УХВАЛА

10 серпня 2023 року

м. Київ

cправа № 915/296/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бенедисюка І.М. (головуючий), Булгакової І.В., Краснова Є.В.,

за участю секретаря судового засідання Ковалівської О.М.,

представників учасників справи:

позивача - Кобеляцький Д.М. (адвокат),

відповідача 1 - Грищенко К.В. (самопредставництво),

відповідача 2 - Грищенко К.В. (самопредставництво),

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу приватного підприємства "Радос",

на рішення господарського суду Миколаївської області від 15.03.2023 та

постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.06.2023

за позовом приватного підприємства "Радос"

до: Миколаївського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України;

Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України

про визнання недійсним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Радос" (далі - ПП "Радос", Підприємство, позивач) звернулося до господарського суду Миколаївської області з позовом до Миколаївського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі - Миколаївське відділення АМК, відповідач 1) про визнання недійсним та скасування рішення адміністративної колегії Миколаївського відділення АМК від 27.12.2019 №49-ріш у справі №2-26.250/45-2019 "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" (далі - Рішення АМК).

Позовні вимоги обґрунтовані, зокрема, з посиланням на те, що Рішення АМК прийняте: за неповного з`ясування обставин справи, які мають значення для справи; при недоведеності обставин, які мають значення для справи і які визнані встановленими, що призвело до неправильного застосування Миколаївським відділенням АМК норм матеріального права, а саме, приписів статей 50, 52 Закону України "Про захист економічної конкуренції" (далі - Закон №2210). При цьому позивач зазначав, зокрема, про те, що відповідачем 1 необґрунтовано накладено штраф на позивача, розмір якого (штрафу) визначений без урахування законодавчих обмежень та всупереч Конституції України, оскільки позивача фактично двічі притягнуто до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме порушення.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 19.08.2020 зі справи №915/296/20, зокрема, залучено до участі у справі як співвідповідача Південне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України (далі - Південне відділення АМК, відповідач 2).

Справу господарські суди розглядали неодноразово.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 02.12.2020 у справі №915/296/20, яке залишено без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.05.2021, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 20.10.2021 касаційну скаргу ПП "Радос" задоволено частково; рішення господарського суду Миколаївської області від 02.12.2020 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.05.2021 зі справи №915/296/20 скасовано, а справу передано на новий розгляд до господарського суду Миколаївської області.

За результатом нового розгляду справи рішенням господарського суду Миколаївської області від 15.03.2023 (суддя Семенчук Н.О.), залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.06.2023 (колегія суддів: Колоколов С.І., Разюк Г.П., Принцевська Н.М.) у справі №915/296/20, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Судові рішення попередніх інстанцій мотивовані з посиланням на обґрунтованість рішення відповідача 1 і його висновків та, відсутність визначених Законом №2210 підстав для скасування та визнання недійсним Рішення АМК.

Зокрема, суди зазначили про те, що адміністративною колегією Миколаївського відділення АМК у межах визначених законом повноважень та відповідно до норм законодавства про захист економічної конкуренції у Рішенні АМК, прийнятому за результатами розгляду справи №2-26.250/45-2019, правильно кваліфіковано бездіяльність Підприємства, як передбачене пунктом 13 статті 50 Закону №2210 порушення законодавства про захист економічної конкуренції та застосовано передбачені Законом заходи відповідальності у вигляді накладення штрафу за кожне з цих порушень окремо.

За висновками судів, причини групування (поділу) органом АМК запитуваної інформації по блоках із встановленням у запитах різних строків для подання витребуваних документів та інформації мали об`єктивний характер, а тому обґрунтованою є і визначена органом АМК кількість допущених позивачем порушень законодавства про захист економічної конкуренції та, відповідно, правомірність нарахованого штрафу.

Не погоджуючись із судовими рішеннями попередніх інстанцій у справі, ПП "Радос" (скаржник) звернулося до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, у якій просить Суд скасувати судові рішення попередніх інстанцій; ухвалити нове рішення про задоволення позову; судові витрати покласти на відповідачів.

В обґрунтування доводів касаційної скарги ПП "Радос" посилається на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначаючи, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 18.05.2023 у справі №904/4203/20 (у контексті законності/незаконності поділу органом Антимонопольного комітету України запитуваної інформації по блоках без обґрунтування таких причин, порушення норм антимонопольного законодавства).

