РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.05.2023Справа № 910/11486/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., за участю секретаря судового засідання Гаврищук К.М., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕСТ ЛІЗИНГ" (вул. Ярославів Вал 13/2, літ. Б, м. Київ, 01054)

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОТЕРИТОРІЯ" (вул. Професора Підвисоцького 10/10,оф. 61, м. Київ, 01103)

2. гр. ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

про стягнення 1 615 305,75 грн.

Представники сторін:

від позивача: Прудка О.В.

від відповідача 1: не з`явився

від відповідача 2: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Бест Лізинг" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротериторія" та гр. ОСОБА_1 про солідарне стягнення 1 615 305,75 грн., а саме 993 301,60 грн. основного боргу, 242 550,54 грн. пені, 76 768,56 грн. штрафу, 155 969,87 грн. процентів річних, 146 715,18 грн. втрат від інфляції.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Агротериторія" як лізингоодержувачем своїх зобов`язань за укладеним між ним та позивачем Договором № 210903-5/ФЛ-Ю-С фінансового лізингу від 03.09.2021 року, виконання відповідачем 1 якого забезпечене Договором поруки № 210903-4/1/П від 03.09.2021 року, відповідно укладеним позивачем з гр. ОСОБА_1 як поручителем.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.11.2022 року суд постановив звернутися до Томашпільської селищної ради із запитом щодо доступу до персональних даних фізичної особи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), за формою, наведеною в додатку № 3 до Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою КМУ № 207 від 02.03.2016 року

У відповідь на запит суду від 18.11.2022 року Томашпільською селищною радою Гнатківського Старостинського округу Тульчинського району Вінницької області листом № 14-11-14/117 від 08.12.2022 року, який надійшов 20.12.2022 року, надано інформацію щодо місця проживання/реєстрації вказаного громадянина ОСОБА_1 , яким є: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.12.2022 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Через відділ діловодства суду 05.01.2023 року від позивача на виконання вимог ухвали суду від 23.12.2022 року надійшла заява б/н б/д про усунення недоліків позовної заяви, розглянувши яку суд встановив, що недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху, позивачем усунено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2023 року за результатами розгляду заяви про усунення недоліків позовної заяви, останню прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/11486/22, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі частини 3 статті 12 ГПК України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 09.02.2023 року.

В підготовчому судовому засіданні 09.02.2023 року для надання можливості відповідачам 1, 2 надати відзив на позовну заяву, а позивачу надати відповідь на відзив, якщо такий(кі) будуть(де) подано(ий) протокольною ухвалою оголошено перерву до 15.03.2023 року.

Проте, у зв`язку із тимчасовою, поза графіком відпусткою судді Селівона А.М. 15.03.2023 року судове засідання не відбулося.

Ухвалою Господарського суду від 20.03.2023 року призначено підготовче засідання на 05.04.2023 року.

Судом встановлено, що засобами електронного зв`язку суду 13.03.2023 року від представника відповідача 2 надійшла заява про розірвання договору про надання правової допомоги, укладеного між гр. ОСОБА_1 та адвокатом Фоменко Денисом Андрійовичем, у зв`язку з чим останній повідомив суду, що більше не є учасником судового процесу у даній справі.

Також засобами електронного зв`язку суду 15.03.2023 року від представника відповідача-1 надійшла заява про розірвання договору про надання правової допомоги, укладеного між ТОВ «Агротериторія» та адвокатом Сиротюк Романом Валерійовичем, у зв`язку з чим останній повідомив суду, що більше не є учасником судового процесу у даній справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.04.2023 року враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі № 910/11486/22 та призначення справи до судового розгляду по суті на 17.05.2023 року.

У судове засідання з розгляду справи по суті 17.05.2023 року з`явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача 1, відповідач 2 особисто та/або його уповноважений представник у судове засідання з розгляду справи по суті 17.05.2023 не з`явились.

Про дату, час та місце судового засідання відповідач 1 повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 212.

Доказів отримання відповідачем 2 ухвали суду від 05.04.2023 року поштовим відділенням зв`язку на час розгляду справи не повернуто.

Судом здійснено запит з офіційного сайту АТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштового відправлення № 220, в якому зазначено, що станом на 18.04.2023 року поштове відправлення «вручено особисто».

Окрім того, про дату, час і місце судового засідання відповідач 2 повідомлявся шляхом надсилання судом засобами електронного зв`язку на електронну адресу відповідача 2, зазначену в матеріалах справи, а саме: , копії ухвали суду від 05.04.2023 року про закриття підготовчого провадження та призначення розгляду справи по суті у справі № 910/14486/22, факт отримання якої 08.04.2023 року підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про доставку електронного листа до електронної скриньки.

Про поважні причини неявки представників відповідача 1 та відповідача2 особисто та/або його уповноваженого представника в судове засідання з розгляду справи по суті 17.05.2023 року суд не повідомлено.

Заяв та клопотань процесуального характеру від відповідача 1 та відповідача 2 на час розгляду справи по суті 17.05.2023 року до суду також не надходило.

