завдає збитки, при цьому розмір нарахованих 3% річних та інфляційних втрат значно менший розміру збитків.

04.07.2023 на адресу суду від Відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив (а.с. 115-116). Представник стверджує, що стягнення нарахованих Позивачем інфляційних втрат та 3% річних у повному розмірі призведе до додаткового фінансового навантаження, що при вказаних обставинах матиме негативні наслідки для діяльності державного підприємства.

Ухвалою суду від 04.07.2023 розгляд справи по суті відкладено на 15.08.2023.

18.07.2023 на адресу суду від Позивача надійшло уточнення позовних вимог (а.с. 139-141), в яких останнім вказано на некоректність розрахунку пені, інфляційних збитків та 3% річних. Здійснивши новий розрахунок просить стягнути 48 247 грн 95 коп. пені, 9 979 грн 57 коп. інфляційних втрат, 2 894 грн 59 коп. 3% річних. Окрім того, зазначив, що Відповідачем частково сплачено суму основного боргу в розмірі 68 000, 00 грн.

20.07.2023 на адресу суду від Відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі в частині сплаченого боргу, згідно платіжних інструкцій №7448 від 11.07.2023 на суму 52 105, 60 грн та №7186 від 04.07.2023 на суму 68 000, 00 грн (а.с. 143-145).

26.07.2023 на адресу суду від Відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі в частині сплаченого боргу, згідно платіжної інструкції №7885 від 18.07.2023 на суму 48 363, 20 грн (а.с. 157-158).

Також, 26.07.2023 на адресу суду від Відповідача надійшли заперечення (а.с. 164) стосовно нарахованих Позивачем 3% річних та вказано, що згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно ч. 5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Таким чином Відповідач стверджує, що згідно п. 8.3. та п. 6.1. Договору початок перебігу строку оплати слід вважати - 25.12.2022, а кінцевий строк оплати - 07.02.2023.

27.07.2023 на адресу суду від Позивача надійшло уточнення позовних вимог (а.с. 169-170), де вказано, що основна заборгованість по Договору сплачена в повному обсязі.

03.08.2023 на адресу суду від Відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі в частині сплаченого боргу, згідно платіжної інструкції №8325 від 25.07.2023 на суму 100 000, 00 грн (а.с. 178-179).

У судове засідання 15.08.2023 Позивач не з`явився, однак 14.08.2023 на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та вказав, що не визнає заперечення Відповідача щодо зменшення 3% річних та інфляційних втрат, а також звільнення його від сплати пені за тривале невиконання грошового зобов`язання перед Позивачем. Просить стягнути 48 247 грн 95 коп. пені, 9 979 грн 57 коп. інфляційних втрат, 2 894 грн 59 коп. 3% річних, 10 199 грн 20 коп. витрат на професійну правничу допомогу та судовий збір.

В судовому засіданні 15.08.2023 представник Відповідача просила закрити провадження у справі в частині стягнення основної суми заборгованості в розмірі 268 468 грн 80 коп. Також, представник просив відмовити у нарахованій пені та зменшити суми нарахованих 3% річних та інфляційних втрат на 90%. Окрім того, вважає суму правничої допомоги заявленої до стягнення з останнього надмірною та просить суд зменшити розмір витрат на професійну допомогу до 2 000 грн.

Згідно ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Судом зазначається, що у даній справі судом не визнавалася необхідність обов`язкової участі учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника Відповідача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

13 грудня 2022 року між Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" (далі - замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Промсантехніка-1" (далі - постачальник) №53-122-01-22-12692 (далі - Договір, а.с. 16-18).

Відповідно до пунктів 1.1., 1.2. Договору постачальник зобов`язався поставити і передати у власність замовнику продукцію (44160000-9, сталеві деталі трубопроводів) за кількістю та за цінами, що передбачені у специфікації № 1 від 13 грудня 2022 року до Договору.

Загальна сума договору поставки (вартість продукції) становить 336 148, 00 грн в тому числі ПДВ - 67 229. 60 грн (пункт 2.2. Договору).

