номер провадження справи 5/166/23
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.2023 Справа № 908/1894/23

м. Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі: судді Проскурякова К.В., при секретарі судового засідання Соколові А.А., розглянувши матеріали справи

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ВТ Стандарт" (електрона пошта: ІНФОРМАЦІЯ_2; вул. Бородинська, буд. 5, кв. 49, м. Запоріжжя, 69096; )

До відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа-Генерація" (електрона пошта: ІНФОРМАЦІЯ_1; вул. Братська, буд. 55, м. Запоріжжя, 69093; )

про стягнення 30 710,92 грн.,

Без участі представників сторін

СУТНІСТЬ СПОРУ:

08.06.2023 до господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "ВТ Стандарт" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа-Генерація" про стягнення 30 710,92 грн.

08.06.2023 автоматизованою системою документообігу господарського суду Запорізької області здійснено автоматичний розподіл судової справи між суддями, справу розподілено судді Проскурякову К.В.

Ухвалою суду від 13.06 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 908/1894/23 в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та без повідомлення (виклику) учасників справи. Розгляд справи по суті розпочато з 11.07.2023, запропоновано сторонам здійснити відповідні процесуальні дії та подати усі наявні в них докази, які стосуються предмету спору.

28.06.2023 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа-Генерація" до господарського суду Запорізької області надійшов відзив на позовну заяву № б/н від 28.06.2023 (вх. № 13922/08-08/23 від 28.06.2023), згідно якого відповідач частково заперечив проти позовних вимог та просить суд відмовити у задоволенні позову.

Вищевказані документи долучені судом до матеріалів справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 222 ГПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється. Хід судового процесу фіксувався шляхом складання протоколу судового засідання, який долучений до матеріалів справи.

Згідно з ч. 13 ст. 8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Статтею 248 ГПК України визначено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Станом на 11.08.2023 відповідь на відзив позивач до суду не надіслав.

У судовому засіданні 11.08.2023 судом прийнято вступну та резолютивну частини рішення.

Як вбачається з позовної заяви в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 01.10.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВТ Стандарт" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Альфа-Генерація" (покупець) укладено договір поставки товару № 01/019, на виконання умов якого позивач здійснив поставку товару відповідачу на загальну суму 88 986,17 грн., що підтверджується видатковими накладними № ВТ-100103 від 01.10.2021 та № ВТ-102210 від 22.10.2021. Отримана відповідачем партія товару за вказаними видатковими накладними оплачена частково на суму 77 040,51 грн., внаслідок чого у ТОВ "Альфа-Генерація" утворилась заборгованість на суму 11 945,66 грн. У зв`язку з відсутністю оплати, позивачем нараховано пеню за період з 23.10.2021 по 01.06.2023 на суму 9 762,85 грн., 3 % річних за період з 23.10.2021 по 01.06.2023 у розмірі 940,49 грн., інфляційні витрати за період з листопада 2021 по травень 2023 включно на суму 2 351,23 грн. та штраф у розмірі 50% на суму 5 710,69 грн. На підставі викладеного, посилаючись на умови договору поставки № 01/019 від 01.10.2021, ст.ст. 509, 525, 526, 530, 625, 692 Цивільного кодексу України, ст.ст. 20, 193, 199, 230 Господарського кодексу України, позивач просить суд позов задовольнити.

У відзиві на позовну заяву Товариство з обмеженою відповідальністю "Альфа-Генерація" частково заперечило проти позовних вимог посилаючись на те, що станом на 02.06.2022 відповідач у повному обсязі розрахувався з позивачем за поставлену партію товару на загальну суму 88 986,17 грн. Крім цього, згідно з контррозрахунком відповідача, за видатковою накладною № ВТ-100103 від 01.10.2021 розмір пені становить 336,58 грн., 3 % річних - 27,66 грн., інфляційні витрати - 144,25 грн. За видатковою накладною № ВТ-102210 від 22.10.2021 розмір пені становить 4 020,75 грн., 3 % річних - 330,47 грн., інфляційні витрати - 1 276,87 грн. Просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

Станом на 11.08.2023 відповіді на відзив позивач до суду не надав.