Зокрема, скаржник наголошує на тому, що судами попередніх інстанцій:

- проігноровано вказівки Верховного Суду та не з`ясовано причини, які зумовили потребу у групуванні (поділі) органом Антимонопольного комітету України (далі - АМК) запитуваної інформації по блоках із встановленням у запиті різних строків для подання витребуваних документів та інформації. У зв`язку з чим судами попередніх інстанцій не встановлено, чи мали такі причини об`єктивний характер, які не залежали від волі самого органу АМК, а в матеріалах справи відсутні обґрунтовані доводи відповідача 1, наявності об`єктивних підстав для групування (поділу) запитуваної інформації із встановленням окремих строків її подання.

- судами неправильно застосовано положення статті 52 Закону №2210 щодо накладення штрафу у розмірі, що перевищує законодавчо встановлені обмеження та виходить за повноваження Миколаївського відділення АМК;

- неправильно застосовано положення статті 15 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" щодо обмежених повноважень Миколаївського відділення АМК згідно з якими, відповідач 1 наділений повноваженнями щодо прийняття рішень стосовно наявності або відсутності факту порушення та не наділений повноваженнями в частині накладення штрафу;

- неправильному тлумаченні судами попередніх інстанцій положень статті 61 Конституції України щодо подвійного притягнення до відповідальності позивача за ненадання відповіді на одну вимогу Миколаївського відділення АМК;

- поза увагою суду залишилося питання повноважень відповідача 1 (Миколаївського відділення АМК), зважаючи на ту обставину, що відповідно до розпорядження від 28.11.2019 №23-рп "Про реорганізацію територіальних відділень Антимонопольного комітету України" постановлено припинити Миколаївське відділення АМК з 01.06.2020 шляхом приєднання до Одеського відділення АМК, а у подальшому найменування яким змінено на Південне відділення АМК; визначено Одеське відділення АМК правонаступником всіх майнових прав та обов`язків Миколаївського відділення АМК.

За твердженням скаржника, судами попередніх інстанцій не взято до уваги, що інформація, витребувана відповідачем 1 у вимогах є повністю взаємопов`язаною. При цьому, запитувана інформація органу АМК для розгляду справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції необхідна була в цілому, переважна більшість якої містилася у відкритих джерелах інформації, а тому, встановлення відповідачем 1 різних строків для подання витребуваних документів та інформації не є об`єктивним критерієм для поділу такої вимоги органу АМК. Тобто, такі дії відповідача 1 по своїй суті є фактично дробленням інформації за єдиною вимогою, що у свою чергу, не може бути об`єктивним критерієм для визначення кількості допущених порушень та накладення окремих штрафів за неподання Підприємством відповіді на таку вимогу.

У відзиві на касаційну скаргу Південне відділення АМК заперечило проти доводів скаржника, зазначаючи про їх незаконність та необґрунтованість, і просило залишити скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Від Миколаївського відділення АМК відзив на касаційну скаргу до Суду не надійшов.

У зв`язку з відпусткою судді Колос І.Б. та у зв`язку з рішенням Вищої ради правосуддя від 01.08.2023 про відставку судді Селіваненка В.П. склад судової колегії Касаційного господарського суду змінювався, що підтверджується Протоколами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.07.2023 та від 07.08.2023, які наявні в матеріалах справи.

Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Ураховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду визнала за потрібне конкретизувати раніше викладені Верховним Судом висновки щодо цього питання та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27.03.2018 у справі №910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі №910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі №243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі №706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Колегія суддів виходить з того, що як неодноразово наголошував Верховний Суд - кожна зі справ за участю органів АМК України є індивідуальною, з притаманною лише даній справі специфікою та особливостями.

Так, суди попередніх інстанцій встановили, що обласним територіальним відділенням АМК на виконання доручення голови АМК від 09.11.2017 №13-01/412 проводилось дослідження на предмет наявності або відсутності ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції в діях ПП "Радос" під час участі у процедурі закупівлі товарів за темою: "СРV 42130000-9 по ДК 021:2015 - Арматура трубопровідна: крани, вентилі, клапани та подібні пристрої (засувки, клапани, крани - 73 шт.), проведеної ВП ЮУАЕС ДП "НАЕК Енергоатом" за допомогою веб-порталу "ProZorro" (ідентифікатор закупівлі UA-2017-08-17-000059-b).

