РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.07.2023Справа № 910/15124/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

при секретарі судового засідання - Жалобі С.Р.,

розглянувши у судовому засіданні матеріали

позовної заяви Київської міської ради

до: 1.Товариства з обмеженою відповідальністю "Курсор-Авто",

2. Державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1

за участю Київської міської прокуратури

про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію, зобов`язання вчинити дії,

за участю представників:

від позивача: Геращенко В.І.;

від відповідача-1: Опря Н.Л.;

від відповідача-2: не з`явився;

від прокуратури: Винник О.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Київська міська рада (далі - Позивач, Міськрада) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Курсор-Авто" (далі - Відповідач-1, ТОВ "Курсор-Авто") та Державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 (далі - Відповідач-2, Реєстратор) в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.04.2016 № 29099900 на земельну ділянку, обліковий код: 91:066:0010, що знаходиться за адресою вул. Межева, 2, м. Київ, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00 за ТОВ "Курсор-Авто";

- зобов`язати ТОВ "Курсор-Авто" звільнити самовільно зайняту земельну ділянку орієнтовною площею 0,1198 га на вул. Межева, 2 у Подільському районі міста Києва (код ділянки 91:066:0010) та повернути її Міськраді, привівши у придатний для використання стан.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Міськрада жодних рішень щодо передачі земельної ділянки під будівництво, у власність чи користування ТОВ "Курсор-Авто" не приймала. Позивач вказує, що ТОВ "Курсор-Авто" здійснило самочинне будівництво об`єкту нерухомого майна на земельній ділянці на вул. Межовій, 2, яка належить на праві власності територіальній громаді м. Києва та на підставі неналежних документів здійснив реєстрацію самочинно збудованого нерухомого майна. Оскільки земельна ділянка на вул. Межовій, 2 (код ділянки 91:066:0010) у Подільському районі м. Києва не була відведена у відповідності до вимог законодавства для будівництва об`єктів нерухомого майна, таке майно підлягає знесенню, а рішення про державну реєстрацію нерухомого майна - скасуванню.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.05.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2021 у справі №910/15124/19, відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду від 27.07.2022 касаційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури задоволено частково, постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2021 та рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2020 у справі № 910/15124/19 скасовано. Справу № 910/15124/19 направлено на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.08.2022 року, справу №910/15124/19 передано на розгляд судді - Приходько І.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.08.2022 прийнято позовну заяву до свого провадження та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 19.09.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.09.2022 відкладено підготовче засідання на 31.10.2022.

20.09.2022 через відділ автоматизованого документообігу суду від позивача надійшла заява про уточнення позовної заяви, яка в подальшому прийнята судом до розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.10.2022 відкладено підготовче засідання на 23.11.2022.

31.10.2022 через відділ автоматизованого документообігу суду від відповідача 1 надійшли пояснення по справі.

31.10.2022 через відділ автоматизованого документообігу суду від позивача надійшли пояснення.

23.11.2022 через відділ автоматизованого документообігу суду від відповідача 1 надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2022 повідомлено учасників справи, що судові засідання призначені на 23.11.2022 не відбулись у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги на території міста Київ яка тривала з 12:46 по 15:08 год та призначено підготовче засідання на 26.12.2022.

30.11.2022 через відділ автоматизованого документообігу суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

26.12.2022 через відділ автоматизованого документообігу суду від відповідача 1 надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.12.2022 відкладено підготовче засідання на 01.02.2023.

01.02.2023 через відділ автоматизованого документообігу суду від відповідача 1 надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

01.02.2023 через відділ автоматизованого документообігу суду від відповідача 1 надійшло клопотання про витребування доказів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.2023 витребувано у Київської міської ради (у строк до 20.03.2023) інформацію та документи про порядок передачі документів на зберігання та місце зберігання документів спецвідділу Шевченківської райдержадміністрації, яку було ліквідовано за рішенням Київської міської ради від 09.09.2010 року № 7/4819 без визначення його правонаступника, витребувано у Київської міської державної адміністрації (у строк до 20.03.2023) інформацію та документи на підставі яких було складено Акт про приймання в експлуатацію ділянки об`єкту «Будівництво будівлі за адресою вул. Межова 2» у Шевченківському районі м. Києва від 29.07.1997 року, витребувано у Шевченківського районного управління ГУ ДСНС (у строк до 20.03.2023) інформацію та документи на підставі яких було надано позитивний висновок ЗДПО-9 про надання дозволу на експлуатацію будівлі для сервісного обслуговування легкових автомобілів по вул. Межовій, на підставі якого було складено вказаний вище Акт про приймання в експлуатацію ділянки об`єкту «Будівництво будівлі за адресою вул. Межова 2» у Шевченківському районі м. Києва від 29.07.1997 року та відкладено підготовче засідання на 23.03.2023.

