ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" серпня 2023 р.

м. Київ

Справа № 911/529/23

Суддя Черногуз А.Ф., за участю секретаря Кудінової В.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження

позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Розмай Агро» (03143, місто Київ, вулиця Метрологічна, будинок 14Б, )

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Альтаір-Агро2020» (08000, Київська обл., Бучанський р-н, селище міського типу Макарів, вул. Проектна, будинок 7, офіс 34, )

та ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_1 )

про стягнення заборгованості за договором поставки № КИ-9-291020-ЩМ,

за участю представників:

позивача: Саліхов Б.В.;

відповідача 1: Малевенчук І.В.;

відповідача 2: не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Історія розгляду справи

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява ТОВ «Розмай Агро» до ТОВ «Альтаір-Агро2020», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором поставки.

В силу статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Право на доступ до правосуддя закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною.

За змістом частини 1 статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Тож господарський суд ухвалою від 02.03.2023 відкрив провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Призначено проведення підготовчого засідання у справі на 10.04.2023. Судом встановлено відповідачам строк для подання відзиву на позовну заяву - протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали суду про відкриття провадження.

У судовому засіданні 10.04.2023 був присутній представник відповідача-1. Суд констатував, що відповідачем-1 було подано відзив, а позивачем відповідь на відзив. Тож суд встановив відповідачу строк для подання заперечень на відповідь на відзив до 24.04.2023 та відклав розгляд справи на 01.05.2023.

Відповідачем-1 було заявлено клопотання про зупинення провадження з огляду на перебування одного з відповідачів ( ОСОБА_2 ) на військовій службі.

До суду також надійшла заява позивача про залишення позовної заяви в частині вимог до ОСОБА_2 без розгляду з огляду на підстави, що наводились у заяві про зупинення провадження у справі, тобто, через те, що зупинення провадження у справі буде перешкоджати розгляду справи.

Суд відмітив, що в силу пункту 5 частини 1 статті 226 ГПК України суд залишає позов без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Зважаючи на те, що позивачу процесуальним кодексом надане таке право, яке добровільно реалізовано ним шляхом подання наведеної заяви, суд у судовому засіданні 01.05.2023 залишив без розгляду позовну заяву у справі за заявою позивача в частині вимог до ОСОБА_2 .

Враховуючи це, суд відмовив у задоволенні заяви відповідача-1 про зупинення провадження у справі, оскільки підстави для зупинення провадження виникали виключно через участь ОСОБА_2 у провадженні.

До Господарського суду Київської області надійшла відповідь на відзив, яка прийнята судом та долучена до матеріалів справи.

Суд в засіданні також закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 30.05.2023 на 14:00.

У судовому засіданні 30.05.2023 був присутній представник відповідача-1. Враховуючи неявку позивача та відсутність відомостей про обізнаність відповідача-2 про дату судового засідання - суд постановив ухвалу про відкладення судового засідання на 17.07.2023 на 14:15.

У судовому засіданні 17.07.2023 був присутній представник відповідача-1. Суд відзначив, що станом на дату розгляду справи у засіданні в цей день позивач та відповідач-2 не були належним чином повідомлені про розгляд справи. Тому суд визнав поважною причину неявки учасників справи у судове засідання, відклав розгляд справи у судовому засіданні з розгляду справи по суті. Ухвалою від 17.07.2023, суд інформував позивача та відповідача-2 про дату наступного судового засідання - 01.08.2023 о 14:00.

У судове засідання 01.08.2023 з`явився представник позивача. Від представника відповідача-1 надійшла заява про відкладення розгляду справи з огляду на неможливість з`явитися в день слухання справи до Господарського суду Київської області, враховуючи зайнятість адвоката у іншому судовому засіданні. Дослідивши надані документи, суд дійшов висновку про поважність причин відсутності представника відповідача та у порядку статті 216 ГПК України відклав розгляд справи на 15.08.2023 на 16:00.

У судовому засіданні 15.08.2023 суд, заслухавши виступи учасників справи, дослідивши обставини справи та надані на підтвердження аргументів сторін докази, прийняв рішення по суті спору.

Зміст заявлених позовних вимог

Позивач, з урахуванням відмови від вимог до ОСОБА_2 , просив суд стягнути солідарно з ТОВ «Альтаір-Агро2020» та ОСОБА_1 1736859,41 грн основного боргу, 94412,71 грн інфляційних втрат, 138753,98 грн 25% річних, 277507,97 грн пені та 111842,97 грн штрафу.

