РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.08.2023Справа № 910/6654/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С.О. за участю секретаря судового засідання Шкорупеєва А.Д., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Гейделе Вікторії Василівни

до Товариства з обмеженою відповідальністю "МІРОНЕКС"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Приватне акціонерне товариство "РУБІЖАНСЬКИЙ КАРТОННО-ТАРНИЙ КОМБІНАТ"

про стягнення 81690,03 грн

Представники сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

від третьої особи: не з`явився

РОЗГЛЯД СПРАВИ СУДОМ

Короткий зміст позовних вимог

Фізична особа-підприємець Гейделе Вікторія Василівна звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "МІРОНЕКС" про стягнення 81690,03 грн. заборгованості, з яких: 54000,00 грн - сума основного боргу, 11490,03 грн - сума інфляційного збільшення, 16200,00 грн - пеня.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором перевезення вантажів (транспортно-експедиційне обслуговування) від 02.02.2022.

Процесуальні дії у справі, розгляд заяв, клопотань

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.05.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 01.06.2023.

30.05.2023 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Протокольною ухвалою від 01.06.2023 підготовче засідання у справі відкладено на 29.06.2023.

09.06.2023 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в прохальній частині якого міститься клопотання про залучення у ПрАТ "РУБІЖАНСЬКИЙ КАРТОННО-ТАРНИЙ КОМБІНАТ" як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.06.2023 задоволено заяву Фізичної особи-підприємця Гейделе Вікторії Василівни про залучення до участі у справі третьої особи, залучено до участі у справі № 910/6654/23 третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Приватне акціонерне товариство "РУБІЖАНСЬКИЙ КАРТОННО-ТАРНИЙ КОМБІНАТ", продовжено підготовче провадження у справі №910/6654/23 на 30 днів, відкладено підготовче засідання у справі №910/6654/23 на 13.07.2023.

10.07.2023 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи у підготовчому засіданні без участі представника позивача.

У підготовчому засіданні 13.07.2023 суд постановив протокольну ухвалу без виходу до нарадчої кімнати про закриття підготовчого провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 10.08.2023.

28.07.2023 на електронну пошту суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні 10.08.2023 без участі представника позивача.

Представники позивача, відповідача та третьої особи у судове засідання 10.08.2023 не прибули. Про розгляд справи учасники справи були повідомлені у встановленому процесуальним законом порядку. Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні без участі його представника.

Судом враховано, що за змістом ст.129 Конституції України, п.10 ч.3 ст.2 ГПК України одним з основних засад господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

З огляду на вище наведене, суд дійшов висновку, що неявка представників учасників справи не перешкоджає розгляду спору у судовому засіданні 10.08.2023, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи по суті.

Відповідно до ч.3 ст.222 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення (ч.4 ст.240 ГПК України).

Частиною п`ятою статті 240 Господарського процесуального кодексу України визначено, що датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позиція позивача

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на виконання укладеного між сторонами договору № 2991 від 02.02.2022 перевезень вантажів (транспортно-експедиційне обслуговування) та заявки № 1013087 від 02.02.2022 на перевезення вантажів автомобільним транспортом позивач надав послуги з перевезення вантажу за маршрутом: м. Ружомберок (MONDI PAPER SALE Tatranska cesta 3, 034 17 Ruzomberok-Priemyselny obvod, Словаччина) - м. Рубіжне (Луганська обл., Україна, вул. Менделєєва, 67, 93010 ПрАТ "Рубіжанський картонно-тарний комбінат"); вартість послуг перевезення у розмірі 54000,00 грн, що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною CMR SK. від 08.02.2022 з відміткою про отримання вантажу без пошкоджень вантажоодержувачем - ПрАТ "Рубіжанський картонно-тарний комбінат".

Позивач вказує, що направив відповідачу пакет документів, на підтвердження чого надав у матеріали справи експрес-накладну ТОВ "Нова Пошта" №6598.

Також 16.01.2023 позивачем на адресу відповідача направлена претензія вих.№23-0113 від 13.01.2023 про сплату суми заборгованості за договором № 2991 від 02.02.2022 та заявкою №1013087 від 02.02.2022. Разом із претензією позивачем направлені рахунок №14 від 11.02.2022, акт виконаних робіт (наданих послуг) №14 від 11.02.2022 (2 прим.), договір перевезень вантажів (транспортно-експедиційне обслуговування) №2991 від 02.02.2022 (2 прим.), заявка на перевезення вантажів автомобільним транспортом №1013087 від 02.02.2022 (2 прим.), копія CMR SK від 08.02.2022.