Суд зазначає, що з урахуванням строків, встановлених статями 165, 178, 251 Господарського процесуального кодексу України, а саме протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, які також визначені судом в протокольній ухвалі від 09.02.2023 року, відповідач 1 та відповідач 2 мали подати відзив на позовну заяву.

Як свідчать матеріали справи, відповідачі 1 та 2 не скористались наданими їм процесуальними правами, передбаченим статтями 165, 178 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Наразі, від відповідачів 1, 2 станом на час розгляду справи по суті до суду не надходило жодних заяв про неможливість подання відзиву (ів) та/або про намір вчинення відповідних дій у відповідності до статті 165 Господарського процесуального кодексу України та/або продовження відповідних процесуальних строків та заперечень щодо розгляду справи по суті.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем на час розгляду справи по суті 17.05.2023 року суду не надано.

Згідно з частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Пунктом 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З огляду на вищевикладене, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "Агротериторія" та гр. ОСОБА_1 не скористались наданими їм процесуальними правами, зокрема, уповноважений представник відповідача 1 та відповідач 2 особисто та/або його уповноважений представник не прибули в судове засідання з розгляду справи по суті 17.05.2023 року, а також відповідачами не надано відзивів на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, за відсутності підстав для відкладення судового засідання та/або оголошення перерви та відповідних клопотань, суд здійснював розгляд справи по суті 17.05.2023 року виключно за наявними матеріалами за відсутності представника відповідача 1 та відповідача 2 особисто та/або його уповноваженого представника.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті 17.05.2023 року уповноважений представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 17.05.2023 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши в судових засіданнях пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 03 вересня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бест Лізинг» (лізингодавець за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агротериторія» (лізингоодержувач за договором, відповідач у справі) укладено Договір № 210903-5/ФЛ-Ю-С фінансового лізингу (далі - Договір), за умовами пункту 1.1. якого лізингодавець набуває у свою власність і передає на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування вживаний об`єкт лізингу (надалі - об`єкт лізингу), найменування, марка, модель, комплектація, номер шасі (кузова, рами), рік випуску, ціна одиниці, кількість, вартість і загальна вартість якого на момент укладання Договору наведені у Додатку «Специфікація» (надалі - Специфікація), а лізингоодержувач зобов`язується прийняти об`єкт лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах цього Договору (за виключенням випадків, передбачених Договором або законодавством). Найменування фінансової операції - фінансовий лізинг.

Розділами № 1 - 11 Договору сторони визначили об`єкт договору, порядок розрахунків та розмір фінансового активу, порядок реєстрації та передачі об`єкта лізингу, умови використання, утримання та ремонту об`єкта лізингу, право контролю, порядок зміни умов договору та припинення договору, відповідальність сторін та обставини непереборної сили, умови переходу права власності на об`єкт лізингу, забезпечення заставою виконання зобов`язань лізингоодержувача, тощо.

Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Згідно з пунктом 10.1 загальних умов Договору даний Договір набирає чинності (вважається укладеним) після його підписання сторонами (в тому числі обов`язкового підписання сторонами Додатків «Загальні умови Договору», «Специфікація», «Довідка», «Страхування», «Акт звірки взаєморозрахунків та переходу права власності на об`єкт лізингу», «Графік сплати лізингових платежів», «Технічний асістанс», «Поняття нормального зносу», «Акт огляду» до Договору). Якщо цей договір посвідчується нотаріально, то він набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення. Зобов`язання сторін за цим договором діють до їх повного і належного виконання.

Вказаний Договір підписаний представниками лізингодавця та лізингоодержувача та засвідчений печатками сторін.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором фінансового лізингу, який підпадає під правове регулювання норм статті 292 Господарського кодексу України та Закону України «Про фінансовий лізинг».

Одночасно, відповідно до ст. 2 вказаного нормативно-правового акту відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг (статті 806-809), найм (оренду), купівлю-продаж, поставку, з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до частини 1, 2 статті 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майно, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів; залежно від особливостей здійснення лізингових операцій лізинг може бути двох видів - фінансовий чи оперативний.

Згідно з частиною 1, частиною 2 статті 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі); до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням встановлених параграфом 6 цього Кодексу та законом; до відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Аналогічне визначення поняття договору фінансового лізингу міститься в ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Суд зазначає, що за договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Отже, договір фінансового лізингу поєднує в собі, зокрема, елементи договорів оренди та купівлі-продажу.

Відповідно до частини 2 статті 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець зобов`язаний, зокрема, у передбачені договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору.

У статті 11 вказаного нормативно - правового акту передбачено, що лізингоодержувач зобов`язаний прийняти предмет лізингу та користуватись ним відповідно до його призначення та умов договору.

Предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів (частина 1 статті 807 Цивільного кодексу України та статті 3 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

Згідно з пунктом 4 вступної частини Договору об`єктом лізингу є сільськогосподарська техніка Сівалка зернова Amazone. Детальний опис згідно Додатку «Специфікація».

Так, згідно зі Специфікацією до Договору об`єктом лізингу є Сівалка зернова Vaderstad Cirrus 6003-2 №CR3018196, 2020 року випуску, загальною вартістю 3 838 428,00 грн. з ПДВ.