У рішенні АМК по справі №2-26.250/45-2019 зазначено, що головою обласного територіального відділення до Підприємства направлялись вимоги про надання інформації від 17.11.2017 № 1-292/80-1599 та від 24.01.2018 №1-292/80-74, а у встановленні головою відділення строки Підприємство запитуваної інформації не надало, також про продовження строків надання інформації не клопотало.

З метою належного виконання доручення голови АМК Миколаївське територіальне відділення надіслало Підприємству засобами поштового зв`язку на адресу, яка значиться в Єдиному державному реєстру юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань, вимогу від 17.11.2017 № 1-292/80-1599 про надання інформації (далі - Вимога 1), в якій вимагало:

- за першим блоком (групою) питань - протягом 10 календарних днів з дня отримання цієї вимоги надати відповідні копії документів та інформацію, зазначені в пунктах 1-11 даної вимоги;

- за другим блоком (групою) питань - протягом 15 календарних днів з дня отримання цієї вимоги надати відповідні копії документів та інформацію, зазначені в пунктах 12-16 даної вимоги;

- за третім блоком (групою) питань - протягом 20 календарних днів з дня отримання цієї вимоги надати відповідні копії документів та інформацію, зазначені в пунктах 17-31 даної вимоги.

Строк надання інформації та документів по вимозі 1 закінчився:

- стосовно надання копій документів та інформації за пунктами 1-11 Вимоги 1 - 01.12.2017;

- за пунктами 12-16 Вимоги 1 - 06.12.2017;

- за пунктами 17-31 Вимоги 1 - 11.12.2017.

При цьому, вимога 1 про надання інформації отримана позивачем 21.11.2017. Зазначене поштове відправлення вручене представнику позивача Сушину С.В. за довіреністю.

З огляду на неотримання інформації та копій документів, запитуваних згідно з Вимогою 1 про надання інформації, Миколаївське відділення АМК звернулося до Підприємства з вимогою від 24.01.2018 №1-292/80-74 про надання інформації (далі - Вимога 2), в якій вимагало:

- за першим блоком (групою) питань - протягом 10 календарних днів з дня отримання цієї вимоги надати відповідні копії документів та інформацію, зазначені в пунктах 1-11 даної вимоги;

- за другим блоком (групою) питань - протягом 15 календарних днів з дня отримання цієї вимоги надати відповідні копії документів та інформацію, зазначені в пунктах 12-16 даної вимоги;

- за третім блоком (групою) питань - протягом 20 календарних днів з дня отримання цієї вимоги надати відповідні копії документів та інформацію, зазначені в пунктах 17-32 даної вимоги.

Вимогу 2 про надання інформації відповідач 1 надіслав Підприємству засобами поштового зв`язку на адресу, що вказана в Єдиному державному реєстру юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань. Відповідне поштове відправлення отримане позивачем 29.01.2018. Зазначене поштове відправлення вручене представнику позивача Сушину С.В. за довіреністю.

Строк надання інформації та документів по вимозі 2 закінчився:

- стосовно надання копій документів та інформації за пунктами 1-11 Вимоги 2 - 09.02.2018;

- за пунктами 12-16 Вимоги 2 - 14.02.2018;

- за пунктами 17-32 Вимоги 2 - 19.02.2018.

Як встановили суди, у відповіді від 20.06.2018 №39-А-02-21373-1503 Дніпропетровська дирекція публічного акціонерного товариства "Укрпошта" повідомила про те, що рекомендований лист з повідомленням про вручення від 26.01.2018 №719 вручений уповноваженій особі Підприємства Сушину С.В., який діяв на підставі довіреності від 02.01.2018; рекомендований лист з повідомленням про вручення від 17.11.2017 №133 вручений 21.11.2017 уповноваженій особі Підприємства Сушину С.В., який діяв на підставі довіреності від 04.01.2017.

Станом на дату прийняття оскаржуваного рішення АМК від Підприємства на адресу відповідача 1 не надходила запитувана згідно з Вимогою 1 та згідно з Вимогою 2 інформація та документи. Крім того, жодних листів, звернень, клопотань, пов`язаних із наданням інформації за вимогами Підприємством, також не надсилалося.