У подальшому, 02.03.2023 позивач надіслав на адресу відповідача відповідь на претензію разом із завіреною перевізником копією CMR SK. від 08.02.2022. Проте, зазначене поштове відправлення за терміном зберігання повернулося позивачу.

Оскільки відповідач оплату наданих позивачем послуг з перевезення вантажу не здійснив, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "МІРОНЕКС" заборгованості у сумі 54000,00 грн, інфляційних втрат у сумі 11490,03 грн та 16200,00 грн - пені.

Позиція відповідача

Відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог, посилаючись, зокрема на таке:

договір № 2991 від 02.02.2022 між сторонами не підписаний, а тому при розгляді даного спору необхідно керуватися умовами, які були викладені у заявці №1013087 від 02.02.2023;

позивач у порушення умов заявки №1013087 від 02.02.2023 не направив відповідачу всі обумовлені документи, необхідні для оплати, а тому обов`язок відповідача щодо сплати послуг за договором (заявкою) не настав та поданий позов є передчасним;

підстави для нарахування санкцій за порушення строків оплати відсутні, оскільки строк оплати не настав; так як договір не укладений, не можуть бути застосовані штрафні санкції за порушення строків, які визначені у такому договорі;

позовну вимогу про стягнення пені заявлено з пропуском строків позовної давності та при нарахуванні пені позивачем не враховані вимоги ч. 6 ст. 232 ГК України.

ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Як вбачається із матеріалів справи та зазначено сторонами у справі, 02.02.2022 відповідач направив на електронну пошту позивача проєкт договору № 2991 від 02.02.2022 перевезень вантажів (транспортно-експедиційне обслуговування) та заявку № 1013087 від 02.02.2022 на перевезення вантажів автомобільним транспортом.

Відповідно до п.8.3. договору переданий по факсу підписаний екземпляр договору, погоджений обома сторонами, є офіційним документом і має повну юридичну силу з подальшою передачею оригіналу або без такої.

Заявка №1013087 від 02.02.2022 була скріплена печаткою відповідача. Договір №2991 від 02.02.2022 сторонами не підписаний.

Відповідно до п.2.2. договору, на кожне перевезення оформляється транспортне замовлення (заявка), що складається в письмовій формі, підписується уповноваженою особою експедитора (ТОВ "МІРОНЕКС") і передається експедитору 2 (ФОП Гейделе В.В.) в тому числі за допомогою факсимільного зв`язку або по електронній пошті. Замовлення (заявки) передані по факсу чи електронній пошті мають силу оригіналу, без обов`язкового передання їх оригіналів у майбутньому.

Згідно з п.2.4. договору після одержання замовлення (заявки) експедитор 2 акцептує або відхиляє заявку в письмовій формі протягом 3-х годин (якщо інший строк не погоджений сторонами) з моменту її одержання за допомогою факсимільного зв`язку або електронної пошти з відбитком печатки експедитора 2, підпису уповноваженої особи і вказівкою номера транспортного засобу та іншої необхідної інформації. У випадку відсутності письмового акцепту протягом зазначеного часу, заявка вважається не прийнятою до виконання (анульованою).

У відповідності до п.2.6. договору, замовлення (заявка) є невід`ємною частиною даного договору. У випадку виникнення розбіжностей у тлумаченні умов за даним договором пріоритетними є умови (відомості), зазначені в замовленні (заявці).

Згідно із наданої позивачем роздруківки листування електронною поштою, позивачем акцептовано заявку №1013087 від 02.02.2022. Відповідач у свою чергу факт погодження заявки №1013087 від 02.02.2022 не заперечує та навпаки у відзиві на позов зазначає, що перевезення здійснювалося позивачем на виконання умов вказаної заявки.

Відповідно до умов заявки №1013087 від 02.02.2022 відповідач як експедитор замовив послуги з перевезення вантажу за маршрутом: м. Ружомберок (MONDI PAPER SALE Tatranska cesta 3, 034 17 Ruzomberok-Priemyselny obvod, Словаччина) - м. Рубіжне (Луганська обл., Україна, вул. Менделєєва, 67, 93010 ПрАТ "Рубіжанський картонно-тарний комбінат").