Як зазначено у пункті 1.3 загальних умов Договору, об`єкт лізингу є власністю лізингодавця протягом строку лізингу та строку дії даного Договору.

Відповідно до пункту 3.4 загальних умов Договору приймання лізингоодержувачем об`єкта лізингу в лізинг оформлюється шляхом підписання Акту приймання-передачі об`єкта лізингу в лізинг. Підписання лізингоодержувачем Акту підтверджує у тому числі належну якість, комплектність, справність об`єкту лізингу і відповідність об`єкта лізингу вимогам лізингоодержувача та умовам Договору. Одночасно з Актом сторони підписують також акт огляду об`єкту лізингу, в якому в тому числі зазначають (фіксують) детальний опис наявних його пошкоджень. З моменту підписання сторонами Акту до лізингоодержувача переходять усі ризики, пов`язані з користуванням та володінням об`єктом лізингу (в тому числі ризики випадкового знищення чи пошкодження об`єкта лізингу, ризики, пов`язані з відшкодуванням збитків та шкоди, завданої третім особам внаслідок користування об`єктом лізингу).

Як встановлено судом за матеріалами справи та зазначено позивачем, у відповідності до умов Договору предмет лізингу - Сівалка зернова Amazone Cirrus 6003-2, 2020 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , разом з комплектом ключів, було передано ТОВ «Агротериторія» як лізингоодержувачу, про що сторонами складено та підписано без зауважень Акт приймання - передачі об`єкта лізингу в користування від 06.09.2021 року, копія якого наявна в матеріалах справи.

Відповідно до пунктів 3, 6 Акту комплектація об`єкту лізингу відповідає умовам Договору та Специфікації. Лізингоодержувач підтверджує, що будь-які пошкодження об`єкту лізингу відсутні.

Згідно з пунктом 4 Акту вартість об`єкта лізингу на момент передачі становить 3 838 428,00 грн.

Лізингоодержувач підтверджує, що має можливість без обмежень використовувати об`єкт лізингу за призначенням на території України (пункт 11 Акту).

Факт виконання позивачем зобов`язань з передачі лізингоодержувачу об`єкту лізингу, а також прийняття його в користування останнім згідно умов Договору відповідачем 1 не заперечувався.

Доказів пред`явлення відповідачем 1 претензій щодо виконання позивачем зобов`язань згідно Договору до суду не надходило, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання ТОВ «Бест Лізинг» умов Договору з боку відповідача 1 відсутні.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем виконані прийняті на себе зобов`язання в частині передачі предмета лізингу за Договором, а відповідачем 1, в свою чергу, прийнятий предмет лізингу без будь - яких зауважень.

Положеннями частини 2 статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингоодержувач зобов`язаний: прийняти предмет лізингу та користуватися ним відповідно до його призначення та умов договору; відповідно до умов договору своєчасно та у повному обсязі виконувати зобов`язання щодо утримання предмета лізингу, підтримувати його у справному стані; своєчасно сплачувати лізингові платежі; надавати лізингодавцеві доступ до предмета лізингу і забезпечувати можливість здійснення перевірки умов його використання та утримання; письмово повідомляти лізингодавця, а в гарантійний строк і продавця предмета, про всі випадки виявлення несправностей предмета лізингу, його поломок або збоїв у роботі; письмово повідомляти про порушення строків проведення або непроведення поточного чи сезонного технічного обслуговування та про будь-які інші обставини, що можуть негативно позначитися на стані предмета лізингу, - негайно, але у будь-якому разі не пізніше другого робочого дня після дня настання вищезазначених подій чи фактів, якщо інше не встановлено договором; у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

За умовами пункту 5.1 вступної частини Договору строк лізингу складає 36 місяців.

Відповідно до пункту 1.2 загальних умов Договору строк користування лізингоодержувачем об`єктом лізингу (строк лізингу) складається з періодів (місяців) лізингу, зазначених в Додатку «Графік сплати лізингових платежів» до Договору (надалі - Графік), та починається з дати підписання сторонами Акту приймання-передачі об`єкта лізингу, але в будь-якому випадку не може бути менше одного року.

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.

Отже, належне виконання лізингоодержувачем (орендарем) обов`язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

Відповідно до статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Так, згідно пункту 2.2 загальних умов Договору усі платежі за Договором лізингоодержувач зобов`язаний здійснювати у число сплати, в національній валюті України (гривні) відповідно до Графіку та Загальних умов, а також інших положень цього Договору та/або чинного законодавства шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок лізингодавця.