Частиною 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Наявні матеріали справи дозволяють розглянути справу по суті.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 01.10.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВТ Стандарт" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Альфа-Генерація" (покупець) укладений договір поставки товару № 01/019 (договір).

Згідно з п. 1.1 договору, постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупця товар - металопродукцію (металопрокат), а покупець - прийняти та своєчасно оплатити товар по цінам, в кількості і асортименті визначених умовами даного договору.

Поставка товару здійснюється партіями і у терміни узгоджені сторонами, за заявкою покупця переданого постачальнику за допомогою телефонного або факсимільного зв`язку (п. 2.1. договору).

Відповідно до п. 2.2 договору, перехід права власності на товар відбувається в момент прийняття покупцем товару, з оформленням видаткової накладної підписаної сторонами. Перехід ризиків на товар відбувається в момент прийняття покупцем товару.

Кількість та асортимент партії товару визначається в специфікації або накладній на поставку кожної партії товару. Якщо в період дії цього договору між сторонами відбудеться поставка товару, але не буде підписана специфікація на нього, то накладна на такий товар, підписана представником покупця, прирівнюється до специфікації, якою погоджено асортимент, ціна та кількість товару, що постачається покупцю (п. 3.1. договору).

Згідно з п. 3.2 договору, усі специфікації та накладні з поставки (відпуску) покупцю металопрокату, підписані представниками сторін у період дії даного договору, є невід`ємними частинами цього договору, навіть якщо в них немає посилання на реквізити договору. Умови поставок, оплати товару за ними та відповідальність покупця за прострочення оплати товару регулюється цим договором.

Підписання покупцем накладної засвідчує факт передачі товару по кількості та асортименту, а також усієї необхідної документації що його стосується, у тому числі документів про якість товару. Датою поставки (передачі) товару є дата, яка вказана в накладній (п. 3.4 договору).

Відповідно до п. 4.1 договору, ціна товару узгоджується сторонами по кожній партії товару окремо і зазначається в специфікації або накладній, які є невід`ємною частиною договору.

Загальна договірна ціна по договору визначається із суми вартості партій товарів поставлених постачальником за весь період дії договору (п. 4.2. договору).

Покупець бере на себе зобов`язання оплатити 100% від вартості товару, шляхом передплати замовленої партії товару, але в будь-якому разі не пізніше дати отримання замовленої партії товару. За погодженням сторін - допускається відстрочка оплати або оплата частинами (п. 6.1. договору.

Форма сплати - безготівковий розрахунок, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника (п 6.2 договору).

Датою оплати товару вважається дата зарахування грошових коштів, сплачених покупцем на поточний рахунок постачальника (п. 6.3. договору).

Відповідно до п. 6.4. договору, при наявності заборгованості за поставлений товар або нарахованої пені та штрафних санкцій, сторони узгодили, що незалежно від призначення платежу, зазначеному у платіжному дорученні, сплачена покупцем сума зараховується в рахунок погашення заборгованості покупця, яка виникла раніше.

Крім цього, п. 6.5. договору сторони встановили, що у випадку недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі, ця сума погашає зобов`язання у наступній черговості:

- у першу чергу сплачуються проценти та пеня нараховані самостійно продавцем;

- у другу чергу сплачується основна сума боргу та штраф.

За порушення умов даного договору винна сторона відшкодовує спричинені цим збитки у порядку, передбаченому чинним законодавством (п. 8.1. договору).

Відповідно до п. 8.2 договору, у разі порушення термінів оплати поставленого товару, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,1% від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ діючої на момент існування заборгованості.

Згідно з п. 8.4 договору, при простроченні оплати за поставлений товар по термінах визначених умовами даного договору, більш ніж на 20 (двадцять) днів, покупець сплачує постачальнику неустойку у вигляді штрафу у розмірі 50 (п`ятдесят) % від суми заборгованості з вказаним терміном.