У заявці №1013087 від 02.02.2022 визначено, що вартість послуг перевезення у розмірі 54000,00 грн та строк доставки вантажу - 14.02.2022.

Згідно із матеріалів справи, позивачем за допомогою залучених перевізників виконано замовлене відповідачем перевезення, що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною CMR SK. від 08.02.2022 з відміткою про отримання вантажу без пошкоджень вантажоодержувачем - ПрАТ "Рубіжанський картонно-тарний комбінат". Дата доставки вантажу - 11.02.2022.

Позивачем складені та підписані акт виконаних робіт (наданих послуг) №14 від 11.02.2022 та рахунок №14 від 11.02.2022.

У відповідності до п.5.2. договору розрахунки між сторонами за договором відбуваються в безготівкову порядку, шляхом оплати експедитором, за рахунок коштів свого клієнта виставлених експедитором 2 рахунків протягом 14-ти банківських днів з моменту отримання оригіналів наступних, оформлених належним чином, документів: рахунку на виконані послуги; CMR з підписом і печаткою вантажоодержувача та датою розвантаження (зазначенням браку/недостачі якщо вони мали місце); акту виконаних робіт; податкової накладної (якщо перевізник платник ПДВ).

У заявці №1013087 від 02.02.2022 визначено, що оплата здійснюється після отримання повного пакету документів та CMR з мокрою печаткою перевізника, вантажовідправника і вантажоодержувача на протязі 45 календарних днів. Документи необхідні для оплати: рахунок, акт, податкова накладна (при наявності), оригінал CMR накладної (2 оригінали CMR або одна копія CMR з мокрою печаткою фірми, 2 оригінали заявки).

На підтвердження направлення відповідачу пакету документів, позивач надає експрес-накладну ТОВ "Нова Пошта" №6598. За змістом експрес-накладної №6598 отримувачем визначено: ТОВ "МІРОНЕКС"; адреса відділення м. Старокостянтинів, відділення №3 (до 30 кг): вул. Миру, 5/4; контактна особа: ОСОБА_1, НОМЕР_2; дата отримання: 18.02.2022 року; опис відправлення: документи.

Відповідно до відстеження відправлення, поштове відправлення за експрес-накладною №6598 отримано одержувачем 18.02.2022.

16.01.2023 позивачем на адресу відповідача направлена претензія вих.№23-0113 від 13.01.2023 про сплату суми заборгованості за договором № 2991 від 02.02.2022 та заявкою №1013087 від 02.02.2022. Разом із претензією позивачем направлені рахунок №14 від 11.02.2022, акт виконаних робіт (наданих послуг) №14 від 11.02.2022 (2 прим.), договір перевезень вантажів (транспортно-експедиційне обслуговування) №2991 від 02.02.2022 (2 прим.), заявка на перевезення вантажів автомобільним транспортом №1013087 від 02.02.2022 (2 прим.), копія CMR SK від 08.02.2022.

У відповіді на претензію відповідач залишив без розгляду по суті вимогу позивача, посилаючись на те, що зі змісту поданого позивачем документу не зрозуміло ціну претензії, не додано документів, які підтверджують вимоги в частині належного виконання обов`язку з відправки пакету документів, необхідного для здійснення оплати. Відповідач зазначив, що звернення містить посилання на поштове відправлення, однак документів щодо надсилання та вмісту такого відправлення не надано, у зв`язку із чим відсутня можливість перевірити відповідність відправлення умовам, які викладені у заявці №1013087 від 02.02.2022 року.

02.03.2023 позивач надіслав на адресу відповідача відповідь на претензію разом із завіреною перевізником копією CMR SK. від 08.02.2022. Зазначене поштове відправлення за терміном зберігання повернулося позивачу.

Посилаючись на порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо оплати наданих позивачем послуг з перевезення, позивачем заявлені вимоги про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "МІРОНЕКС" заборгованості у сумі 54000,00 грн, інфляційних втрат у сумі 11490,03 грн та 16200,00 грн - пені.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА. ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ.

Відповідно до ч.1, 2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст.6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України).

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст.628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності ч.1 ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 929 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням.