У відповідності до умов пунктів 4.1., 4.2. договору, сторони домовились, що кількість та асортимент продукції визначається специфікацією до даного договору, а якість та комплектність продукції, повинні відповідати умовам договору, технічній специфікації.

В специфікації № 1 від 13 грудня 2022 року сторони вказали найменування товару, одиниці виміру, кількість, його ціну за одиницю, та суму товару. Всього товару на загальну суму 336 148, 00 грн, в тому числі ПДВ - 67 229, 60 грн (а.с. 19)

Відповідно до технічної специфікації від 13 грудня 2022 року сторони вказали, зокрема, найменування товару, його характеристики (а.с. 20-21).

У пунктах 1.4. та 3.1. Договору сторони погодили, що місцем виконання даного договору та місцем поставки продукції є адреса: 34400, місто Вараш, склад Рівненського відділення ВП "Складське господарство" ДП "НАЕК "Енергоатом". Строк поставки по 24 грудня 2022 року.

У відповідності до вимог пункту 6.1. Договору оплата за поставлену продукцію здійснюється відповідачем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача протягом 45 календарних днів з дати оформлення ярлика на придатну продукцію та за умови реєстрації Постачальником належним чином оформленої та незаблокованої податкової накладної в ЄРПН. Початок перебігу строку оплати починається з дня, наступного за днем оформлення ярлика на придатну продукцію.

Про дату оформлення ярлика на придатну продукцію відповідач письмово повідомляє позивача не пізніше 5 робочих днів з дати оформлення ярлика, про що сторони зазначили в пункті 6.2. договору.

На виконання вищевказаних умов договору Позивач виконав свої зобов`язання перед Відповідачем в повному обсязі та 21 грудня 2022 року здійснив поставку продукції за адресою визначеною у договорі, що підтверджується видатковою накладною №187 від 21 грудня 2022 року на суму 403 477, 60 грн (а.с. 22), товарно-транспортною накладною №170 від 21 грудня 2022 року (а.с. 23), податковою накладною №4 від 21 грудня 2022 року (а.с. 26) зареєстрованою в ЄРПН відповідно до квитанції № 1 від 22 грудня 2022 року (а.с. 27).

26 грудня 2022 року, у відповідності до вимог пунктів 6.2. та 8.6. Договору, Відповідач оформив та надіслав на поштову адресу Позивача ярлик на придатну продукцію №1-8-351 від 23 грудня 2022 року, ярлик №Я1-8-352-22 від 24.12.2022 та лист з якого вбачається, що продукція пройшла вхідний контроль (а.с. 28 -30).

У відповідності до вимог пункту 6 Договору Відповідач зобов`язався оплатити поставлену продукцію, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позивача, протягом 45 календарних днів з дати оформлення ярлика на придатну продукцію.

Умовами договору Відповідач зобов`язаний здійснити оплату вартості поставленої продукції протягом 45 календарних днів з дати оформлення ярликів на придатну продукцію: до 06.02.2023 включно по ярлику №1-8-351 від 23.12.2022; до 07.02.023 включно по ярлику №Я1-8-352-22 від 24.12.2022.

21.02.2023 Відповідачем частково сплачено заборгованість по Договору в сумі 51 780, 00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №1883 від 21.02.2023 року (а.с. 33).

З метою досудового вирішення спору, 06.03.2023 Позивач надіслав Відповідачу претензію № 1 (а.с. 31), в якій просив терміново сплатити кошти в сумі 351 597, 60 грн. за поставлений товар по Договору.

03.04.2023 Відповідачем частково сплачено суму заборгованості на підставі платіжних інструкцій № на суму 6 543, 20 грн та № на суму 9 350, 40 грн (а.с. 34-35).

Також, 11.04.2023 Відповідачем частково сплачено суму заборгованості на підставі платіжних інструкцій № на суму 34 070, 40 грн та № на суму 33 364, 80 грн (а.с. 36-37).

07 квітня 2023 року Відповідач надав письмову відповідь №6667/001-юр (а.с. 38) на претензію № 1, в якій останній не відмовляється від зобов`язань здійснити оплату за поставлену продукцію та робить все можливе для забезпечення проведення розрахунків з постачальниками товарів, робіт та послуг.