У зв`язку з невиконанням позивачем Вимог 1 та 2 про надання інформації Миколаївське відділення АМК розпочало розгляд справи №2-26.250/45-2019 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції за ознаками вчинення Підприємством порушень, передбачених пунктом 13 статті 50 Закону №2210, про що прийняте відповідне розпорядження від 23.07.2019 №46-р, яке разом із супровідним листом від 26.07.2019 №64-02/1365 надіслано на адресу позивача засобами поштового зв`язку та отримане останнім 29.07.2019. Зазначене поштове відправлення вручене представнику Підприємства Сушину С.В.

Супровідним листом від 18.11.2019 №64-02/2044 відповідач 1 надіслав Підприємству копію подання з попередніми висновками від 15.11.2019 №64-03/124-пв у справі №2-26.250/45-2019 у якому останньому роз`яснено його право на подання у встановленому законом порядку доказів, клопотань та пояснень. Вказані документи вручені позивачу 20.11.2019. Зауважень або заперечень до змісту подання про попередні висновки від Підприємства на адресу відповідача 1 не надходило.

У подальшому Миколаївське відділення АМК листом від 10.12.2019 №64-02/2195 повідомило позивача про те, що справа №2-26.250/45-2019 буде розглядатися адміністративною колегією 27.12.2019 о 14:15 год у приміщенні територіального відділення за адресою: м. Миколаїв, вул. Адміральська, буд.27/1 (5 поверх); Підприємству запропоновано взяти участь у засіданні вказаної колегії. Даний лист-повідомлення надісланий позивачу засобами поштового зв`язку та отриманий останнім 16.12.2019.

За результатом розгляду справи №2-26.250/45-2019 дії Підприємства визнано порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, яке передбачене пунктом 13 статті 50 Закону №2210 (неподання інформації територіальному відділенню АМК у встановлений головою територіального відділення строк); на позивача накладено штраф у розмірі 68 000,00 грн за кожне порушення законодавства про захист економічної конкуренції (за шість окремих порушень).

Загальна сума штрафу складає 408 000,00 грн.

Верховний Суд, передаючи справу №915/296/20 на новий розгляд, вказав, зокрема, таке:

- Закон №2210 не встановлює певної форми витребування інформації, у зв`язку з чим воно може бути здійснено в будь-якій письмовій формі, крім тієї, щодо якої є пряма заборона закону. Отже, чинне законодавство про захист економічної конкуренції не містить обмежень або заборони органу Антимонопольного комітету України встановлювати в одному запиті про надання інформації вимоги щодо окремих пунктів, груп пунктів вимоги та зазначати різні строки подання інформації, тобто встановлювати декілька строків для подання інформації на різні (окремі) пункти або групи пунктів вимоги. Кожний факт неподання інформації на відповідні блоки (пункти) вимоги у встановлений строк, за наявності об`єктивних причин для групування (поділу) органом Антимонопольного комітету України запитуваної інформації по блоках (пунктах) із встановленням у запиті різних строків для подання витребуваних документів та інформації, містить ознаки окремого порушення, передбаченого пунктом 13 статті 50 Закону, в яких наявний різний склад правопорушення - інформація не подана з різних блоків (пунктів) Вимоги, щодо яких встановлено різні строки подання інформації

- отже, з урахуванням встановлених судами попередніх інстанцій обставин у справі стосовно вчинення Підприємством інкримінованих йому порушень, які передбачені пунктом 13 статті 50 Закону №2210 з метою ухвалення законного та обґрунтованого рішення у справі, судам належало: з`ясувати причини, які зумовили потребу у групуванні (поділі) органом АМК запитуваної інформації по блоках із встановленням у запиті різних строків для подання витребуваних документів та інформації; встановити, чи мали такі причини об`єктивний характер, які не залежали від волі самого органу АМК. У залежності від наведеного з`ясувати обґрунтованість визначеної органом АМК кількості допущених Підприємством порушень законодавства про захист економічної конкуренції та, відповідно, правомірність притягнення такої особи до відповідальності шляхом накладення штрафу (за кожне з таких порушень) у визначеному органом Антимонопольного комітету України розмірі;

- проте встановлення зазначених обставин залишилося поза увагою судів попередніх інстанцій, що, у свою чергу, вплинуло на результат вирішення спору у цій справі;

- поза увагою судів попередніх інстанцій також залишилося питання щодо повноважень особи (осіб) відповідача (відповідачів) у цій справі, з огляду на наявність розпорядження від 28.11.2019 №23-рп "Про реорганізацію територіальних відділень Антимонопольного комітету України", згідно з яким постановлено припинити Миколаївське територіальне відділення Антимонопольного комітету України з 01.06.2020 шляхом приєднання до Одеського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, у подальшому найменування яким змінено на Південне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України, а також заперечення самим Південним міжобласним територіальним відділенням Антимонопольного комітету України, якого залучено як співвідповідача у справі, обставин правонаступництва Миколаївського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (з посиланням на інформацію, яка міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань).