Статтею 931 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не установлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

З матеріалів справи вбачається та зазначено сторонами у справі, 02.02.2022 відповідач направив на електронну пошту позивача проєкт договору № 2991 від 02.02.2022 перевезень вантажів (транспортно-експедиційне обслуговування) та заявку № 1013087 від 02.02.2022 на перевезення вантажів автомобільним транспортом. Заявка №1013087 від 02.02.2022 була скріплена печаткою відповідача. Договір №2991 від 02.02.2022 сторонами не підписаний.

Згідно із наданої позивачем роздруківки листування електронною поштою, позивачем акцептовано заявку №1013087 від 02.02.2022, що передбачено п.2.4. договору.

Відповідач факт направлення заявки та проєкту договору позивачу, а також погодження та виконання заявки №1013087 від 02.02.2022 не заперечує. Натомість у відзиві на позов зазначає, що перевезення здійснювалося позивачем на виконання умов заявки №1013087 від 02.02.2022.

Разом з тим вважає, що договір №2991 від 02.02.2022 з позивачем не був укладений, оскільки сторони не підписали проєкт договору.

У відповідності до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частини перша та друга статті 640 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Статтею 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна зі сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами ЦК України (частина восьма статті 181 ГК України).

Водночас не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами (п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17).

Фактичне виконання усіма сторонами спірного договору виключає кваліфікацію цього договору як неукладеного. Зазначена обставина також виключає можливість застосування до спірних правовідносин ч.8 ст.181 ГК України, за змістом якої визнання договору неукладеним (таким, що не відбувся) може мати місце на стадії укладання господарського договору, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних його умов.

Подібний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 12.07.2022 у справі № 905/277/21.

Як підтверджено матеріалами справи сторонами погоджено заявку №1013087 від 02.02.2022.

Заявка №1013087 від 02.02.2022 містить посилання на договір, до якого вона укладена, а саме: договір №2991 від 02.02.2022. При цьому відповідно до п.2.6. договору, замовлення (заявка) є невід`ємною частиною даного договору.

Судом встановлено, що позивач виконав замовлення відповідача згідно заявки №1013087 від 02.02.2022, що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною CMR SK. від 08.02.2022 з відміткою про отримання вантажу вантажоодержувачем - ПрАТ "Рубіжанський картонно-тарний комбінат".

У свою чергу, відповідач у відзиві на позов зазначив, що відповідно до умов заявки №1013087 від 02.02.2022 позивач здійснив належним чином перевезення та вивантажив вантаж 11.02.2022 без зауважень.

Підтвердив факт здійснення спірного перевезення також і представник відповідача у судовому засіданні 01.06.2023.

Враховуючи встановлені обставини щодо виконання перевезення замовленого відповідачем у заявці №1013087 від 02.02.2022, з огляду на прийняття відповідачем послуг перевезення та відсутність будь-яких зауважень, оскільки заявка №1013087 від 02.02.2022 містить посилання на договір №2991 від 02.02.2022, суд дійшов висновку існування між сторонами відносин, спрямованих на виконання договору.

Оскільки договір виконувався обома сторонами (зокрема, позивач виконав перевезення, а відповідач отримав такі послуги), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір № 2991 від 02.02.2022 перевезень вантажів (транспортно-експедиційне обслуговування) вважається укладеним.

Як зазначалося вище, пропозицію укласти договір № 2991 від 02.02.2022 було направлено відповідачем, а позивач у свою чергу, прийняв вказану пропозицію та акцептував заявку №1013087 від 02.02.2022, що є невід`ємною частиною договору.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що підстави вважати договір № 2991 від 02.02.2022 перевезень вантажів (транспортно-експедиційне обслуговування) неукладеним відсутні.

Суд зазначає, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - " non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №461/9578/15-ц, постанови Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №390/34/17, від 30.11.2021 у справі №910/4224/21).

Так, відповідач ініціював укладення договору № 2991 від 02.02.2022 перевезень вантажів (транспортно-експедиційне обслуговування), надіславши проєкт без підпису. Позивач акцептував вказану пропозицію та заявку №1013087 від 02.02.2022, що є невід`ємною частиною договору і приступив до виконання. Відповідач фактично прийняв виконання позивачем зобов`язань за договором. Натомість, заперечуючи у подальшому факт укладення договору, відповідач діє всупереч своїй попередній поведінці та ставить позивача у завідомо невигідний стан. Відтак, поведінка відповідача щодо укладення договору не відповідає принципу добросовісності відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 ЦК України, а є зловживанням правом з боку відповідача.