Залишок несплаченої заборгованості за поставлену продукцію, станом на 30.05.2023 складав 268 468, 80 грн.

Враховуючи викладені обставини та прострочення у розрахунках за договором, позивач просить стягнути з відповідача основний борг, пеню, інфляційні втрати та 3% річних за порушення строків проведення оплати за поставлений товар.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи станом на 15.08.2023 сума основного боргу в розмірі 268 468, 80 сплачена, що підтверджується платіжними інструкціями.

Наведені обставини стали причиною звернення позивачем з позовом та є предметом спору у даній справі

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Між сторонами у справі виникли цивільно-правові відносини з поставки товару на підставі укладеного Договору в силу статті 11 Цивільного кодексу України, судом враховано законодавство що встановлює та регулює договірні зобов`язання, які виникають на підставі договору поставки.

Згідно з ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст. 179 ГК України визначено, що майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

За змістом ч. 1 ст. 509 ЦК України та ч. 1 ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з приписами ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України)

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями ст. 525, ч. 1 ст. 526 ЦК України, ст. 193 ГК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Ухвалою суду від 15.08.2023 провадження в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 268 468 грн 80 коп. - закрито.

Щодо нарахування Позивачем пені в сумі 48 247, 95 грн, суд зазначає наступне.

Дослідивши умови Договору вказує, що останній не містить норм щодо відповідальності за не оплату поставленого товару у вигляді пені.

Відповідно до п. 9.1. договору визначено, що у випадку порушення строків поставки "Постачальник" (позивач) зобов`язується сплатити "Замовнику" пеню в розмірі 0,1% вартості непоставленої (недопоставленою) продукції за кожен день прострочення, при цьому, у випадку прострочення поставки (недопоставки) продукції понад тридцять діб, "Постачальник" додатково сплачує "Замовнику" штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

Тобто, договір містить норму яка передбачає право нарахування пені замовником у зв`язку із порушенням строків поставки постачальником, однак вказана норма не наділяє будь-яку сторону договору правом на нарахування пені за несвоєчасне виконання саме грошового зобов`язання у вигляді оплати за поставлену продукцію.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Відповідно до норм частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Мотивуючи нарахування пені позивач посилається на ст. 231 ГК України, оскільки розмір пені за прострочення оплати товару договором не передбачений.

За ст. 231 ГК України законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміни якого за погодженням сторін не допускається. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовується в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми не виконаної частини зобов`язання або у певній, визначені грошові сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов`язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу (ч. 5 ст.231 ГК України)

Частиною шостою зазначеної статті Кодексу унормовано, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

3 аналізу положень статті 231 ГК України вбачається, що нею передбачено можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, що мають імперативний характер (тобто розмір таких санкцій не може бути змінений за згодою сторін та не залежить від їх волевиявлення), а також штрафних санкцій, розмір яких може бути змінений сторонами за умовами договору.

Так, частина друга статті 231 ГК України визначає уніфікований розмір штрафних санкцій за певні види правопорушень (порушення вимог щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг), порушення строків виконання негрошового зобов`язання) у господарському зобов`язанні, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або в разі, коли порушення пов`язане з виконанням державного контракту або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, якщо інше не передбачено законом або договором. Частина третя цієї статті передбачає можливість законодавчого встановлення розміру штрафних санкцій і за інші види правопорушень в окремих видах господарських зобов`язань, перелічених у частині другій статті 231 ГК України.

Частиною четвертою статті 231 ГК України передбачено застосування штрафних санкцій у розмірі, встановленому умовами господарського договору, якщо їх розмір законом не визначено, а також надано сторонам право встановлювати різні способи визначення у відсотковому відношенні до суми штрафних санкцій: зобов`язання (виконаної чи невиконаної його частини) або у певній визначеній грошовій сумі, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Положення частини шостої статті 231 ГК України регулюють виключно правовідносини сторін щодо їх відповідальності за невиконання грошових зобов`язань, передбачаючи їх встановлення у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. На відміну від частини другої статті 231 ГК України, у частині шостій цієї статті не сказано про застосування штрафної санкцій у певному розмірі, а йдеться про спосіб її визначення.

