ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

07 серпня 2023 року Справа № 903/451/23

Господарський суд Волинської області в складі судді Дем`як В. М., за участю секретаря судового засідання Мартинюк І.О., розглянувши справу

за позовом: Заступника керівника Луцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Берестечківської міської ради

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Круковського Юрія Васильовича

про відновлення становища, яке існувало до порушення

Представники сторін:

прокурор: Костюк Наталія Володимирівна

від позивача: Якимчук Олег Миколайович

від відповідача: Багіров Рустам Алігейдарович

Встановив: Заступник керівника Луцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Берестечківської міської ради звернувся з позовом до Фізичної особи-підприємця Круковського Юрія Васильовича, в якому просить:

- відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом зобов`язання Фізичної особи-підприємця Круковського Юрія Васильовича звільнити водний об`єкт ставок, разом із зайнятою цим ставком земельною ділянкою з кадастровим номером :00:001:1088 площею 66, 0999 га та повернути їх територіальній громаді в особі Берестечківської міської ради;

- відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом зобов`язання Фізичної особи підприємця Круковського Юрія Васильовича звільнити водний об`єкт ставок, разом із зайнятою цим ставком земельною ділянкою з кадастровим номером :01:001:3772 площею 13, 2477 га та повернути їх територіальній громаді в особі Берестечківської міської ради.

Ухвалою суду від 03.05.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 23.05.2023.

Ухвалою суду від 23.05.2023 відкладено підготовче засідання на 21.06.2023.

Представник відповідача через відділ документального забезпечення та контролю суду подав відзив на позовну заяву за вх.№ 01-75/3346/23 від 06.06.2023 у якому просить суд позовну заяву залишити без розгляду та витребувати у Головного управління Держгеокадастру у Волинській області:

- завірені копії поземельних книг на земельні ділянки кадастровий номер :00:001:1088, :01:001:3772;

- завірені копії витягів з книги запису державної реєстрації договорів оренди землі Горохівської райдержадміністрації за червень 2005 року.

Прокурор через відділ документального забезпечення та контролю суду подав відповідь на відзвив за вх. №01-75/3528/23 від 14.06.2023 у якому просить суд відхилити викладені у відзиві доводи представника відповідача та позов задовольнити.

Ухвалою суду від 21.06.2023 відкладено підготовче засідання на 24.07.2023, зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Волинській області надати для огляду та дослідження в судовому засіданні: завірені копії поземельних книг на земельні ділянки з кадастровим номером :00:001:1088, :01:001:3772 та завірені копії витягів з книги запису державної реєстрації договорів оренди землі Горохівської райдержадміністрації за червень 2005 року.

30.06.2023 на адресу суду від Берестечківської міської ради надійшли пояснення від 27.06.2023 №491, в яких позивач позовні вимоги підтримує, просить суд позов задовольнити.

11.07.2023 на адресу суду від ГУ Держгеокадастру у Волинській області на виконання вимог ухвали суду від 21.06.2023 надійшов супровідний лист від 06.07.2023 №9-3-0.6-2479/2-23 з витребуваними судом документами.

Ухвалою суду від 24.07.2023 закрито підготовче провадження та постановив призначити справу до судового розгляду по суті на 07.08.2023.

Прокурор та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному об`ємі та просять задоволити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечив та просить відмовити у позові з підстав викладених у відзиві на позовну заяву від 06.06.2023 за вх.№01-75/3346/23.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, встановив:

1. Правові підстави представництва прокурором.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, серед іншого, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

За приписами частин третьої та четвертої статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт З частини другої статті 129 Конституції України).

Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Відповідно до частини третьої статті 23 цього Закону, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Підстави представництва прокурором інтересів держави з`ясовуються насамперед судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3- рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт З мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.

Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необгрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 806/1000/17.

Аналіз частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді у випадках: - якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; - у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. "Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. "Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. "Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Відповідно до статей 5, 7 Конституції України носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. В Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування. .

Згідно зі статтями 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Земля та її надра є об`єктами права власності Українського народу, від імені якого право власності здійснюють органи державної влади і місцевого самоврядування у межах, визначених Конституцією України і законами України.

У рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3- рп/99 визначено, що прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні повноваження" визначено, як орган державної влади або орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Згідно з частиною п`ятою статті 175 ЦПК України у разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення.

Близька за змістом вимога застосовується згідно з абзацами першим і другим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»: прокурор має обґрунтувати наявність підстав для представництва.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц зазначила, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 зазначила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необгрунтованим.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 12.10.2020 у справі № 916/1033/20, від 08.10.2020 у справі № 904/5912/18.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

Дану позовну заяву подано в інтересах Берестечківської міської ради, яка є власником земельних ділянок водного фонду на даний час.

Берестечківська міська рада листом від 29.03.2023 №283 повідомила Луцьку окружну прокуратуру про відсутність коштів на сплату судового збору та про не заперечення подання прокурором позову в її інтересах.

На виконання вимог ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" Луцька окружна прокуратура листом від 19.04.2023 №53-3329 вих.23 повідомила Берестечківську міську раду щодо звернення із позовом до Господарського суду Волинської області в її інтересах.

Отже, суд вважає, що прокуратурою було дотримано порядок, передбачений статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" при поданні даного позову до суду.

Враховуючи вище викладене, судом досліджені обставини за яких прокурор має право подати позов до господарського суду та встановив їх наявність у даній справі, а відтак у клопотанні відповідача про залишення позову без розгляду не підлягає до задоволення.

2. Виклад позиції прокурора та позивача.

Прокурор в позовній заяві зазначає, що в ході вивчення інформації Берестечківської міської ради та з відкритих джерел встановлено, що 17.01.2002 між Перемильською сільською радою (орендодавець) та підприємцем Круковським Юрієм Васильовичем (орендар) було укладено договір оренди водно-болотного фонду, відповідно до якого в оренду для риборозведення, організації промислового та аматорського рибальства передано водний об`єкт площею 57,42 га, що знаходиться на території Перемильської сільської ради. Водний об`єкт надається строком з 17.01.2002 по 17.01.2022 (п. 1.1, 1.2 Договору).

В подальшому, після закінчення строку дії даного договору, ФОП Круковський Ю.В. 31.01.2023 звернувся до Берестечківської міської ради з заявою про продовження його дії.

При цьому до заяви останнім було надано також договір оренди землі від 14.06.2005, який укладений між Горохівською РДА та Круковським Ю.В. на підставі розпорядження адміністрації №328 від 22.10.2003.

Відповідно до умов зазначеного договору оренди землі в оренду Круковському Ю.В. передано земельну ділянку несільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Перемильської сільської ради площею 79,34 га, у тому числі 57,42 га став, 21,92 га прибережна смуга. Договір укладено на 20 років до 01.12.2023 (п. п. 1, 2, 8 договору).

За результатами розгляду заяви про продовження строку дії договору оренди водно-болотного фонду від 17.01.2002, Берестечківською міською радою відмовлено відповідачу по справі у такому продовженні, мотивуючи це тим, що останній звернувся після закінчення строку дії договору та наявності сумніву щодо законності дії договору оренди землі від 14.06.2005.

Отже, прокурор доводить, що договір оренди водно-болотного фонду від 17.01.2002, на даний час, не діє.

Луцькою окружною прокуратурою, з метою з`ясування достовірності укладення договору оренди землі від 14.06.2005 витребувано інформацію з відповідних органів.

Згідно листа Головного управління Держгеокадастру у Волинській області №10-3-0.2-1047/2-23 від 23.03.2023 в управлінні відсутній запис про реєстрацію договору оренди земельної ділянки водного фонду площею 79,34 га від 14.06.2005, укладеного між Круковським Ю.В. та Горохівською РДА.

В ході опрацювання інформації архівного відділу Луцької РДА з`ясовано, що розпорядження №328 від 22.10.2003 на підставі якого нібито укладено зазначений договір стосується зовсім іншого питання (даним розпорядженням затверджено проект відведення земельної ділянки та надано у тимчасове користування на умовах оренди ОСОБА_1 площею 50 га з земель резервного фонду Звиняченської сільської ради).