Лізингові платежі включають, платежі по відшкодуванню (компенсації) частини вартості об`єкта лізингу (з врахуванням коригування, вказаного в пунктах 2.5, 2.6. Загальних умов); винагороду (комісію) лізингодавцю за отриманий у лізинг об`єкт лізингу з врахуванням коригування, вказаного в пунктах 2.7 - 2.9, 3.5 Загальних умов (далі - Винагорода). При цьому сторони погодили, що такі лізингові платежі за цим Договором не містять покупної ціни, передбаченої цим Договором і, у сукупності, є платою за користування об`єктом лізингу

За умовами пункту 2.1.7 загальних умов Договору у випадку якщо Авансовий лізинговий платіж, визначений у Графіку сплати лізингових платежів (Додаток до Договору) становить менше або дорівнює 20% від загальної вартості об`єкта лізингу, визначеної в 4.2. Договору, то числом сплати лізингового платежу 1-го періоду лізингу є порядковий номер дня у відповідному календарному місяці дати, яка визначається шляхом додавання чотирьох календарних днів до дати підписання Акту. (Наприклад: дата підписання сторонами Акту - 04 лютого 2021 року. Черговий лізинговий платіж 1-го періоду лізингу сплачується 08 лютого 2021 року. Наступні чергові лізингові платежі - кожного 08 числа календарного місяця протягом усього строку лізингу). В разі відсутності такого числа у відповідному календарному місяці (наприклад, якщо числом сплати є 31-ше число, а у календарному місяці 30-ть днів), платіж сплачується в останній робочий день відповідного календарного місяця.

У випадку, якщо Авансовий лізинговий платіж, визначений у Графіку сплати лізингових платежів (Додаток до Договору) становить більше, ніж 20% від загальної вартості об`єкта лізингу, визначеної в 4.2. Договору, то числом сплати є порядковий номер дня у відповідному календарному місяці дати, яка визначається шляхом додавання двадцяти календарних днів до дати підписання Акту (Наприклад: дата підписання сторонами Акту - 04 лютого 2021 року. Черговий лізинговий платіж 1-го періоду лізингу сплачується 24 лютого 2021 року. Наступні чергові лізингові платежі - кожного 24 числа календарного місяця протягом усього строку лізингу). В разі відсутності такого числа у відповідному календарному місяці (наприклад, якщо числом сплати є 31-ше число, а у календарному місяці 30-ть днів), платіж сплачується в останній робочий день відповідного календарного місяця.

За умовами пункту 2.4 загальних умов Договору якщо строк оплати будь-якого лізингового платежу припадає на неробочий (вихідний, святковий або інший) день, лізингоодержувач зобов`язаний сплатити такий платіж не пізніше останнього робочого дня, який передує такому вихідному (святковому) дню.

Зокрема, сторонами узгоджено та підписано Графік сплати лізингових платежів, який є Додатком до Договору, та яким визначено розмір Авансового лізингового платежу у сумі 1 614 859,76 грн. Загальна вартість об`єкта лізингу складає 3 838 428,00 грн.

Отже, Авансовий лізинговий платіж, визначений у Графіку сплати лізингових платежів, становить більше ніж 20% від загальної вартості об`єкта лізингу.

Доказів узгодження сторонами іншого строку та/або порядку оплати лізингових платежів за Договором матеріали справи не містять.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами частин 1, 2 статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Таким чином, з урахуванням положень статті 530 Цивільного кодексу України, умов пункту 2.1.7.1 загальних умов Договору, дати підписання Акту приймання-передачі об`єкта лізингу (06.09.2021 року) та розміру Авансового лізингового платежу, який становить більше ніж 20% від загальної вартості об`єкта лізингу, відповідач-1 зобов`язаний був сплачувати чергові лізингові платежі 26-го числа кожного місяця у розмірі, визначеному в Графіку сплати лізингових платежів, тобто:

- період лізингу №1 - 24.09.2021 року (оскільки 26.09.2021 припадає на вихідний день); період лізингу №2 - 26.10.2021 року; період лізингу №3 - 26.11.2021 року; період лізингу №4 - 24.12.2021 року (оскільки 26.12.2021 припадає на вихідний день); період лізингу №5 - 26.01.2022 року; період лізингу №6 - 25.02.2022 року (оскільки 26.02.2022 припадає на вихідний день); період лізингу №7 - 25.03.2022 року (оскільки 26.03.2022 припадає на вихідний день); період лізингу №8 - 26.04.2022 року.

Проте, як встановлено судом за матеріалами справи та зазначено позивачем, відповідач 1 у визначений умовами Договору та Графіку строк свої зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати чергових лізингових платежів не виконав, здійснивши лише часткову оплату лізингових платежів на загальну суму 231 279,71 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень, а саме: №806 від 30.09.2021 року на суму 67 968,89 грн., №25 від 24.11.2021 року на суму 70 982,34 грн., №43 від 10.01.2022 року на суму 62 328,48 грн., №76 від 22.02.2022 року на суму 30 000,00 грн.

Таким чином, як зазначає позивач у позовній заяві та встановлено судом, з урахуванням фактичних дат сплати лізингових платежів, відповідач 1 всупереч умов пункту 2.1.7.1 загальних умов Договору сплачував лізингові платежі не в обумовлений Договором строк (до 26 числа місяця), при цьому оплату лізингових платежів за 3-8 лізингові періоди взагалі не здійснив, у зв`язку з чим у відповідача 1 виникла заборгованість за Договором у загальній сумі 993 301,60 грн., а саме:

- за лізинговий період №3 у розмірі 241 375,15 грн. з 26.11.2021 року;

- за лізинговий період №4 у розмірі 62 328,48 грн. з 24.12.2021 року;

- за лізинговий період №5 у розмірі 62 325,33 грн. з 26.01.2022 року;

- за лізинговий період №6 у розмірі 56 866,55 грн. з 25.02.2022 року;

- за лізинговий період №7 у розмірі 288 994,45 грн. з 25.03.2022 року;

- за лізинговий період №8 у розмірі 281 411,64 грн. з 26.04.2022 року.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В той же час, як свідчать матеріали справи та зазначено позивачем в позовній заяві, протягом дії Договору та під час користування предметом лізингу відповідачем-1 як лізингоодержувачем лізингові платежі сплачувались несвоєчасно та не у повному обсязі, що підтверджується наданими позивачем копіями платіжних доручень, внаслідок чого у Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротериторія» утворилась прострочена заборгованість за лізинговими платежами перед позивачем за наведеним Договором у розмірі 993 301,60 грн.

Відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою. Виконання зобов`язання забезпечується, якщо це встановлено договором (стаття 548 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено за матеріалами справи, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бест Лізинг» (кредитор за договором, позивач у справі), фізичною особою ОСОБА_1 (поручитель за договором, відповідач 2 у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агротериторія» (боржник за договором, відповідач 1 у справі) був укладений Договір поруки № 210903-4/1/П від 03.09.2021 року (далі - Договір поруки), яким забезпечено виконання боржником своїх зобов`язань за Договором фінансового лізингу №210903-4/ФЛ-Ю-С від 03.09.2021 року та за Договором фінансового лізингу №210903-5/ФЛ-Ю-С від 03.09.2021 року (далі - Контракт) (пункт 1 Договору поруки).

Так, відповідно до змісту пункту 2 Договору поруки за цим договором поручитель зобов`язується солідарно відповідати перед кредитором за невиконання боржником усіх грошових зобов`язань за Контрактом в повному обсязі, а саме:

- сплату кредитору лізингових платежів у встановлені Контрактом строки. Розмір лізингових платежів відповідно до умов Контракту може бути змінений (збільшений);

- сплату кредитору санкцій (неустойки, штрафів, пені, інших санкцій), процентів річних, збитків, та усіх інших витрат та виплат, сплата яких покладається на боржника у відповідності до положень Контракту та/або чинного законодавства.

Відповідно до пункту 11 Договору поруки цей Договір набуває чинності з дня його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами зобов`язань за цим Договором.

Згідно з пунктом 8 Договору поруки сторони досягли згоди про те, що порука за Договором припиняється не раніше ніж через 7 років з моменту укладання сторонами цього Договору поруки, а в разі якщо строк лізингу за Контрактом перевищує 4 роки - порука припиняється по закінченню строку лізингу за Контрактом, збільшеному на 4 роки.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поруки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 49 Цивільного кодексу України.

В статті 553 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Окрім того, виходячи зі змісту положень вказаної статті Цивільного кодексу України суд зазначає, що метою укладення договору поруки є отримання кредитором додаткових гарантій виконання зобов`язання за основним договором, оскільки у випадку невиконання основного зобов`язання боржником вказане зобов`язання підлягає виконанню поручителем.

Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Таким чином, обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами Договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель, а саме Договору фінансового лізингу №210903-5/ФЛ-Ю-С від 03.09.2021 року.

Згідно ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.

Відповідно до статті 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Аналогічне положення міститься в пункті 3 Договору поруки, а саме сторони погодили, що при невиконанні або неналежному виконанні боржником зобов`язань за Контрактом, виконання яких забезпечується цим Договором, поручитель і боржник будуть відповідати перед кредитором солідарно, тобто кредитор має право на власний розсуд зажадати виконання зобов`язань за Контрактом як від боржника, так і від поручителя окремо, так і від боржника та поручителя одночасно, як в повному обсязі, так і в частині боргу.

Згідно з пунктом 5 Договору поруки поручитель за Договором буде залишатися зобов`язаним нарівні з боржником до моменту виконання всіх зобов`язань боржника за Контрактом у повному обсязі.

Відповідно до статті 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.

Так, за умовами пункту 4 Договору поруки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником зобов`язання, виконання якого забезпечується цим Договором, поручитель окремо повинен виконати таке зобов`язання перед кредитором за боржника протягом 3-х робочих днів з дня отримання відповідної вимоги/вимог від кредитора.

Згідно з пунктом 16 Договору поруки передача інформації між сторонами здійснюється кур`єром або засобами поштового зв`язку (рекомендованими або цінними листами) за адресами, вказаними у цьому Договорі.

Оскільки всупереч досягнутим між сторонами домовленостям своїх зобов`язань щодо своєчасної та повної оплати лізингових платежів за Договором фінансового лізингу, виконання яких було забезпечено Договором поруки, відповідач 1 не виконав, позивач звернувся до відповідача 2 як поручителя із вимогою № 2610-П від 22.09.2022 року про погашення існуючої заборгованості боржника зі сплати лізингових платежів у розмірі 993 301,60 грн., копія якої наявна в матеріалах справи.

Вказана вимога кредитора № 2610-П від 22.09.2022 року була надіслана поручителю на номер телефону НОМЕР_3 через застосунок "Viber", що підтверджується наявним в матеріалах справи скрін-шотом переписки у Viber.