На виконання вказівок Верховного Суду суди попередніх інстанцій дослідивши вимоги про надання інформації від 17.11.2017 №1-292/80-1599 та від 24.01.2018 №1-292/80-74 встановили, що у надісланих на адресу Підприємства вимогах про надання інформації, саме враховуючи великий обсяг інформації та її різний характер, для зручності та мінімізації завантаженості суб`єкта господарювання, головою Миколаївського відділення АМК і було встановлено декілька строків для надання інформації. Зокрема, в залежності від виду інформації, що вимагалась, складності питань, часу, який потрібен для підготовки інформації.

Так, десятиденний (найменший) строк було надано для надання загальної інформації, яку не потрібно створювати, систематизувати і обробляти: копій установчих та реєстраційних документів, податкових декларацій, балансу, штатного розкладу, певних наказів, документів, що підтверджують право власності на майно та майнові права, документів, що готувались для участі в торгах. П`ятнадцятиденний строк надано для подання більш детальної інформації, яку необхідно було створювати та систематизувати, зокрема, пояснень щодо певних обставин, інформації щодо банківських рахунків тощо. Двадцятиденний строк надано для подання інформації, підготовка якої потребувала пошуку відомостей у декількох джерелах, формування та систематизації, а саме: даних щодо замовників, субпідрядників і постачальників за певний період часу (2015 - 2017 роки); реєстру та копій господарських договорів за цей період, копій документів, що містять дані щодо кількісних та якісних характеристик предмету певної процедури закупівлі; даних щодо інших процедур закупівель з аналогічним предметом; копій розгорнутих розшифровок кожної статті витрат та інших складових, включених до калькуляції певної цінової пропозиції; інформації про відносини контролю товариства, про його керівні та контролюючі органи.

Суди попередніх інстанцій перевіривши подані сторонами докази, з дотриманням приписів норм матеріального та процесуального права, дійшли висновку, що причини групування (поділу) органом АМК запитуваної інформації по блоках із встановленням у запитах різних строків для подання витребуваних документів та інформації мали об`єктивний характер. За висновками судів, при встановлені строку для надання інформації головою Миколаївського відділення АМК, в межах своїх законодавчо-визначених повноважень враховано такі обставини (фактори): обсяг та вид інформації; складність і характер такої інформації, необхідність її систематизації та обробки суб`єктом господарювання (Підприємством), отримання певних відомостей від інших осіб для надання органу АМК; підстава запитування інформації. При цьому, більш довгий строк для подання інформації наданий у зв`язку з можливою необхідністю Підприємства отримати таку інформацію відповідно до статті 63 Закону №2210 від інших суб`єктів господарювання.

З огляду на наведене, суди визнали обґрунтованою визначену органом АМК кількість допущених позивачем порушень законодавства про захист економічної конкуренції та правомірність нарахованого штрафу.

З приводу вказівки Верховного Суду щодо повноважень особи (осіб) відповідача (відповідачів) у цій справі суди вказали, зокрема, таке:

- відповідно до розпорядження АМК від 28.11.2019 №23-рп "Про реорганізацію територіальних відділень Антимонопольного комітету України" (у редакції розпорядження АМК від 07.05.2020 №5-рп) постановлено: 01.06.2020 припинити Миколаївське відділення АМК шляхом приєднання до Одеського відділення АМК; визначити Одеське відділення АМК правонаступником всіх майнових прав та обов`язків Миколаївського відділення АМК; Голові АМК України утворити комісію з припинення Миколаївського відділення АМК та затвердити її склад, включаючи голову комісії; голова комісії з припинення Миколаївського відділення АМК уповноважується представляти інтереси Миколаївського відділення АМК у судах, органах державної влади та у відносинах з третіми особами;