Відтак, прокурор в позовній заяві та в судовому засіданні 07.08.2023 зазначає, що вказані факти свідчать, що договір оренди землі від 14.06.2005 є підробленим, а отже нікчемним.

Крім того, прокурором з`ясовано, що на підставі рішення Берестечківської міської ради від 18.08.2021 ФОП Круковському Ю.В. надавався дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки для рибогосподарських потреб загальною площею 79,3476 га, з яких земельної ділянки площею 66,0999 га за межами населеного пункту та 13,2477 га в межах населеного пункту с. Перемиль Луцького району.

На підставі даної технічної документації до Державного земельного кадастру 29.06.2022 внесено відомості про земельну ділянку з кадастровим номером :00:001:1088 площею 66,0999 га та земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:3772 площею 13,2477 га. Форма власності даних земель - комунальна, цільове призначення - для рибогосподарських потреб, категорія землі - землі водного фонду.

Відповідно до інформації Берестечківської міської ради ФОП Круковський Ю.В. продовжує використовувати земельні ділянки з кадастровими номерами :00:001:1088, :01:001:3772 і на даний час, що підтверджується відповідними актами від 21.04.2023р. №1 та №2 обстеження (водні об`єкти зариблені).

Використання ставків відповідачем по справі саме для таких цілей підтверджено також інформацією Управління державного агентства меліорації та рибного господарства у Волинській області від 20.04.2023 №1-4-9/382-23, згідно якої ФОП Круковським Ю.В. впродовж останніх трьох років подається звітність форми 1А-риба "Виробництво продукції аквакультури".

Відтак прокурор вважає, що оскільки строк дії договору оренди від 17.01.2002 закінчився 17.01.2022 і не продовжений Горохівською РДА, а договір оренди землі від 14.06.2005 є підробленим, а отже нікчемним, то враховуючи відсутність акту повернення земельних ділянок з водними об`єктами, відповідач продовжує ними користуватися без правовстановлюючих документів в порушення вимог статей 123, 126 Земельного кодексу України та ст. 51 Водного кодексу України.

За таких обставин вважає, що ФОП Круковський Ю.В. зобов`язаний звільнити водні об`єкти - ставки, разом із зайнятими ними земельними ділянками з кадастровими номерами :00:001:1088 площею 66,0999 га, :01:001:3772 площею 13,2477 га та повернути їх територіальній громаді, в особі Берестечківської міської ради, котра на даний час є власником спірних земельних ділянок з водними об`єктами, що підтверджується інформацією з Державного земельного кадастру.

3. Заперечення відповідача.

У відзиві на позовну заяву відповідач позову не визнає та доводить, що користується водними об`єктами - ставками, разом із зайнятими ними земельними ділянками з кадастровими номерами :00:001:1088 площею 66,0999 га, :01:001:3772 площею 13,2477 га на умовах договору оренди від 17.01.2002 укладеному між Перемилською сільською радою та відповідачем із строком дії до 17.01.2022 року, який в подальшому у зв`язку із змінами законодавства було переукладено шляхом укладення договору оренди від 14.06.2005. із строком дії до 01.12.2023. Вказаний правочин був укладений на підставі розпорядження Горохівської РДА № 328 від 22.10.2003 року, яким було затверджено проект відведення спірних земельних ділянок та надано їх в тимчасове платне користування відповідачу.

Представник відповідача намагався встановити місце зберігання такого розпорядження шляхом подання до Луцької РДА та Архівного відділу Луцької РДА адвокатських запитів із проханням надати завірену копію такого розпорядження та у випадку його відсутності, повідомити місце його зберігання.

У відповідь на такі запити представнику відповідача були надані копії розпорядження із №328 від 22.10.2003 року зовсім іншого змісту. Однак, у таких відповідях не було повідомлено чи наявне на зберіганні Луцької РДА чи її архівного відділу розпорядження, копія якого була долучена до адвокатських запитів.

Відповідач наполягає на тому, що він користується спірними земельними ділянками на підставі договору оренди землі від 14.06.2005 року, дія якого спливає 01.12.2023 року.