Згідно із ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом п.5.2. договору розрахунки між сторонами за договором відбуваються в безготівкову порядку, шляхом оплати експедитором, за рахунок коштів свого клієнта виставлених експедитором 2 рахунків протягом 14-ти банківських днів з моменту отримання оригіналів наступних, оформлених належним чином, документів: рахунку на виконані послуги; CMR з підписом і печаткою вантажоодержувача та датою розвантаження (зазначенням браку/недостачі якщо вони мали місце); акту виконаних робіт; податкової накладної (якщо перевізник платник ПДВ).

У заявці №1013087 від 02.02.2022 встановлено, що оплата здійснюється після отримання повного пакету документів та CMR з мокрою печаткою перевізника, вантажовідправника і вантажоодержувача на протязі 45 календарних днів. Документи необхідні для оплати: рахунок, акт, податкова накладна (при наявності), оригінал CMR накладної (2 оригінали CMR або одна копія CMR з мокрою печаткою фірми, 2 оригінали заявки).

Судом встановлено, що перевезення, виконання якого було доручено позивачу відповідно до договору № 2991 від 02.02.2022 та заявки №1013087 від 02.02.2022, виконано позивачем у повному обсязі, що підтверджується відповідною міжнародною товарно-транспортною накладною CMR SK. від 08.02.2022 з відміткою про отримання вантажу вантажоодержувачем - ПрАТ "Рубіжанський картонно-тарний комбінат". Факт здійснення зазначеного перевезення підтверджено також відповідачем.

Натомість заперечення відповідача зводяться до відсутності доказів відправки пакету документів, отримання яких є підставою для здійснення оплати.

Позивач стверджує, що на виконання умов договору та заявки він надіслав на адресу відповідача оригінали документів, на підтвердження чого надав копію експрес-накладну Нової пошти №6598.

За змістом експрес-накладної №6598 отримувачем визначено: ТОВ "МІРОНЕКС"; адреса відділення м. Старокостянтинів, відділення №3 (до 30 кг): вул. Миру, 5/4; контактна особа: ОСОБА_1 , НОМЕР_2; дата отримання: 18.02.2022 року; опис відправлення: документи.

Відповідно до відстеження відправлення, поштове відправлення за експрес-накладною №6598 отримано одержувачем 18.02.2022.

Також згідно із матеріалів справи, 16.01.2023 позивачем на адресу відповідача направлена претензія вих.№23-0113 від 13.01.2023 про сплату суми заборгованості за договором № 2991 від 02.02.2022 та заявкою №1013087 від 02.02.2022. Разом із претензією позивачем направлені рахунок №14 від 11.02.2022, акт виконаних робіт (наданих послуг) №14 від 11.02.2022 (2 прим.), договір перевезень вантажів (транспортно-експедиційне обслуговування) №2991 від 02.02.2022 (2 прим.), заявка на перевезення вантажів автомобільним транспортом №1013087 від 02.02.2022 (2 прим.), копія CMR SK від 08.02.2022.

Представник відповідача у судовому засіданні 01.06.2023 факт отримання зазначеної претензії підтвердив.

Також 02.03.2023 позивач надіслав на адресу відповідача відповідь на претензію разом із завіреною перевізником копією CMR SK. від 08.02.2022. Однак, зазначене поштове відправлення за терміном зберігання повернулося позивачу.

Поряд з цим, ні положення договору, ні заявки не містять будь-яких застережень щодо порядку надіслання документів, що підтверджують факт здійсненого перевезення вантажу, тому суд не вбачає порушень позивачем умов договору при надісланні відповідних документів через відділення ТОВ "Нова Пошта".

При цьому, стверджуючи про відсутність доказів відправки необхідних для оплати документів, відповідач на підтвердження своїх доводів не надав жодних доказів вкладення у зазначене поштове відправлення інших документів, ніж ті, що передбачені договором і заявкою.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У частині третьої статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Положеннями ст.79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Надавши оцінку наданим позивачем у матеріали справи доказам, суд дійшов висновку, що факт направлення відповідачу необхідних для оплати документів є доведеним позивачем.