20.02.2023 через відділ автоматизованого документообігу суду від Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшли поштові повернення для приєднання до матеріалів справи.

17.03.2023 через відділ автоматизованого документообігу суду від Шевченківської районної у місті Києва державної адміністрації надійшло повідомлення по справі.

17.03.2023 через відділ автоматизованого документообігу суду від Шевченківського РУ ГУ ДСНС України у м. Києві надійшло повідомлення по справі.

20.03.2023 через відділ автоматизованого документообігу суду від Київської міської ради надійшло повідомлення по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.03.2023 витребувано у Міністерства юстиції України інформацію стосовно Державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 та відкладено підготовче засідання на 27.04.2023.

18.04.2023 через електронну пошту суду від Міністерства юстиції України надійшло повідомлення по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 відкладено підготовче засідання на 07.06.2023.

01.05.2023 через відділ автоматизованого документообігу суду від Міністерства юстиції України надійшло повідомлення по справі.

31.05.2023 через відділ автоматизованого документообігу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Курсор-Авто" надійшли додаткові пояснення по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.06.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 06.07.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.07.2023 розгляд справи відкладено на 26.07.2023.

У судовому засіданні 26.07.2023 представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов повністю.

У судовому засіданні 26.07.2023 представник відповідача-1 заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у позові.

У судовому засіданні 26.07.2023 прокурор просив задовольнити позов повністю.

Представник відповідача-2 у судове засідання 27.07.2023 не з`явився.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням заступника представника Президента України Шевченківської районної державної адміністрації м. Києва від 25 травня 1992 року № 2 «Про дозвіл МП «Курсор» на встановлення будівлі по сервісному обслуговуванню легкових автомобілів по вул. Межовій» дозволено МП «Курсор» встановити будівлю по сервісному обслуговуванню легкових автомобілів на невпорядкованій земельній ділянці, що прилягає до території радгоспу «Пуща-Водиця» по вул. Межовій тимчасово на період до початку капітальної забудови земельної ділянки.

Відповідно до п. 2 вказаного рішення забудовника було зобов`язано:

- виконати і погодити проект прив`язки будівлі (2.1.);

- виконати технічні умови експлуатуючих організацій на приєднання до інженерних мереж міста (2.2.);

- дозвіл на початок робіт отримати у спецвідділі по контролю за благоустроєм району (2.3.);

- після закінчення монтажних робіт виконати благоустрій прилеглої території (2.4.);

- всі інші майново-правові питання вирішувати у Шевченківській державній районній адміністрації (2.5.).

Листом від 05.05.1994 №15.3-кг/527 «О согласовании отвода земельного участка по пер. Межевому, 2 под строительство станции техобслуживания автомобилей» Шевченківського районного центру Державного санітарного нагляду КМТМО «Санепідемслужба» було погоджено МП «Курсор» розміщення станції технічного обслуговування автомобілів між садом радгоспу «Пуща Водиця» та автостоянкою при умові вирішення питань водозабезпечення, теплозабезпечення і каналізації з відповідними службами.

29.07.1997 за результатами розгляду проектної та дозвільної документації та проведення натурального обстеження будівлі за адресою: м. Київ, вул. Межова, 2 було складено Акт про приймання в експлуатацію ділянки об`єкту «Будівництво будівлі за адресою вул. Межова 2» у Шевченківському районі м. Києва.

У вказаному Акті вказано, що об`єкт розташований по вул. Межовій, 2 та встановлено на підставі розпорядження Шевченківської районної державної адміністрації від 25.05.1992 №2 «Про дозвіл МП «Курсор» на встановлення будівлі сервісного обслуговування легкових автомобілів по вул. Межовій». Земельна ділянка надана в тимчасове користування на підставі договору з спецвідділом Шевченківської райдержадміністрації від 09.06.1993 року. Об`єкт підключений до мережі енергопостачання, обладнано протипожежною сигналізацією та первинними засобами пожежогасіння.