Відповідач зазначає, що типова форма договору оренди землі була затверджена Постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2004 року №220. Договір оренди землі від 14.06.2005 року повністю відповідає типовій формі.

Зауважує, що до 03.03.2004 року типова форма Договору оренди землі була затверджена Постановою Кабінету Міністрів України №197 від 17.03.1993 року "Про форму договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди)", якій не суперечив договір оренди водно-болотного фонду від 17.01.2002.

Проте, такий договір не відповідав вимогам типової форми такого правочину, затвердженої в подальшому Постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2004 року №220, що звичайно не робить такий договір недійсними чи нікчемним, а це пояснює, що сторони намагались привести орендні відносини у відповідність з вимогами нової типової форми договору оренди землі, а тому й уклали 14.06.2005 року новий договір оренди.

Постановою Кабінету Міністрів України № 2073 від 25.12.1998 року (у редакції станом на 14.06.2005 року) було затверджено Порядок державної реєстрації договорів оренди землі, який відповідно до п. 1 визначав єдині умови реєстрації договорів оренди та договорів суборенди земельних ділянок.

У пунктах 3,4 такого порядку було передбачено, що державна реєстрація договорів оренди проводиться виконавчим комітетом сільської, селищної та міської ради, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за місцем розташування земельної ділянки. Забезпечення реєстрації договорів оренди покладається на ... районні відділи земельних ресурсів.

Пунктами 12-14 порядку встановлено, що факт державної реєстрації засвідчується ... гербовою печаткою та підписом голови відповідної ради ... або уповноваженої ними посадової особи. Печатка та підпис ставляться на всіх примірниках договору оренди (суборенди). Після засвідчення факту державної реєстрації договір оренди реєструється у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі, яка ведеться державним органом земельних ресурсів за формою згідно з додатком. Датою реєстрації договору оренди у Книзі записів є дата засвідчення факту державної реєстрації.

Як вбачається із договору оренди від 14.06.2005 року, він був зареєстрований 14.06.2005 року, номер запису 5 у Горохівському районному відділі земельних ресурсів. Запис скріплено підписом уповноваженої особи РДА та у договорі наявна гербова печатка Горохівської РДА.

Відтак, відповідач вважає, що договір оренди від 14.06.2005 року був зареєстрований у встановленому законом порядку.

З метою підтвердження факту державної реєстрації такого договору оренди землі, представник позивача звертався із адвокатськими запитами до: Луцької РДА (повідомила про неможливість надання інформації), архівного відділу Луцької РДА (повідомлено, що книга записів державної реєстрації договорів оренди землі, як окремий вид документів на державне зберігання до архівного відділу не передаються), Берестечківської міської ради (повідомлено, що ведення таких книг не відносилось до компетенції органів місцевого самоврядування), ГУ Держгеокадастру у Волинській області (відмовив у наданні таких копій поземельних книг, у зв`язку із блокуванням їх видачі із відомостями про координати поворотних точок меж земельної ділянки).

У зв`язку із цим у відзив на позовну заву представником відповідача було заявлене клопотання про витребування у ГУ Держгеокадастру у Волинській області: копій поземельних книг на земельні ділянки кадастровий номер: :00:001:1088, :01:001:3772; витягів з Книги запису державної реєстрації договорів оренди землі Горохівської райдержадміністрації за червень 2005 року.

Ухвалою суду від 21.06.2023 зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Волинській області надати для огляду та дослідження в судовому засіданні: завірені копії поземельних книг на земельні ділянки з кадастровим номером :00:001:1088, :01:001:3772 та завірені копії витягів з книги запису державної реєстрації договорів оренди землі Горохівської райдержадміністрації за червень 2005 року.

11.07.2023 на адресу суду від ГУ Держгеокадастру у Волинській області на виконання вимог ухвали суду від 21.06.2023 надійшов супровідний лист від 06.07.2023 №9-3-0.6-2479/2-23 з витребуваними судом документами.

Отже, відповідач вважає, що договір оренди землі від 14.06.2005 року є укладеним у повній відповідності до вимог законодавства України, які регулювало його укладення.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Крім того, з огляду на повне дотримання вимог законодавства, яке у червні 2005 року регулювало порядок та форму укладення договорів оренди землі, такий договір всупереч безпідставним доводам прокурора не є нікчемним.