За таких обставин, суд вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами виконання ним свого зобов`язання за договором та заявкою щодо передачі (надіслання) відповідачу оригіналів рахунку №14 від 11.02.2022, акту виконаних робіт (наданих послуг) №14 від 11.02.2022, договору перевезень вантажів (транспортно-експедиційне обслуговування) №2991 від 02.02.2022, заявки на перевезення вантажів автомобільним транспортом №1013087 від 02.02.2022, CMR SK від 08.02.2022.

Судом враховано, що висновки про належність направлення необхідних для оплати документів через відділення ТОВ "Нова Пошта" також узгоджується із судовою практикою в аналогічних правовідносинах (постанови Північного апеляційного господарського суду від 01.08.2023 у справі №910/1213/23, від 11.04.2023 у справі № 910/6586/22).

Отже, з огляду на встановлені у заяві строки оплати, відповідач мав здійснити оплату наданих позивачем послуг у строк до 04.04.2022.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пунктом 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи вище встановлені обставини, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог про стягнення заборгованості у сумі 54000,00 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат у сумі 11490,03 грн та пені у сумі 16200,00 грн, суд зазначає таке.

За змістом з ч.2 ст.217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч.1 ст.230 ГК України).

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч.6 ст.231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Умовами п. 4.10 договору передбачено, що у випадку несвоєчасної оплати відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми фрахту за кожний банківський день прострочення, але не більше 30% розміру плати за перевезення.

Суд зазначає, що приписом частини шостої статті 232 ГК України передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Отже, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано. Нарахування санкцій триває протягом шести місяців.

Пункт 4.10. договору не містить ні іншого строку, відмінного від встановленого частиною 6 статті 232 ГК України, зокрема, який є більшим шести місяців, ні вказівки на подію, що має неминуче настати.

Отже, визначений позивачем період нарахування пені з 05.04.2022 по 18.04.2023 не відповідає приписам частини 6 статті 232 ГК України. Також судом встановлено, що позивач здійснив нарахування пені, не врахувавши, що нарахування пені здійснюється за кожний банківський день прострочення.

Відповідно до пункту 1 глави 1 розділу І Інструкції про міжбанківський переказ коштів в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 320 від 16.08.2006, банківський день у системі електронних платежів Національного банку (далі - банківський день) - позначений календарною датою проміжок часу, протягом якого виконуються технологічні операції, пов`язані з проведенням міжбанківських платіжних інструкцій через систему електронних платежів Національного банку (далі - СЕП), за умови, що підсумки розрахунків за цими документами відображаються на рахунках учасників СЕП у Національному банку на ту саму дату. Банківський день може включати два і більше календарних днів, якщо міжбанківські платіжні операції через СЕП здійснюються у вихідні, святкові та неробочі дні, що передують даті цього банківського дня. Підсумки розрахунків за міжбанківськими платіжними інструкціями, проведеними через СЕП у вихідні, святкові та неробочі дні, відображаються на рахунках учасників СЕП у Національному банку в перший робочий (операційний) день після вихідних, святкових та неробочих днів.

Відповідно до п.п.6 п.4 Положення про порядок здійснення банками операцій за акредитивами затверджене Постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 № 514 банківський день - робочий день банку в тому місці, у якому повинна виконуватися дія, передбачена діючими уніфікованими правилами та звичаями для документарних акредитивів, або іншими міжнародними документами, розробленими Міжнародною торговельною палатою, які регулюють питання проведення розрахунків за акредитивами, затвердженими Міжнародною торговельною палатою.

У період дії воєнного стану в Україні вихідний день не переноситься на наступний після святкового, якщо той припадає на суботу чи неділю. Відповідні норми містить Закон України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану".

24 лютого 2022 року Правління Національного банку України прийняло постанову "Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану" № 18, згідно із п.8 якого визначено банкам забезпечити роботу відділень в безперебійному режимі в умовах відсутності загрози життю та здоров`ю населення.

Згідно із інформації на сайті Національного банку України святковий день Пасха (Великдень), що припадає на неділю 24 квітня 2022 року, не переноситься, відповідно понеділок 25 квітня 2022 року є робочим днем, зокрема для банківської системи.

Міжбанківські перекази через СЕП здійснюватимуться із 23 до 25 квітня 2022 року включно датою банківського дня 25 квітня 2022 року.