При цьому суд враховує, що Верховний Суд у постановах від 13.07.2020 у справі №753/10840/19, від 18.02.2021 у справі №442/3516/20 надані сторонами скрін-шоти повідомлень з телефону та планшету, роздруківки з Viber визнав належними та допустимими доказами, які досліджені судами у їх сукупності та яким надана належна правова оцінка.

Також Верховний Суд у постановах від 17.04.2020 року у справі №905/2319/17, від 25.03.2020 року у справі №570/1369/17, від 13.07.2020 року у справі №753/10840/19, від 27.11.2019 року у справі №1540/3778/18 дійшов висновку, що переписка у Viber, Skype та інших месенджерах, включно з голосовими повідомленнями та іншим, є належним електронним доказом у судових справах.

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 21.06.2023 року у справі № 916/3027/21, електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.

Як визначено частиною 1 статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Будь - яких доказів на спростування вищенаведених обставин та/або заперечень щодо отримання відповідачем-2 вимоги кредитора від гр-на ОСОБА_1 до суду станом на час розгляду справи не надходило.

При цьому судом враховано, що за умовами п. 17 Договору поруки поручитель підписуючи договір свідчить, що він ознайомлений з Контрактом, поручителю відомі та повністю зрозумілі та немає його заперечень щодо його/їх змісту.

Так, згідно п. 10.9 Договору достатнім доказом направлення сторонами одна одній повідомлень, вимог та іншої кореспонденції є розрахунковий документів (касовий чек) про направлення рекомендованого повідомлення. У разі прийняття лізингодавцем рішення про направлення повідомлення, вимоги або іншої кореспонденції іншій стороні засобами електронної пошти (e-mail повідомлення) та/або іншими каналами телекомунікації, в т.ч. з використанням додатків (sms, Viber, WhatsApp, Telegram) сторони домовитись, що вказані повідомлення, вимоги та інша кореспонденція вважаються такими, що надані/надіслані в письмовій формі та доставлені/одержані якщо, у разі використання каналів телекомунікації, в т.ч. з використанням додатків (sms, Viber, WhatsApp, Telegram) повідомлення та документи вважаються направленими лізингодавцем та одержаними лізингоодержувачем, якщо вони здійснені з офіційних каналів цих сервісів на адреси(контакти), що зазначені відповідно до п.п. «а» п. 10.9 загальних умов Договору.

Таким чином, як вбачається з наявних у справі доказів, відповідач 2 як поручитель після отримання відповідної вимоги кредитора повинен був виконати таке зобов`язання перед кредитором протягом 3-х робочих днів.

Проте, зазначена вимога кредитора була залишена відповідачем 2 без відповіді та задоволення.

Водночас, суд зауважує, що з урахуванням змісту приписів статей 554, 543 ЦК України кредитор наділений правом на свій розсуд пред`явити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі чи частково, і таке право на звернення з вимогою до боржника та/або кожного з поручителів окремо кредитор може реалізувати безпосередньо шляхом подання до них позову.

Тобто, пред`явленням вимоги до поручителя можливе шляхом пред`явлення до нього позову. В свою чергу, повідомлення у не встановлений договором спосіб не позбавляє позивача права звернення до суду за захистом своїх порушених прав у випадку невиконання лізингоодержувачем та поручителем своїх зобов`язань.

За змістом статей 526, 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок відповідно до умов договору, тобто, як особа, яка порушила права або законні інтереси іншого суб`єкта кредитора, зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи звернення до суду із відповідним позовом.

Окрім цього судом враховано правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 16.08.2019 року № 754/882/15-ц, згідно якої направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання цих спорів та є правом, а не обов`язком кредитора. Не направлення відповідного повідомлення кредитором не може свідчити про відсутність порушення його прав, а як наслідок кредитор може вимагати їх захисту безпосередньо в судовому порядку.

При цьому, обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до поручителів з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту, суперечити положенням частини другої статті 124 Конституції України та позиції Конституційного Суду України в рішенні від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів), згідно з якою вирішення правових спорів у межах досудових процедур є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Таким чином, оскільки, як стверджує позивач та підтверджується матеріалами справи, свої зобов`язання щодо повної та своєчасної сплати лізингових платежів у встановлені строки, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору фінансового лізингу та Договору поруки відповідачем-1 та відповідачем-2 не виконані, внаслідок чого у лізингоодержувача утворилась прострочена заборгованість за Договором фінансового лізингу з оплати чергових лізингових платежів у загальній сумі 993 301,60 грн. за 3-8 лізинговий період з 26.11.2021 - 26.04.2022 року, з позовними вимогами про солідарне стягнення якої з відповідача-1 як лізингоодержувача та відповідача-2 як поручителя позивач звернувся в судовому порядку.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому відповідачами 1 та 2 не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

Доказів визнання недійсними чи розірвання Договору фінансового лізингу №210903-5/ФЛ-Ю-С від 03.09.2021 року та Договору поруки № 210903-4/1/П від 03.09.2021 року та/або їх окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору фінансового лізингу та Договору поруки на час їх підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

В свою чергу, зважаючи на відсутність будь-яких заперечень відповідачів 1 та 2 щодо визначення розміру заборгованості за договорами на час розгляду даної справи, суд здійснював розгляд справи виходячи з наявних матеріалів та визначив розмір заборгованості на підставі наданих позивачем доказів.