Доводи прокурора про нікчемність такого договору оренди є безпідставними та необґрунтованими. Зокрема, нікчемність такого договору прокурор пов`язує із його підробкою.

Фактично, прокурор посилається на вчинення злочину, передбаченого ст. 358 КК України. В той же час, посилаючись на факт вчинення злочину, прокурор не надає жодного вироку, який би набрав законної сили та яким би був встановлений факт підробки договору оренди землі від 14.06.2005 року.

Таким чином, доводи прокурора про підроблення договору оренди землі від 14.06.2005 року є голослівними та такими, що не підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому є й безпідставним та необґрунтованим висновок про нікчемність такого правочину.

Відтак, просить суд в задоволені позову відмовити в повному обсязі.

4. Обставини справи встановлені судом.

За змістом ст. 236 ГПК України, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до таких правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст.ст. 73, 74, 76, 77, 86, 236-238, 282 ГПК України, визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував у своїх постановах щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018р. у справі №910/18036/17, від 23.10.2019р. у справі №917/1307/18, від 18.11.2019р. у справі №902/761/18, від 04.12.2019р. у справі №917/2101/17.

Не відповідач повинен подавати докази на підтвердження обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обставин викладених у заяві по суті позовній заяві, а в силу положень ст. 74 ГПК України такий обов`язок (тягар доказування) покладено саме на позивача.

Разом з цим докази, які подаються до господарського суду, підлягають оцінці відповідно до ст. 86 ГПК України, за якою суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. Суд звертається до правової позиції, наведеної у постановах Верховного Суду від 05.02.2019р. у справі №914/1131/18, від 26.02.2019р. у справі №914/385/18, від 10.04.2019р. у справі №904/6455/17, від 05.11.2019р. у справі №915/641/18, від 13.01.2020р. у справі №908/510/19.

Згідно із ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду із вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи інтересу.

Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Зі змісту позовної заяви та пояснень присутніх в судовому засіданні прокурора та представника позивача, слідує, що:

Предметом позову у даній справі є вимога про відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом зобов`язання Фізичної особи-підприємця Круковського Юрія Васильовича звільнити водний об`єкт ставок, разом із зайнятою цим ставком земельною ділянкою з кадастровим номером :00:001:1088 площею 66, 0999 га та повернути їх територіальній громаді в особі Берестечківської міської ради та відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом зобов`язання Фізичної особи підприємця Круковського Юрія Васильовича звільнити водний об`єкт ставок, разом із зайнятою цим ставком земельною ділянкою з кадастровим номером :01:001:3772 площею 13, 2477 га та повернути їх територіальній громаді в особі Берестечківської міської ради.

При цьому підставами позовних вимог визначено:

1) закінчення 17.01.2022 строку дії договору оренди від 17.01.2002 та не продовження його сторонами;

2) законність дії договору оренди землі від 14.06.2005, який прокурор та представник позивача вважає підробленим, а отже нікчемним.

Судом встановлено, що 17.01.2002 між Перемильською сільською радою (орендодавець) та підприємцем Круковським Юрієм Васильовичем (орендар) було укладено договір оренди водно-болотного фонду, відповідно до якого в оренду для риборозведення, організації промислового та аматорського рибальства передано водний об`єкт площею 57,42 га, що знаходиться на території Перемильської сільської ради. Водний об`єкт надається строком з 17.01.2002 по 17.01.2022.

У зв`язку із змінами в законодавстві та приведення у відповідність до вимог нової типової форми договору оренди землі, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2004 року №220 "Про затвердження Типового договору оренди землі", 14.06.2005 між Горохівською РДА та Круковським Ю.В. на підставі розпорядження адміністрації №328 від 22.10.2003 (а.с. 60), укладено договір оренди відповідно до якого в оренду Круковському Ю.В. передано земельну ділянку несільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Перемильської сільської ради площею 79,34 га, у тому числі 57,42 га став, 21,92 га прибережна смуга, договір укладено до 01.12.2023 (а.с. 11-13).