Святковий день 1 травня (День праці), що припадає на неділю, не переноситься. Відповідно понеділок 2 травня 2022 року є робочим днем, зокрема для банківської системи. Міжбанківські перекази через систему СЕП здійснюватимуться із 30 квітня до 2 травня 2022 року включно датою банківського дня 2 травня 2022 року;

Святковий день 9 травня (День перемоги над нацизмом у Другій світовій війні), що припадає на понеділок, є звичайним робочим днем, зокрема для банківської системи. Міжбанківські перекази через систему СЕП здійснюватимуться із 7 до 9 травня 2022 року включно датою банківського дня 9 травня 2022 року.

Святковий день 12 червня (Трійця), що припадає на неділю, не переноситься. Відповідно понеділок, 13 червня 2022 року, є робочим днем, зокрема для банківської системи.

Міжбанківські перекази через систему СЕП здійснюватимуться з 11 до 13 червня 2022 року включно датою банківського дня 13 червня 2022 року.

Відповідно до Постанови Правління Національного банку України №123 від 14.06.2022, установлено: 27 та 28 червня (День Конституції України) 2022 року є робочими днями банківської системи. Субота, 02 липня 2022 року, - вихідний день.

Міжбанківські перекази через систему СЕП здійснювалися:

у період із 25 до 27 червня 2022 року - датою банківського дня 27 червня 2022 року;

28 червня 2022 року - датою банківського дня 28 червня 2022 року;

у період із 02 до 04 липня 2022 року - датою банківського дня 04 липня 2022 року.

Святковий день 24 серпня - День Незалежності України, що припадає на середу, є звичайним робочим днем, зокрема для банківської системи.

З урахуванням зазначеного, за перерахунком суду розмір пені, нарахованої за банківські дні прострочення у періоді з 05.04.2022 по 05.10.2022, становить 7855,88 грн, а тому вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Заява відповідача про застосування строків позовної давності, викладена у відзиві на позов, задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Пунктом 1 частини 2 статті 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У відповідності до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, якщо господарська санкція нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на позов про стягнення такої санкції за кожен день прострочення виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

З огляду на те, що нарахування господарських штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, то строк позовної давності спливає через рік від дня, за який нараховано санкцію.

Оскільки як встановлено судом вище прострочення виконання відповідачем зобов`язання з оплати послуг з перевезення розпочалося з 05.04.2022, суд визнав обґрунтованим період нарахування пені - з 05.04.2022 по 05.10.2022, то граничним періодом звернення позивача з позовом про стягнення пені є 04.04.2023 - 04.10.2023.

Позивач звернувся до суду з розглядуваним позовом 21.04.2023 (дата на поштовому конверті).

Щодо пені, нарахованої з нарахованої з 05.04.2022 по 22.04.2022, то суд зазначає, що відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 258 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11 березня 2020 р. "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", на території України запроваджено карантин на період з 12 березня до 3 квітня 2020 року. У подальшому строк карантину неодноразово продовжувався.

Вищевказаний пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України набрав чинності 02.04.2020.

За таких обставин, позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення пені, у межах строків позовної давності.

Частиною 1 статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та процентів річних від простроченої суми.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (пп. 3.2 п.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 20 листопада 2020 року по справі № 910/13071/19 роз`яснив, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, нарахованих позивачем за квітень 2022 року - лютий 2023 року, судом встановлено, що обґрунтованою сумою інфляційних втрат є 10522,20 грн. Відтак, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат суд задовольняє частково.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що у п.58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 "Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) зазначено, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Окрім того, господарський суд, при вирішенні даного спору враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", яким було вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

ВИСНОВКИ СУДУ.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог Фізичної особи-підприємця Гейделе Вікторії Василівни, а саме в частині стягненння заборгованості у сумі 54000,00 грн, пені у сумі 7855,88 грн та інфляційних втрат у сумі 10522,20 грн.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

За приписами ст.129 ГПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "МІРОНЕКС" (02002, місто Київ, ВУЛИЦЯ МАРИНИ РАСКОВОЇ, Будинок 23, офіс 624, ідентифікаційний код 38807122) на користь Фізичної особи-підприємця Гейделе Вікторії Василівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) заборгованість у сумі 54000,00 грн, пеню у сумі 7855,88 грн, інфляційні втрати у сумі 10522,20 грн та витрати зі сплати судового збору у сумі 2378,05 грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 18.08.2023.

Суддя С. О. Турчин