Відповідно до частини другої статті 343 ГК України, яка є спеціально нормою, що регулює відповідальність за порушення строків розрахунків, платник за прострочення платежу сплачує на користь одержувача пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За змістом наведених положень законодавства розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить умов щодо розміру та бази нарахування пені або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Водночас частина шоста статті 231 ГК України не встановлює розміру штрафної санкції за порушення грошового зобов`язання, а визначає певний спосіб її формування (у відсотковому відношенні, розмір відсотків визначається через облікову ставку Національного банку України), а тому не може бути застосована як законна підстава для визначення розміру стягуваної пені.

Отже, якщо умовами договору не встановлено розміру пені за порушення виконання грошового зобов`язання з посиланням на частину шосту статті 231 ГК України і водночас зазначена норма не передбачає конкретного розміру (відсотку) належної до стягнення пені, то немає підстав для застосування такої міри відповідальності як договірна санкція.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №904/4156/18.

З огляду на зазначене, оскільки сторонами у договорі не погоджено штрафної санкції у вигляді пені за порушення строків оплати товару, зобов`язання відповідача є грошовим, що виключає застосування абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України, вимоги позивача про стягнення 48 247, 95 грн пені задоволенню не підлягають.

Щодо нарахування позивачем 9 979, 57 грн інфляційних втрат та 2 894, 59 грн 3% річних, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми Закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та сплати неустойки за прострочення виконання зобов`язання. Ці нарахування не є штрафними санкціями (неустойкою). Тому до них не застосовуються відповідні положення ГК України та ЦК України.

Враховуючи наведене, суд вважає правомірним відмовити Відповідачу у зменшені розмірів 3% річних та інфляційних втрат.

Отже, у розумінні наведених приписів, Позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

За своїми ознаками, 3% річних є платою за користування чужими коштами в період прострочення виконання відповідачем його договірного зобов`язання.

У свою чергу, індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв`язку з девальвацією грошової одиниці України.

За таких обставин, суд вважає, що заявлені Позивачем вимоги щодо стягнення інфляційного збільшення, трьох процентів річних відповідають умовам укладеного договору та чинного законодавства України, відтак є правомірними та обґрунтованим.

Разом з тим, Відповідачем вказано, що нараховані Позивачем 3% річних, згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно ч. 5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Таким чином Відповідач стверджує, що згідно п. 8.3. та п. 6.1. Договору початок перебігу строку оплати слід вважати - 25.12.2022, а кінцевий строк оплати - 07.02.2023.

Суд, здійснивши власний розрахунок за допомогою системи комплексного інформаційного забезпечення LIGA360 встановив, що Позивачем вірно нараховано суму інфляційних втрат, яка становить 9 979, 57 грн.

Також, судом здійснено власний розрахунок за допомогою системи комплексного інформаційного забезпечення LIGA360 встановив, що Позивачем не вірно нараховано суму 3% річних. Відповідно до розрахунку суду сума 3% річних становить - 2 861, 44 грн.

Отже, зважаючи на викладене, до стягнення з Відповідача підлягають наступна відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а саме 2 861, 44 грн 3% річних та 9 979, 57 грн інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, суд звертає увагу, що Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Отже, проаналізувавши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенні в частині 2 861, 44 грн 3% річних та 9 979, 57 грн інфляційних втрат, в решті слід відмовити.

Згідно ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивачем по справі у якості судових витрат заявлено сплату судового збору в розмірі 4 828, 88 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, Відповідачем повністю погашено основну заборгованість, тому, провадження в частині стягнення 268 468, 80 основної заборгованості закрито.

Згідно з ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зокрема зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, закриття провадження.

Отже, суд роз`яснює Позивачу, що сума судового збору в сумі 4 027, 03 грн може повернена останньому на підставі відповідного клопотання.