Надаючи правову оцінку договору оренди від 14.06.2005 суд виходить із такого.

Відповідно до ст. 203, 205 ЦК України (у редакції станом на 14.06.2005), правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі.

Статтями 14, 20 Закону України "Про оренду землі" (у редакції станом на 14.06.2005 року) передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно ст. 207, 210 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Разом з тим, у ч.1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір набирає чинності з моменту його укладення (ч. 2 ст. 631 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Частини 1, 3 статті 639 ЦК України встановлюють, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Відтак, судом досліджено, що договір оренди від 14.06.2005 укладено відповідно до вимог ЦК України у письмовій формі, є підписаний його договірними сторонами, а саме з боку Горохівської РДА, договір підписаний головою та скріплено печаткою орендодавця, з боку орендаря Круковським Ю.В.

Як вбачається із договору оренди від 14.06.2005 року, він також був зареєстрований у Горохівському районному відділі земельних ресурсів про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 14.06.2005 за №5. Запис скріплено підписом уповноваженої особи РДА та у договорі наявна гербова печатка Горохівської РДА.

При цьому, в судовому засіданні 07.08.2023 було досліджено додаткову угоду від 22.05.2009 №7 про зміну договору оренди землі №5 від 14.06.2005 (оригінал додаткової угоди оглянуто в судовому засіданні), якою до договору оренди землі від 14.06.2005 було внесено зміни в частині сплати орендної плати. Зазначена додаткова угода укладена у письмовій формі, підписана його договірними сторонами, а саме з боку Горохівської РДА, додаткова угода підписана головою та скріплено печаткою орендодавця, з боку орендаря Круковським Ю.В. та скріплено печаткою орендаря.

Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2023 року у справі № 179/2192/19 (провадження № 61-3903св23) зазначено, що:

"У постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

За змістом законодавчого регулювання, наведеного як у загальних положеннях про правочини, так і в спеціальних приписах глави 58 ЦК України, якщо договір оренди (найму) будівлі хоча й має ознаки неукладеного, але виконувався обома його сторонами, то така обставина захищає відповідний правочин від висновку про неукладеність і в подальшому він розглядається як укладений та чинний, якщо тільки не є нікчемним чи оспорюваним з інших підстав.

Тобто суду необхідно встановити не просто факт використання спірного майна орендарем, а й те, чи сплачував орендар за таке використання орендодавцю та його правонаступникам і чи приймали вони таку оплату.

У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше)".

Із відповіді Головного управління ДПС у Волинській області від 10.04.2023р. №5381/6/03-20-06 (а.с. 38), слідує, що орендарем на підставі договору оренди від 14.06.2005 укладеного з Горохівською РДА станом на 29.03.2023 згідно поданої податкової звітності за 2020 рік задекларовано та сплачено 37 563,02 грн. орендної плати, за 2021 рік нараховано та сплачено 37 563,02 грн. орендної плати, за 2022 рік нараховано та сплачено 41 319,32 грн. орендної плати, за 2023 рік звітність не подана, сплата відсутня (строк не настав).

Отже, судом встановлено, що договір оренди землі від 14.06.2005 виконувався сторонами: орендар користувався майном і сплачував за нього оренду, а орендодавець приймав платежі.

Відповідно до ст. 58-1 Господарського кодексу України, суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим. Виготовлення, продаж та/або придбання печаток здійснюється без одержання будь-яких документів дозвільного характеру.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд (зокрема, постанови від 06.11.2018р. у справі №910/6216/17, від 05.12.2018р. у справі №915/878/16, від 03.02.2020р. у справі №909/1073/17, від 18.08.2020р. у справі №927/833/18), встановивши наявність відбитку печатки сторони на спірних документах та, враховуючи, що сторона несе повну відповідальність за законність використання її печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, накладних, суди мають дослідити питання встановлення обставин, що печатка була загублена стороною, викрадена в неї або в інший спосіб вибула з її володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа.

З`ясування відповідних питань і оцінка пов`язаних з ними доказів має істотне значення для вирішення такого спору, оскільки це дозволило б з максимально можливим за даних обставин ступенем достовірності ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних господарських операцій.