За дорученням Київської міськдержадміністрацїї від 06.03.1997 №2946 Головним архітектором АТ «Київпроект» - начальником управління «Київгенплан» було розглянуто матеріали місця розміщення СТО із сервісним обслуговуванням легкових автомобілів АТ «Курсор» по пров. Межовому, 2 та листом №06-1387/КГП від 18.08.1997 надано погодження на розміщення СТО на зазначеній земельній ділянці до початку забудови району.

Листом №СЛ338/7 від 02.02.1998 Шевченківська районна державна адміністрація м. Києва погодила тимчасове використання земельної ділянки площею 0,1 га за адресою: провулок Межовий, 2 для станції техобслуговування автомобілів АТ «Курсор» до початку капітального будівництва.

Розпорядження Подільської районної у м. Києві державної адміністрації №2047 від 19.12.2007 «Про присвоєння поштової адреси вул. Межова, 2» станції технічного обслуговування було присвоєно поштову адресу: вул. Межова, 2. ТОВ «Курсор-Авто» було зобов`язано встановити номерні знаки на будівлі.

Відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.04.2016 № 29099900 за ТОВ "Курсор-Авто" зареєстровано право приватної власності на об`єкт нерухомого майна на вулиці Межова, 2 у Подільському районі м. Києва.

Позовні вимоги у цій справі обґрунтовані тим, що Міськрада жодних рішень щодо передачі земельної ділянки під будівництво, у власність чи користування ТОВ "Курсор-Авто" не приймала. Позивач вказує, що ТОВ "Курсор-Авто" здійснило самочинне будівництво об`єкту нерухомого майна на земельній ділянці на вул. Межовій, 2, яка належить на праві власності територіальній громаді м. Києва та на підставі неналежних документів здійснив реєстрацію самочинно збудованого нерухомого майна. Оскільки земельна ділянка на вул. Межовій, 2 (код ділянки 91:066:0010) у Подільському районі м. Києва не була відведена у відповідності до вимог законодавства для будівництва об`єктів нерухомого майна, таке майно підлягає знесенню, а рішення про державну реєстрацію нерухомого майна - скасуванню.

У постанові Верховного Суду, якою були скасовані рішення першої та апеляційної інстанції у даній справі та направлено справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції, зокрема наголосив наступне.

За змістом статей 123, 124 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування, а також передача таких земельних ділянок в оренду здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Отже, єдиною підставою для громадян та юридичних осіб набуття права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності, є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом.

Суд касаційної інстанції зазначив, що судами першої та апеляційної інстанцій не спростовано доводи Позивача про те, що Міськрада не приймала рішень про передачу Відповідачу-1 або іншим особам спірної земельної ділянки у власність чи користування. Також господарські суди попередніх інстанцій дійшовши висновку про те, що правомірність використання Відповідачем-1 спірної земельної ділянки підтверджується належними доказами у справі не врахували, що правові підстави використання землі в Україні регулюються земельним законодавством основним системоутворюючим законом якого є Земельний кодекс України. При цьому, саме Земельним кодексом України визначаються правові титули володіння, користування та розпорядження земельними ділянками до яких належать право власності, право постійного та строкового користування (в тому числі оренда).

При цьому, Земельним кодексом України (в редакції Закону України від 13.03.1992 зі змінами та доповненнями) в статті 22 "Виникнення права власності та права користування земельною ділянкою" було прямо передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

За висновком Верховного Суду, при розгляді цієї справи господарськими судами попередніх інстанцій не встановлено наявності у Відповідача-1 відповідних правовстановлюючих документів на землю та подальшої державної реєстрації права власності або користування спірною земельною ділянкою. При цьому, поза увагою судів попередніх інстанцій залишилось те, що перелічені ними докази не є тими документами, які у розумінні чинного законодавства надають Відповідачу-1 право на користування спірною земельною ділянкою.

Також суд касаційної інстанції зауважив, що суди попередніх інстанцій, дійшовши висновку про наявність у ТОВ "Курсор-Авто" права користування земельною ділянкою, не звернули увагу на відсутність у матеріалах справи жодних правовстановлюючих документів, що підтверджують відповідний юридичний титул користування землею, а також не надали оцінки відповідним доводам Відповідача-1 у контексті повноважень органу, який прийняв рішення про надання земельної ділянки у користування та можливості передачі ним такої земельної ділянки у тимчасове користування відповідно до приписів Земельного кодексу України у редакції на дату прийняття відповідного рішення.