Також враховуючи, що Відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, тому суд відповідно до норм ч. 3 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" та ч.1 ст.130 ГПК України вирішує питання повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

У зв`язку із частковим задоволенням позову, та враховуючи, що в результаті неправильних дій відповідача, який не сплатив відповідачу обумовлені договором кошти у встановлений строк, що призвело до необхідності позивачу звертатись до суду та нести додаткові витрати на сплату судового збору, суд, відповідно до ст. 129 ГПК України, судовий збір в сумі 84,22 грн пропорційно задоволеним позовними вимогами, покладається на Відповідача.

Що стосується витрат на правову допомогу, то суд при ухваленні рішення керувався наступним.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивача у цьому судовому провадженні представляв адвокат адвокатського об`єднання "Право-Лекс" Веснянко Олександр Миколайович, що підтверджено договором про надання правничої допомоги від 26 травня 2023 року № 1-260523 (а.с. 51).

Представником Позивача в позовній заяві заявлено вимогу про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 199, 20 грн.

В якості доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу до матеріалів справи додано копія договору про надання правової допомоги, акт надання послуг № 300523 від 30.05.2023 на суму 10 199, 20 грн, рахунок на оплату №300523 від 30.05.2023 на суму 10 199, 20 грн, ордер на надання правничої допомоги серії ВІ №1146574 від 30.05.2023, свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю №518 від 26.04.2007 року (а.с. 50-54).

Відповідно до частини 6 статті 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідач заперечив проти такої суми витрат на правову допомогу у поданому до суду клопотанні.

Однак в силу частини 3 статті 123 ГПК України витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи, а відтак до судових витрат. Порядок відшкодування витрат на правничу допомогу врегульовано статтею 126 Господарського процесуального кодексу України.

Так, частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Суд зазначає, що у відзиві на позов, Відповідачем заявлено про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката до 2 000 грн. Вказано, що дана справа не є складною, оскільки не потребує якихось додаткових експертиз, додаткового аналізу судової практики, складності при формуванні правової позиції, судова практика у цих справах є сталою, більше того у відзиві на позовну заяву ВП "Рівненська АЕС" не заперечує щодо заявлених вимог про стягнення заборгованості за Договором в частині основної суми, отже рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у даній справі мінімальний, що в свою чергу також говорить про не співмірність та не розумність заявленої до стягнення суми витрат на правничу допомогу адвоката Позивача.

Відповідно до частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Так, виходячи з аналізу положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту адвокат отримує винагороду у вигляді гонорару, обчислення якого, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

У відповідності до статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинились.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

У разі недотримання вимог частини 4 ст. 126 ГПК України, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (постанова об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19).

Згідно зі статтею 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Суд встановив, що дана справа не є складною, сума основого боргу Відповідачем сплачена, сума до задоволення становить 12 841, 01 грн, а тому розмір витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 199, 20 грн є неспівмірними до стягнення суми витрат на правничу допомогу адвоката Позивача.

Відтак, беручи до уваги заперечення Відповідача щодо розміру витрат на правничу допомогу, з огляду на обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду документів, їх значення для вирішення спору, та беручи до уваги те, що стягнення з Позивача витрат у заявленій сумі (10 199, 20 грн) буде суперечити принципу розподілу таких витрат, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 5 000, 00 грн.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вул. Назарівська 3, ) від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" (34400, Рівненська область, м. Вараш, код ЄДРПОУ ВП 05425046) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Промсантехніка-1" (39610, Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Свіштовська, 3а, ) 9 979 (дев`ять тисяч дев`ятсот сімдесят дев`ять) грн 57 коп. інфляційних втрат, 2 861 (дві тисячі вісімсот шістдесят одна) грн 44 коп. 3% річних, 84 (вісімдесят чотири) грн 22 коп. судового збору та 5 000 (п`ять тисяч) грн 00 коп. витрат на правничу допомогу.

3. В задоволенні позову в частині стягнення 48 247 грн. 95 коп. пені - відмовити.

4. Видати накази після набранням рішення законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення через господарський суд, що прийняв рішення або безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 16 серпня 2023 року.

Суддя А.М. Горплюк