У п. 8.5 договору сторони встановили, що нарахування та стягнення штрафних санкцій за кожен випадок порушення зобов`язання здійснюється протягом трьох років з моменту, коли відповідне зобов`язання повинно було виконано зобов`язаною стороною (ст. 232 Господарського кодексу України).

Договір вступає в дію з моменту його підписання та діє до 31.12.2022 (п. 9.1). Строк дії цього договору вважається автоматично погодженим ще на один рік у разі відсутності письмової заяви однієї із сторін про його припинення. Зазначена заява направляється за 20 днів до закінчення дії договору (п. 9.2).

Станом на 11.08.2023 доказів розірвання вищевказаного договору або визнання його недійсним матеріали справи не містять.

На виконання умов договору та за попередніми замовленнями, позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 88 986,17 грн., що підтверджується видатковими накладними № ВТ-100103 від 01.10.2021 (замовлення покупця № ВТ-093008 від 30.09.2021) на суму 16 027,67 грн. та № ВТ102210 від 22.10.2021 (замовлення покупця № ВТ-102017 від 20.10.2021) на суму 72 958,50 грн. та товарно-транспортними накладними № ВТ-100103 від 01.10.2021 на суму 16 027,67 грн. та № ВТ102210 від 22.10.2021 на суму 72 958,50 грн (а.с. 7-10).

Відповідачем поставлений позивачем товар отримано у повному обсязі, без зауважень та заперечень, що підтверджується підписаними з боку відповідача вищевказаними документами.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач частково сплатив за вищевказаний отриманий товар на загальну суму 77 040,51 грн., а саме:

- 21.10.2021 платіжною інструкцією № 785 у розмірі 34 475,00 грн. (призначення платежу: сплата зг. рах. № ВТ-102017 від 20.10.2021, в т.ч. ПДВ 20% - 5 745,83 грн.);

- 17.12.2021 платіжною інструкцією № 1176 у розмірі 34 475,00 грн. (призначення платежу: сплата зг. рах. № ВТ-102017 від 20.10.2021, в т.ч. ПДВ 20% - 5 745,83 грн.);

- 01.07.2022 платіжною інструкцією № 380 у розмірі 5 090,51 грн. (призначення платежу: сплата зг. рах. № ВТ-093008 від 30.09.2022, в т.ч. ПДВ 20% - 848,42 грн.);

- 12.07.2022 платіжною інструкцією № 440 у розмірі 3 000,00 грн. (призначення платежу: сплата зг. рах. № ВТ-093008 від 30.09.2022, в т.ч. ПДВ 20% - 500,00 грн.).

У зв`язку з порушенням відповідачем строків оплати за отриманий товар, 25.05.2023 позивач на адресу відповідача надіслав претензію № 10/04/23 від 10.04.2023 з вимогою у семиденний термін з дня отримання вказаної претензії здійснити оплату основної заборгованості згідно договору поставки товару № 01/019 від 01.10.2021, пені, 3 % річних, інфляційних втрат та штрафу у відповідності до п. 8.4. договору.

Проте, вказана претензія ТОВ "Альфа-Генерація" залишена без відповіді та задоволення.

У зв`язку з порушенням строків оплати за отриманий товар на суму 11 945,66 грн., позивач нарахував відповідачу пеню за загальний період з 23.10.2021 по 01.06.2023 на суму 9 762,85 грн., 3 % річних за період з 23.10.2021 по 01.06.2023 у розмірі 940,49 грн., інфляційні витрати за період з листопада 2021 по травень 2023 включно на суму 2 351,23 грн. та штраф у розмірі 50% на суму 5 710,69 грн.

Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, додаткові пояснення, проаналізувавши норми чинного законодавства суд при прийнятті рішення враховує наступне.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до частини 2 цієї ж статті підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Правочином згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Зобов`язанням відповідно до частини 1 та 2 ст. 509 цього Кодексу є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Згідно ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформації тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Пунктом 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічна норма міститься і в статті 526 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 181 ГК України, господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, на підставі дій позивача, який передав майно за видатковими накладними, та дій відповідача, який це майно прийняв, у сторін виникли взаємні права та обов`язки: у позивача - право вимагати оплати за поставлений товар, а у відповідача - обов`язок сплатити вартість поставленого товару, тобто мають ознаки укладення договору поставки у спрощений спосіб визначений ч. 1 ст. 181 ГК України.