Окремо суд касаційної інстанції наголосив на тому, що судам необхідно було з`ясувати питання стосовно того, чи є в даному випадку фактичне користування Відповідачем-1 земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття; чи вживались необхідні заходи ТОВ "Курсор-Авто" щодо оформлення права користування спірною земельною ділянкою тощо.

Статтею 316 Господарського процесуального кодексу України визначено, що вказівки, які містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.

Враховуючи зміст вказівок Верховного Суду, зважаючи на необхідність з`ясування істотних обставин справи, а також беручи до уваги той факт, що спірна земельна ділянка надавалася в тимчасове користування, в тому числі, на підставі договору зі спецвідділом Шевченківської райдержадміністрації від 09.06.1993 року, судом було витребувано у Київської міської ради інформацію та документи про порядок передачі документів на зберігання та місце зберігання документів спецвідділу Шевченківської райдержадміністрації, яку було ліквідовано за рішенням Київської міської ради від 09.09.2010 року № 7/4819 без визначення його правонаступника.

У відповідь Міськрада надала пояснення, в яких зазначила, що документи спецвідділу Шевченківської райдержадміністрації, яку було ліквідовано за рішенням Київської міської ради від 09.09.2010 року № 7/4819 без визначення його правонаступника до Державного архіву м. Києва виконавчого органу Міськради на зберігання не передавалася, у зв`язку з чим у Міськради відсутня інформація та документи, які витребувані ухвалою суду.

На виконання вказівок Верховного Суду та з метою з`ясування істотних обставин справи під час нового розгляду справи судом було витребувано у Київської міської державної адміністрації інформацію та документи на підставі яких було складено Акт про приймання в експлуатацію ділянки об`єкту «Будівництво будівлі за адресою вул. Межова 2» у Шевченківському районі м. Києва від 29.07.1997 року.

Листом від 16.03.2023 № 109-1301 Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація надала відповідь, в якій, серед іншого, зазначила, що «в структурних підрозділах Київської міської ради, Київської міської державної адміністрації, а також в Шевченківській районній в місті Києві державній адміністрації відсутня інформація та документи про порядок передачі документів на зберігання та місце зберігання документів спецвідділу ліквідованої Шевченківської райдержадміністрації, а також інформація та документи, на підставі яких було складено Акт про приймання в експлуатацію ділянки об`єкту «Будівництво будівлі за адресою вул. Межова, 2» у Шевченківському районі м. Києва від 29.07.1997».

На виконання вказівок Верховного Суду та з метою з`ясування істотних обставин справи під час нового розгляду справи судом було витребувано у Шевченківського районного управління ГУ ДСНС інформацію та документи на підставі яких було надано позитивний висновок ЗДПО-9 про надання дозволу на експлуатацію будівлі для сервісного обслуговування легкових автомобілів по вул. Межовій, на підставі якого було складено вказаний вище Акт про приймання в експлуатацію ділянки об`єкту «Будівництво будівлі за адресою вул. Межова 2» у Шевченківському районі м. Києва від 29.07.1997 року.

Листом від 17.03.2023 № 23/251 Шевченківське районне управління ГУ ДСНС надала відповідь, якою повідомило, що інформація та документи, на підставі яких було надано позитивний висновок ЗДПО-9 про надання дозволу на експлуатацію будівлі для сервісного обслуговування легкових автомобілів по вул. Межовій, та на підставі яких було складено Акт про приймання в експлуатацію ділянки об`єкту «Будівництво будівлі за адресою вул. Межова 2» у Шевченківському районі м. Києва від 29.07.1997 року, в районному відділі відсутні.

Таким чином, суд констатує, що на здійснення відповідних запитів органи публічної влади не надали тієї сукупності достовірної інформації, наявність якої була б здатна сприяти встановленню істотних обставин справи, в тому числі послідовному з`ясуванню обставин виникнення у відповідача-1 права користування спірною земельною ділянкою. Водночас за своїм статусом відповідач-1 не є тією особою, яка зобов`язана володіти усією сукупністю документації, на підставі якої державою надавалися відповідні дозволи щодо розміщення будівлі станції технічного обслуговування на спірній земельній ділянці.