Звертаючись з позовною заявою ТОВ "Розмай Агро" довело до відома суду про наявність між позивачем та ТОВ «Альтаір-Агро2020» договірних відносин з поставки, а між позивачем та ОСОБА_1 узгоджених у іншому договорі умов поруки за зобов`язання, що виникли в межах договору поставки.

У позовній заяві позивач стверджував, що ним було належним чином виконано свої договірні зобов`язання за договором поставки, поставлено товар, а відповідачем виконано свої обов`язки з оплати поставленого товару лише частково, внаслідок чого за ним утворилася заборгованість, що, за розрахунками позивача становить 1736859,41 грн.

З огляду на порушення строків оплати поставлених відповідно до складених за договором специфікацій та видаткових накладних позивач також просив суд стягнути з відповідача інфляційні нарахування, відсотки річні в узгодженому у договорі розмірі (25%), а також штрафні санкції.

Аргументація ТОВ «Альтаір-Агро2020» щодо позову

Отримавши позовну заяву та довідавшись про відкриття провадження у справі, відповідач надав до суду відзив, у якому просив суд врахувати, що заявлений позивачем до стягнення з відповідача штраф за правовою природою є пенею та при ухваленні рішення взяти до уваги статтю 61 Конституції України, при цьому відмовити у стягненні штрафу з відповідача.

Відповідач пояснив свою позицію тим, що зазначення в п. 8.3.1 договору поставки відповідальності у розмірі 5% від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення як штрафу не має практичного значення, адже за своєю суттю це пеня. Тож на думку відповідача, з нього не може бути двічі стягнена пеня за одне й те саме правопорушення.

ТОВ «Альтаір-Агро2020» просило зменшити розмір заявленої до стягнення пені та відсотків річних на 90% через збройну агресію проти України, та скорочення господарської діяльності в Україні з вирощування с/г продукції, оскільки відповідач є суб`єктом підприємницької діяльності, який сплачує податки, заробітну плату, вирощує зернові культури в умовах воєнного стану.

Висновки господарського суду

І. Щодо основного боргу

Статтею 11 ЦК України закріплено - цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Судом встановлено, що між ТОВ "Розмай Агро", як постачальником, та ТОВ «Альтаір-Агро2020», як покупцем 29.10.2020 було укладено договір поставки № КИ-9-291020-ЩМ, відповідно до якого постачальник поставляє та передає на умовах розстрочення платежу у власність покупцеві продукцію, а покупець зобов`язується прийняти товар у власність та оплатити його в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Статтею 265 ГК України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Дана норма кореспондується зі ст. 712 ЦК України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до пункту 1.2 договору поставки № КИ-9-291020-ЩМ загальна кількість та найменування товару, ціна одиниці товару, його співвідношення (асортимент строк, порядок поставки та оплати, визначаються в договорі та додатках та/або додаткових угодах та/або специфікаціях до договору, які є невід`ємними частинами договору.

Суд приймає викладені у позові твердження позивача, що підтверджуються наявними у справі доказами, щодо того що 11.01.2022 року між позивачем та відповідачем-1 укладено додаткову угоду № 1 до договору поставки, відповідно до пункту пунктом 1.1 якої відповідач визнав, що його заборгованість, на момент підписання додаткової угоди складала 1328836,50 грн. Пунктом 1.2 додаткової угоди визначено - строк оплати за поставлений товар збільшено до 01.10.2022.

Відповідно до цієї додаткової угоди до договору на суму заборгованості нараховані 29,5% річних та збільшено невиконане грошове зобов`язання з урахуванням курсової різниці. Згідно пункту 1.5 додаткової угоди після всіх донарахувань ТОВ «Альтаір-Агро2020» визнало, що його заборгованість складала 1720 541,35 грн.

Судом також взято до уваги наявні в матеріалах справи акти звірки взаєморозрахунків. Зокрема, відповідно до акту за період з 01.01.2022 по 16.09.2022 заборгованість ТОВ «Альтаір-Агро2020» перед позивачем становила 2236859,41 грн. Вказаний акт підписано та скріплено печатками сторін. Суд врахував, що 01.11.2022 відповідачем-1 здійснено оплату товару за договором поставки на суму 500000,00 грн, внаслідок чого заборгованість зменшилась до 1736859,41 грн. Інших доказів сплати визнаного боргу до суду не подано.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За положеннями статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відтак, суд акцентує увагу сторін на тому, що у відповідності до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Нормами ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

За змістом положень ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зважаючи на вищевикладене, враховуючи те, що відповідач не виконав своє зобов`язання в термін до 01.10.2022, враховуючи умови додаткової угоди № 1 починаючи з 02.10.2022 відповідач прострочив виконання взятих на себе обов`язків. Відтак, суд вважає, що вимога позивача про стягнення основної суми боргу є доведеною та такою, що підлягає задоволенню в заявленому розмірі.