Правовідносини сторін ґрунтуються на договорі поставки, який регулюється статтями 264-271 Господарського кодексу України.

Частиною 1 ст. 265 ГК України, передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 266 ГК України, предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або ін. подібним використанням, а замовник зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або випливає з характеру відносин сторін.

За приписами ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 662 ЦК України унормовано, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Таким чином, на підставі вказаних вище дій позивача, який поставив товар, та дій відповідача, який цей товар прийняв, у сторін виникли взаємні права та обов`язки: у позивача - право вимагати оплати за поставлений товар, а у відповідача - обов`язок сплатити вартість отриманого товару.

За приписами ст. 629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а замовник приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 691 ЦК України передбачено, що замовник зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Згідно ст. 692 ЦК України, замовник зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З матеріалів справи вбачається, що позивач на виконання п. 1.1. договору 01.10.2021 та 22.10.2021 поставив відповідачу товар на загальну суму 88 986,17 грн.

Вказаний товар без жодних зауважень щодо кількості та якості прийнятий відповідачем, що підтверджується видатковими накладними № ВТ-100103 від 01.10.2021 на суму 16 027,67 грн. та № ВТ102210 від 22.10.2021 на суму 72 958,50 грн., які підписані та скріплені печатками обох сторін (а.с. 7-8).

Однак, в порушення умов договору відповідачем частково здійснено оплату за отриманий товар на суму 77 040,51 грн., отже заявлені позовні вимоги щодо стягнення з відповідача основної заборгованості за договором поставки товару № 01/019 від 01.10.2021в розмірі 11 945,66 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно заперечень відповідача викладених у відзиві на позовну заяву суд зазначає, що предметом розгляду справи є стягнення за поставлений товар по двом видатковим накладним: № ВТ-100103 від 01.10.2021 (замовлення № ВТ-093008 на суму 16 027,67 грн.) та № ВТ-102210 від 22.10.2021 (замовлення № ВТ-102017 на суму 72 958,50 грн).

Додані до відзиву на позовну заяву платіжні інструкції № 45 від 18.01.2022 на суму 18 018,00 грн. та № 324 від 02.06.2022 на суму 55 024,99 грн. судом до уваги не приймаються, оскільки вказані грошові кошти перераховані відповідачем за іншими видатковими накладними з призначенням платежу (зг. рах. (замовлення) № ВТ-011815 від 18.01.2022) на суму 18 018,00 грн. та (зг. рах. (замовлення) № ВТ-060207 від 02.06.2022) на суму 55 024,99 грн., які не були предметом розгляду цієї справи.

Контррозрахунку спірної суми як і доказів сплати у повному обсязі або частково відповідачем суду не надано.

Як вставлено судом, у п. 6.1. договору сторони визначили умови оплати за товар, а саме: 100% оплата вартості товару, шляхом передплати замовленої партії товару, але в будь-якому разі не пізніше дати отримання замовленої партії товару. За погодженням сторін - допускається відстрочка оплати або оплата частинами.

Враховуючи отримання відповідачем товару 01.10.2021 та 22.10.2021, строки оплати товару:

- за видатковою накладною № ВТ-100103 (замовлення № ВТ-093008 на суму 16 027,67 грн.) - 01.10.2021;

- за видатковою накладною № ВТ-102210 (замовлення № ВТ-102017 на суму 72 958,50 грн.) - 22.10.2021.

У зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання позивачем заявлено пеню за загальний період з 23.10.2021 по 01.06.2023 на суму 9 762,85 грн., 3 % річних за період з 23.10.2021 по 01.06.2023 у розмірі 940,49 грн., інфляційні витрати за період з листопада 2021 по травень 2023 включно на суму 2 351,23 грн. та штраф у розмірі 50% на суму 5 710,69 грн.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

На особу, яка допустила неналежне виконання зобов`язань, покладаються додаткові юридичні обов`язки, в тому числі передбачені статтями 611, 625 ЦК України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, стягнення неустойки.