Водночас суд враховує, що в період з 1992 року по 1997 рік дії щодо розміщення на спірній земельній ділянці будівлі станції технічного обслуговування погоджувалися з відповідними державними органами, внаслідок чого місце розміщення СТО на ділянці було погоджено у тимчасовому статусі до початку забудови району, збудованій станції присвоєно поштову адресу «вул. Межова, 2», тоді як безпосередньо відповідачу-1 доручено встановлення номерних знаків за цією адресою.

Як було вищезазанчено, запитуваної інформації та документів, на підставі яких було надано позитивний висновок ЗДПО-9 про надання дозволу на експлуатацію будівлі для сервісного обслуговування легкових автомобілів по вул. Межовій, та на підставі яких було складено Акт про приймання в експлуатацію ділянки об`єкту «Будівництво будівлі за адресою вул. Межова 2» у Шевченківському районі м. Києва від 29.07.1997 року, суду не надано, в тому числі з посиланням на ліквідацію тих органів, що складали такий Акт.

В цій частині суд приймає доводи відповідача-1 про те, що особа, яка отримала дозвіл на будівництво будівлі з сервісного обслуговування на земельній ділянці, виділеній та переданій у тимчасове користування для цієї мети ще у 1990-роках не може нести негативні наслідки втрати органом державної влади або органом місцевого самоврядування значного обсягу дозвільних документів, зокрема, через незбереження цих документів або через ліквідацію органів, що приймали відповідні рішення, без визначення їх правонаступників.

Суд зазначає, що непослідовність дій органів публічної влади в цьому аспекті суперечать принципу „належного врядування?, який передбачає, що коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Беєлер проти Італії", "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", "Москаль проти Польщі"; "Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії").

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд та інші проти Ірландії» від 23.10.1991 ЄСПЛ зазначив, що статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосувати до захисту «правомірних очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей.

У рішенні по справі «Світлана Ільченко проти України» ЄСПЛ розглядав випадок, коли право власності заявниці на гараж та його постійний характер не ставилися під сумнів державою двадцять років, поки не почалося нове дороговартісне будівництво на ділянці, яка збіглася з місцем розташування гаража заявниці. При цьому ЄСПЛ підсумував, що «самовільний» характер користування заявницею земельною ділянкою у цій справі виник не в результаті порушення законодавства на момент будівництва її гаража, а, насамперед, у результаті розвитку українського законодавства в рамках переходу від радянського законодавства, яке не визнавало право приватної власності на землю.

Враховуючи сукупність наведених обставин суд зазначає, що позовні вимоги до обох відповідачів не є достатньо аргументованими та доведеними.

Окремо суд враховую, що за інформацією, наданою Міністерством юстиції України на запит суду, відповідно до Наказу Міністерства юстиції України від 06.08.2019 № 2438/5 відповідно до рішення Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату від 25.07.2019 № 3 на підставі підпункту «е» пункту 2 частини першої статті 12 Закону України «Про нотаріат», видане Міністерством юстиції України свідоцтво про право на заняття нотаріальною діяльністю від 27.12.1994 за НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 було анульовано.

Суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

При цьому, суд зазначає, що до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб`єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб`єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами належними та допустимими доказами, поданими у відповідності до приписів чинного процесуального законодавства.

Суд звертає увагу позивача, що відповідно до положень ч. 4 ст. 74 ГПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Суд зазначає, що позивач, заявляючи позов та обираючи спосіб захисту повинен дбати про те, щоб резолютивна частина рішення, в якій остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача, могла бути виконана в процесі виконавчого провадження у справі, адже у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року по справі № 201/5625/17 (провадження № 61-6193св21) зроблено висновок, що «відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил. За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих приписах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об`єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат. З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом. Отже, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 4 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання».

Враховуючи наведені обставини, зважаючи на недоведення того факту, що спірна земельна ділянка була самовільно зайнята відповідачем-1, суд дійшов висновку, що заявлена позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав є неефективним способом захисту, тоді як позовні вимоги про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки з приведенням її у придатний для використання стан, є недоведеними (близька за змістом позиції викладена у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 521/21538/19).

Враховуючи наведене, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку, що позов не є достатньо обґрунтованим, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено правомірності та законності позовних вимог, так само як і фактів порушення власних прав та інтересів відповідачами у справі.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно відсутності підстав для задоволення позову не спростовує.

Відповідно до положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Київської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Курсор-Авто", Державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 за участі Київської міської прокуратури про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

2. Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 10.08.2023.

Суддя І.В. Приходько