У постанові Верховного Суду від 23.07.2019р. у справі №918/780/18 суд дійшов висновку, що з урахуванням приписів ст. 181 ГК України та ст. 207 ЦК України саме правочин (договір), а не підпис на документі скріплюється печаткою юридичної особи. Таким чином, наявність печатки на договорі свідчить про наявність волевиявлення сторони на його схвалення.

Водночас прокурор та представник позивача не довели факту протиправності використання печатки Горохівської РДА чи доказів її втрати, так само як і не було надано доказів звернення до правоохоронних органів у зв`язку її з втратою чи викраденням.

Відтак, відсутні підстави вважати, що печатка Горохівської РДА використовувалася проти її волі. Крім того при подачі позову до суду та в процесі судового розгляду справи прокурор та позивач не подали доказів та не спростували справжність підпису уповноваженої особи на підписання розпорядження адміністрації №328 від 22.10.2003, договору оренди від 14.06.2005, додаткової угоди від 22.05.2009 №7 про зміну договору оренди землі від 14.06.2005.

За таких обставин суд дійшов висновку, що договір оренди від 14 червня 2005 року був укладений за наявності волевиявлення орендодавця.

Доводи прокурора про підроблення договору оренди землі від 14.06.2005 року є такими, що не підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому є й безпідставним та необґрунтованим.

Висновок про нікчемність такого правочину з підстав його підроблення суперечить ст. 204 ЦК України, оскільки за змістом даної норми закону нікчемним є правочин в силу закону.

Відповідні норми закону, які дають підстави дійти висновку про те, що договір оренди від 14.06.2005 є нікчемним, прокурор та позивач не вказали.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

За загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при вирішенні спорів про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, підлягає встановленню наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, за результатами вирішення спору в судовому рішенні вказується в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №910/12959/18.

Докази про підроблення печатки Горохівської РДА та підпису її голови на розпорядженні №328 від 22.10.2003, договорі оренди від 14.06.2005, додатковій угоді від 22.05.2009 №7 прокурор та позивач суду не подали.

5. Висновок суду.

Частиною третьою статті 2 ГПК України визначено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; розумність строків розгляду справи судом; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до частини першої, третьої статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частин першої, третьої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною першою статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до статті 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (стаття 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом були досліджені всі документи, які надані сторонами у справі, аргументи сторін та надана їм правова оцінка.

Відтак, суд враховуючи предмет позовної заяви у даній справі та підстави позовних вимог (закінчення 17.01.2022 строку дії договору оренди від 17.01.2002 та не продовження його сторонами; законність дії договору оренди землі від 14.06.2005, який прокурор та представник позивача вважає підробленим, а отже нікчемним), дійшов висновку, що доводи прокурора та представника позивача щодо підроблення та нікчемності договору оренди від 14.06.2005, спростовуються матеріалами справи. Зокрема, висновок про нікчемність такого правочину з підстав його підроблення суперечить ст. 204 ЦК України, оскільки за змістом даної норми закону нікчемним є правочин в силу закону, відтак суд встановив, що договір оренди не є нікчемним, недійсність його не встановлена, факти підробки договору оренди прокурором та представником позивача доказами не підтверджено.

Відповідач ФОП Круковський Ю.В. починаючи з 17.01.2002 на підставі договору оренди від 17.01.2002 та з 14.06.2005 і на момент розгляду справи користується орендованими земельними ділянками з кадастровим номером :00:001:1088 площею 66, 0999 га та :01:001:3772 площею 13, 2477 га., на підставі договору оренди від 14.06.2005, який за умовами п. 8 закінчує свою дію 01.12.2023.

Договір сторонами виконувався, відповідач добросовісно та вчасно сплачував орендні платежі, а позивач їх приймав.

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог Заступника керівника Луцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Берестечківської міської ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України, у зв`язку із прийняттям судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, сплата судового збору покладається на прокурора , за результатами розгляду позовної заяви.

На підставі викладеного, керуючись статтями 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги це рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення

складено 17.08.2023.

Суддя В. М. Дем`як