Частинами 1 і 2 статті 598 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно з частиною 4 статті 559 Цивільного кодексу України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

При цьому судом встановлено, що порука не є припиненою, зважаючи на факт встановлення сторонами строку припинення поруки - не раніше ніж через 7 років з моменту укладання сторонами цього Договору поруки, а в разі якщо строк лізингу за Контрактом перевищує 4 роки - порука припиняється по закінченню строку лізингу за Контрактом, збільшеному на 4 роки (пункт 8 Договору поруки).

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України у редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, яка набрала чинності з 15.12.2017, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають, зокрема, при виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Тобто, з 15.12.2017 року господарські суди мають юрисдикцію, зокрема, щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи. Така юрисдикція визначається, враховуючи суб`єктний склад основного зобов`язання.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18, від 19 березня 2019 року у справі № 904/2538/18.

Відтак, з 15 грудня 2017 року у випадку об`єднання позовних вимог щодо виконання договору фінансового лізингу з вимогами щодо виконання договорів поруки, укладених для забезпечення основного зобов`язання, спір має розглядатися за правилами господарського чи цивільного судочинства залежно від сторін основного зобов`язання.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем-1 зобов`язань за Договором фінансового лізингу №210903-5/ФЛ-Ю-С від 03.09.2021 року у встановлений строк, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості в повному обсязі відповідач 1 суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимоги позивача про солідарне стягнення з відповідача 1 та відповідача 2 заборгованості зі сплати лізингових платежів в сумі 993 301,60 грн. підлягають задоволенню.

Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно частини 1 статті 546 та статті 547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 статті 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Так, за умовами пункту 7.1.1 загальних умов Договору лізингу за порушення обов`язку з своєчасної сплати платежів, передбачених даним Договором та/або чинним законодавством України лізингоодержувач сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від простроченої заборгованості за платежами за кожен день прострочення, та відшкодовує всі збитки, завдані цим лізингодавцеві, понад вказану пеню. Сторони домовились, що нарахування такої пені за прострочення сплати платежів, передбачених цим Договором та/або чинним законодавством України, припиняється через дванадцять місяців, від дня коли сплата мала відбутися.

Відповідно до пункту 2.7 загальних умов Договору у разі якщо лізингоодержувач прострочить сплату лізингових платежів, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України сторони погодили, що лізингодавець має право нараховувати, а лізингоодержувач зобов`язується сплачувати 24% річних від простроченої суми протягом всього періоду існування простроченої заборгованості.

Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зазначає, що приписи статті 625 Цивільного кодексу України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зазначеним законодавчим положенням передбачено право сторін за домовленістю погодити у договорі інший розмір процентів річних ніж встановлений цією нормою.

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 року у справі № 914/235/19.

Тобто, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили інший розмір процентів річних.

Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Таким чином суд приходить до висновку, що передбачений умовами Договору розмір процентів річних узгоджується з приписами чинного законодавства України та, відповідно, про правомірність нарахування позивачем передбачених пунктом 2.7 Договору 24% річних за прострочення виконання відповідачем-1 договірних зобов`язань, оскільки на момент прийняття рішення відповідач-1 не представив належних та допустимих доказів, що спростовують вищевикладені обставини.

Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Зазначені інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 905/587/18.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з простроченням відповідачем 1 виконання зобов`язання щодо оплати лізингових платежів у строк, визначений умовами Договору, позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення на підставі пункту 2.7 загальних умов Договору 155 969,87 грн. процентів річних, на підставі пункту 7.1.1 загальних умов Договору 242 550,54 грн. пені за період з 27.11.2021 - 19.10.2022 року, а також на підставі статті 625 Цивільного кодексу України 146 715,18 грн. інфляційних втрат за період з 27.11.2021 - 19.10.2022 року, які позивач просив стягнути солідарно з відповідача-1 та відповідача 2 відповідно до наданого розрахунку.

З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Тобто, визначаючи розмір заборгованості за Договором, зокрема, в частині пені, відсотків річних та інфляційних втрат суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості та нарахувань), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

В свою чергу, відповідачами не надано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

Суд зазначає, що відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

При цьому даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Згідно з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 10 вересня 2020 року у справі № 916/1777/19, установивши розмір, термін і порядок нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 Цивільного кодексу України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина третя статті 6 Цивільного кодексу України), зокрема можуть пов`язувати період нарахування пені з подією, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати).

Отже, за висновками суду, положення пункту 7.1.1 загальних умов Договору лізингу, згідно яких нарахування пені за прострочення сплати платежів, передбачених цим Договором та/або чинним законодавством України, припиняється через дванадцять місяців, від дня коли сплата мала відбутися, - визначають збільшену тривалість періоду нарахування пені, ніж передбачений положеннями статті 232 Господарського кодексу України, а тому нарахування пені у спірних правовідносинах повинно здійснюватися у визначеному умовами Договором порядку.