ІІ. Щодо відсотків річних та інфляційних втрат

Переходячи до розгляду вимог позивача про стягнення відсотків та інфляційних, суд вказує, що частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Пунктом 8.3.2 договору поставки сторони узгодили, що за порушення грошових зобов`язань по оплаті ціни (вартості) товару понад 20 календарних днів на підставі статті 625 ЦК України покупець сплачує на користь постачальника 25 % річних від суми боргу та встановлений індекс інфляції за весь час прострочення.

Відтак, суд врахував, що прострочення тривало більше ніж 20 календарних днів, а відтак наявні підстави застосувати узгоджений сторонами розмір відсотків річних та нарахувати інфляційні втрати за періоди з 02.10.2022 по 31.10.2022 (на суму боргу в 2236859,41 грн) та з 01.11.2022 по 17.01.2023 (на суму 1736859,41 грн). Відповідно до здійснених судом розрахунків, позивач арифметично правильно розрахував розмір відсотків та інфляційних, а тому такі вимоги підлягають задоволенню у заявленому розмірі - 94412,71 грн інфляційних втрат, 138753,98 грн 25% річних.

Розглядаючи клопотання відповідача в частині зменшення розміру відсотків річних слід зазначити, що суд в цій частині позбавлений можливості задовольнити його, оскільки не вбачає підстав для звільнення від цих визначених законом нарахувань, що є обов`язковими за наявності вимоги кредитора. Визначене частиною 2 статті 625 ЦК України право стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).

Враховуючи те, що сторони у договорі узгодили розмір відсотків річних більший ніж визначений статтею 625 ЦК України, можливість чого прямо передбачено цією статтею, суд позбавлений можливості вмішуватися у договірні відносини сторін та зменшувати право позивача на нарахування відсотків річних саме за такою ставкою. Нарахування інфляційних втрат та відсотків річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності, що виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора.

ІІІ. Щодо штрафних санкцій

Позивач також просив стягнути з відповідачів штрафні санкції на підставі пункту 8.3.1 договору поставки, де вказано: за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань по оплаті ціни (вартості) товару, покупець сплачує на користь постачальника штраф у розмірі 5% та пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У відповідності до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Враховуючи вищенаведене, суд констатує, що пеня за період з 02.10.2022 по 17.01.2023 за розрахунком суду становить 277507,97 грн, що відповідає розміру нарахувань за розрахунком позивача.

Стосовно штрафу, суд не може погодитися з представником відповідача-1 щодо того, що пункт 8.3.1 визначає штраф у 5%, як пеню, що нараховується на кожен день прострочення, оскільки штраф в цьому пункті договору відмежовується і є самостійною санкцією. Окрім того, позивач нараховує штраф одноразово на суму заборгованості, що виникла 02.10.2022. Розмір штрафу в результаті становить 111842,97 грн. Тож, суд вважає, що визначена в договорі умова нарахування штрафу відповідає чинному законодавству та не суперечить Конституції України, враховуючи те, що відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань не лише не заборонено, але й передбачено частиною 2 статті 231 ГК України.

IV. Щодо солідарного стягнення

З приводу вимог позивача до ОСОБА_1 суд відзначає, що відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

За приписами частини 1 статті 559 цього Кодексу порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання.

У відповідності до частини 4 цієї ж статті Кодексу порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання.

Положеннями статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Судом з`ясовано, що між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір поруки. Тож в силу наведених вище норм ЦК України ОСОБА_1 , як поручитель, своїм власним підписом взяв на себе обов`язок солідарно відповідати за зобов`язання ТОВ «Альтаір-Агро2020», як боржника, перед кредитором, позивачем, у разі виникнення обставини невиконання чи неналежного виконання боржником обов`язків за договором поставки № КИ-9-291020-ЩМ від 29.10.2020 про що вказано договорі поруки від 29.10.2020, який підписаний в той же день, що і договір поставки.