Згідно ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 216 ГК України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (ч. 2 ст. 217 ГК України).

Згідно з ч.1 ст.230 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання, зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ГК України, законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг) (ч. 4 ст. 231 ГК України).

Згідно з ч. 6 ст. 231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 8.2 договору, у разі порушення термінів оплати поставленого товару, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,1% від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ діючої на момент існування заборгованості.

У п. 8.5 договору сторони встановили, що нарахування та стягнення штрафних санкцій за кожен випадок порушення зобов`язання здійснюється протягом трьох років з моменту, коли відповідне зобов`язання повинно було виконано зобов`язаною стороною (ст. 232 Господарського кодексу України).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені за заявлений період з 23.10.2021 по 01.06.2023 включно на суму 9 762,85 грн. за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи «Законодавство», суд вважає за можливе частково задовольнити вимоги позивача у частині стягнення пені за вказаний період у розмірі 9 524,83 грн., з відмовою у стягненні 238,02 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3 % річних за заявлений період з 23.10.2021 по 01.06.2023 включно у розмірі 940,49 грн. за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи «Законодавство», суд вважає за можливе частково задовольнити вимоги позивача у частині стягнення 3 % річних за вказаний період у розмірі 901,80 грн., з відмовою у стягненні 38,69 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних витрат за період з листопада 2021 по травень 2023 включно на суму 2 351,23 грн. суд зазначає, що згідно з розрахунку суду за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи «Законодавство», розмір інфляційних витрат за вказаний період складає 5 763,50 грн.

Частиною 2 ст. 237 ГПК України визначено, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

З урахуванням викладеного, вимога про стягнення з відповідача інфляційних витрат за заявлений період на суму 2 351,23 грн. підлягає задоволенню.

Пунктом 8.4 договору сторони визначили, що при простроченні оплати за поставлений товар по термінах визначених умовами даного договору, більш ніж на 20 (двадцять) днів, покупець сплачує постачальнику неустойку у вигляді штрафу у розмірі 50 (п`ятдесят) % від суми заборгованості з вказаним терміном.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок штрафу на суму 5 710,69 грн. суд зазначає, що згідно з розрахунку суду розмір штрафу складає 27 255,59 грн., проте керуючись ч. 2 ст. 237 ГПК України вимога про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 5 710,69 грн. підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 11 ГПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (ч. 1). Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із ст. 129-1 Конституції України, ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст. ст. 13 та 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 78 ГПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини в вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Підсумовуючи викладене, враховуючи предмет та визначені позивачем підстави позову, принципи диспозитивності, змагальності та рівності сторін перед законом і судом, заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Інші доводи сторін у відповідних частинах сум до уваги судом не приймаються в силу викладеного.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача зі сплати судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме на відповідача - 2 659,82 грн. судового збору.

Керуючись ст. ст. 76-79, 86, 129, 130, 233, 236 - 238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа-Генерація" (вул. Братська, буд. 55, м. Запоріжжя, 69093; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВТ Стандарт" (вул. Бородинська, буд. 5, кв. 49, м. Запоріжжя, 69096; ) основну заборгованість у розмірі 11 945 (одинадцять тисяч дев`ятсот сорок п`ять) грн. 66 коп., пеню на суму 9 524 (дев`ять тисяч п`ятсот двадцять чотири) грн. 83 коп., 3 % річних у розмірі 901 (дев`ятсот одна) грн. 80 коп., інфляційні витрати на суму 2 351 (дві тисяч триста п`ятдесят одна) грн. 23 коп., штраф у розмірі 5 710 (п`ять тисяч сімсот десять) грн. 69 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 659 (дві тисячі шістсот п`ятдесят дев`ять) грн. 82 коп. Видати наказ після набрання рішенням чинності.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 16.08.2023.

Суддя К.В. Проскуряков

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.