Зокрема, як встановлено судом, позивачем при здійсненні розрахунку пені згідно умов пункту 7.1.1 Договору лізингу застосовано період нарахування: з 27.11.2021 - 19.10.2022 року на прострочену заборгованість у сумі 241 375,15 грн., з 25.12.2021 - 19.10.2022 року на прострочену заборгованість у сумі 62 325,33 грн., з 26.02.2022 - 19.10.2022 року на прострочену заборгованість у сумі 56 866,55 грн., з 26.03.2022 - 19.10.2022 року на прострочену заборгованість у сумі 288 994,45 грн., з 27.04.2022 - 19.10.2022 року на прострочену заборгованість у сумі 281 411,64 грн.

За результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявленої до стягнення пені, процентів річних та втрат від інфляції судом встановлено, що розмір процентів річних, пені та втрат від інфляції, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства та в межах визначеного позивачем періоду прострочення, відповідає вимогам зазначених вище норм законодавства, умовам Договору та є арифметично вірним, тому вказані вимоги позивача про солідарне стягнення з відповідача-1 та відповідача-2 процентів річних у сумі 155 969,87 грн., пені у сумі 242 550,54 грн. та інфляційних втрат у сумі 146 715,18 грн. підлягають задоволенню.

Окрім цього, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів 1 та 2 штраф за неподання відомостей про стан та місцезнаходження майна у сумі 76 768,56 грн.

Так, згідно з пунктом 5.2.1 загальних умов Договору лізингоодержувач зобов`язаний щоквартально (не пізніше 10 календарних днів з моменту закінчення відповідного звітного кварталу) інформувати лізингодавця про стан та адресу базування предмета лізингу шляхом направлення звіту у формі встановленою в Додатку «Довідка» до Договору.

Проте, як зазначає позивач у позовній заяві, відповідач 1 в порушення умов Договору у встановлені строки за результатами 4-го кварталу 2021 року та 1-го кварталу 2022 року не здійснив такого інформування.

В свою чергу, будь - яких доказів на спростування вищенаведених обставин від відповідачів до суду станом на час розгляду справи не надходило.

Відповідно до пункту 7.1.3 Договору за ненадання при інспектуванні для огляду або при повернені (вилучені) об`єкта лізингу технічної документації, отриманої лізингоодержувачем разом з об`єктом лізингу, порушення умов пунктів 2.15., 2.16., 3.6., 4.1.2., 4.1.7., 4.8., 5.2., 10.2. загальних умов - сплачує договірну санкцію (штраф) у розмірі 1 % від остаточної загальної вартості об`єкта лізингу, за кожен та будь-який випадок із зазначених порушень. Сторони погодили, що даний штраф є визначеною грошовою сумою, яка не змінюється (після встановлення остаточної загальної вартості об`єкта лізингу) протягом строку дії Договору, та для зручності сторін визначається як 1% від розміру остаточної загальної вартості об`єкта лізингу.

За результатами здійсненої перевірки нарахування позивачем заявленого до стягнення штрафу, судом встановлено, що оскільки відповідно до Акту приймання-передачі об`єкту лізингу в користування від 06.09.2021 року остаточна загальна вартість предмету лізингу становить 3 838 428,00 грн., то сума штрафу за нездійснення інформування та неподання звітності за два квартали становить 76 768,56 грн., а тому вказані вимоги позивача про солідарне стягнення з відповідача 1 та відповідача 2 штрафу у сумі 76 768,56 грн. підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачами не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на відповідачів пропорційно розміру задоволених позовних вимог в рівних частинах.

При цьому судом враховано, що згідно з абзацом 3 пункту 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21 лютого 2013 року № 7 у разі коли позов майнового характеру задоволено солідарно за рахунок двох і більше відповідачів, то судові витрати також розподіляються між відповідачами порівну. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротериторія" (вул. Професора Підвисоцького 10/10,оф. 61, м. Київ, 01103, ) та гр. ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Бест Лізинг" (вул. Ярославів Вал 13/2, літ. Б, м. Київ, 01054, ) 993 301 (дев`ятсот дев`яносто три тисячі триста одну) грн. 60 коп. основного боргу, 242 550 (двісті сорок дві тисячі п`ятсот п`ятдесят) грн. 54 коп. пені, 76 768 (сімдесят шість тисяч сімсот шістдесят вісім) грн. 56 коп. штрафу, 155 969 (сто п`ятдесят п`ять тисяч дев`ятсот шістдесят дев`ять) грн. 87 коп. процентів річних, 146 715 (сто сорок шість тисяч сімсот п`ятнадцять) грн. 18 коп. інфляційних втрат.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротериторія" (вул. Професора Підвисоцького 10/10,оф. 61, м. Київ, 01103, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Бест Лізинг" (вул. Ярославів Вал 13/2, літ. Б, м. Київ, 01054, ) 12 114 (дванадцять тисяч сто чотирнадцять) грн. 80 коп. судового збору.

4. Стягнути з гр. ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Бест Лізинг" (вул. Ярославів Вал 13/2, літ. Б, м. Київ, 01054, ) 12 114 (дванадцять тисяч сто чотирнадцять) грн. 80 коп. судового збору.

5. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно частини 2 статті 256 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 11 серпня 2023 року.

Суддя А.М. Селівон