В контексті положень статті 559 ЦК України, яка наведена судом вище, слід відмітити, що за умовами пункту 1.1 договору поруки поручитель ( ОСОБА_1 ) зобов`язався нести солідарну відповідальність із боржником (ТОВ "Альтаір-Агро2020") за виконання у повному обсязі грошових зобов`язань перед кредитором (ТОВ "Розмай Агро") за договором поставки (в тому числі, специфікаціями) і додатковими угодами до нього, які укладені на дату поруки та/або будуть укладені між кредитором і боржником протягом всього строку дії договору поставки.

Суд вказує, що оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, то рішення виноситься судом про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів.

V. Щодо зменшення розміру штрафних санкцій

Суд також вважає за можливе розглянути клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій.

Відповідно до положень статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

В силу частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частини 2 статті 233 ГК України якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналіз статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України, у яких застосовані словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду", вказує на те, що лише суд може прийняти на власний розсуд рішення про зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), а отже, визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду.

Дійсно, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки, штрафу є правом суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе їх зменшення.

Суд також зауважує, що відповідно до частини 3 статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів понесення позивачем збитків пов`язаних з діями чи бездіяльністю відповідача.

Суд вважає за можливе прийняти доводи відповідача та врахувати, що наведені обставини збройної агресії проти України, призвели до погіршення фінансового становища відповідача та є такими, що можуть дійсно слугувати підставами для задоволення цього клопотання.

Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України визначено, що основними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється на сферу виконання зобов`язань та на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають тою межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Також судом враховані добросовісні дії ТОВ "Альтаір-Агро2020", спрямовані на погашення боргу, що виразились у взятті на себе зобов`язання щодо оплати боргу в строк, що визначався у додатковій угоді у сумі, що включала відкореговані суми боргу з додатковими нарахуваннями, у частковій оплаті заборгованості 01.11.2022 на суму 500000,00 грн та відсутності будь-яких дій спрямованих на ухилення від виконання своїх зобов`язань, не дивлячись на складну ситуації у державі у частині виробництва та реалізації агропродукції, що є єдиним джерелом доходу відповідача.

Тож суд вважає, що за наведених обставин, справедливим та співмірним буде зменшення розміру штрафних санкцій (штрафу та пені) вдвічі, задля уникнення невиправдано обтяжливого фінансового навантаження на відповідача. Таким чином, суд частково задовольняє позов та стягує з відповідачів по 50% штрафу (55921,48 грн) та пені (138753,98 грн).

VI. Підсумки розгляду справи

Пунктом 12 частини 3 статті 2 ГПК України закріплено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Судові витрати відповідно до статті 123 ГПК України складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи на професійну правничу допомогу та інших витрат, що пов`язані з вчиненням сторонами необхідних процесуальних дій. За змістом статті 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір має відшкодовуватися відповідачами в співвідношенні до визнаних доведеними позовних вимог, не враховуючи зменшення розміру штрафних санкцій застосованих судом. Відтак, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів витрати зі сплати судового збору у повному обсязі.

В силу частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Альтаір-Агро2020» (08000, Київська обл., Бучанський р-н, селище міського типу Макарів, вул. Проектна, будинок 7, офіс 34, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Розмай Агро» (03143, місто Київ, вулиця Метрологічна, будинок 14Б, код ЄДРПОУ 41622,41 грн основного боргу, 94412,71 грн інфляційних втрат, 138753,98 грн 25% річних, 55921,48 грн штрафу, 138753,98 грн пені та 35390,65 грн судового збору.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_1 ) (який є солідарним боржником разом з Товариством з обмеженою відповідальністю «Альтаір-Агро2020» (08000, Київська обл., Бучанський р-н, селище міського типу Макарів, вул. Проектна, будинок 7, офіс 34, ) перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Розмай Агро» (03143, місто Київ, вулиця Метрологічна, будинок 14Б, ) за договором поставки № КИ-9-291020-ЩМ від 20.10.2020 в межах договору поруки від 29.10.2020) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Розмай Агро» (03143, місто Київ, вулиця Метрологічна, будинок 14Б, код ЄДРПОУ 41622,41 грн основного боргу, 94412,71 грн інфляційних втрат, 138753,98 грн 25% річних, 55921,48 грн штрафу, 138753,98 грн пені та 35390,65 грн судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України.

Рішення підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 15.08.2023.

Суддя А.Ф. Черногуз