- припинення юридичної особи - це процедура, результатом якої є припинення юридичної особи, тобто внесення запису про припинення юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, після чого така юридична особа перестає існувати;

- процедура припинення регулюється багатьма нормативно-правовими актами, зокрема Цивільним та Господарським кодексами України, Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" та іншими законодавчими актами спеціального характеру;

- у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань міститься інформація, що Миколаївське відділення АМК перебуває в стані припинення, запису про його припинення до реєстру не внесено, відсутній запис щодо припинення його як юридичної особи, а також відомості щодо його правонаступників. Змін до відомостей, що містяться є Єдиному державному реєстрі, щодо правонаступництва Південного відділення АМК, до реєстру не внесено;

- у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань міститься інформація щодо двох окремих самостійних юридичних осіб - Миколаївського відділення АМК () та Південного відділення АМК ();

- з викладеного вбачається, що процес приєднання наразі ще не завершено.

З огляду на наведене, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що Миколаївське відділення АМК є належним відповідачем у даній справі. Оскільки Південне відділення АМК не є учасником спірних правовідносин, а тому підстави для задоволення позову до відповідача 2 відсутні.

У контексті доводів касаційної скарги та підстав відкриття касаційного провадження Суд виходить з такого.

Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичний склад у справі, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду.

Водночас Верховний Суд у силу приписів статті 300 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові судів попередніх інстанцій чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Зокрема, позивач, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає про те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 18.05.2023 у справі №904/4203/20 (підстави оскарження незаконного поділу запитуваної інформації по блоках без обґрунтування таких причин, порушення норм антимонопольного законодавства).

Так, предметом розгляду у справі №915/296/20 є визнання недійсним та скасування рішення АМК, відповідно до якого визнано дії позивача, які полягають у неподанні інформації відділенню АМК на вимоги про надання інформації у встановлений головою територіального відділення строк, порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим пунктом 13 статті 50 Закону №2210. Позовні вимоги обґрунтовані, зокрема, з посиланням на те, що рішення АМК прийняте: за неповного з`ясування обставин справи, які мають значення для справи; при недоведеності обставин, які мають значення для справи і які визнані встановленими, що призвело до неправильного застосування відділенням норм матеріального права, а саме, приписів статей 50, 52 Закону №2210. При цьому позивач зазначав, зокрема, про те, що відповідачем 1 необґрунтовано накладено штраф на позивача, розмір якого (штрафу) визначений без урахування законодавчих обмежень та всупереч Конституції України, оскільки позивача фактично двічі притягнуто до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме порушення.

У справі №904/4203/20 предметом розгляду є стягнення штрафу та пені за неподання АМК інформації на виконання вимоги (первісний позов) і визнання недійсним рішення АМК, яким відповідача за первісним позовом було притягнуто до відповідальності за невиконання вимог АМК зокрема, неподання інформації у встановлений головою територіального відділення строк (зустрічний позов).

Таким чином, дана справа та справа №904/4230/20 є подібними за змістовним критерієм, оскільки предметом розгляду є визнання недійсним рішень АМК, відповідно до яких притягнуто до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим пунктом 13 статті 50 Закону №2210.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили, зокрема, з того, що Миколаївським відділенням АМК у Вимозі 1 та Вимозі 2 певними пунктами, згрупованими по трьох блоках питань, у кожній з вимог витребувано у позивача різну інформацію та встановлено кілька окремих строків подання такої інформації по групам (блокам) питань, у зв`язку з чим кожен факт неподання інформації по кожній групі (блоку) утворює склад самостійного (окремого) порушення законодавства про захист економічної конкуренції, тобто дії позивача містять шість закінчених складів окремих порушень законодавства про захист економічної конкуренції, передбачених пунктом 13 статті 50 Закону №2210, у зв`язку з чим орган АМК правомірно наклав на позивача штраф за кожне з цих порушень окремо.

Поряд з тим, як вбачається зі змісту постанови від 18.05.2023 у справі №904/4203/20, на яку посилається скаржник, Верховний Суд не погодився з висновками судів попередніх інстанцій та відзначив, що:

- у силу приписів частини першої статті 60 Закону №2210 заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення. Зазначені строки є присічними. Цей строк не може бути відновлено. Закінчення присічного строку, незалежно від причин його пропуску заінтересованою особою, є самостійною підставою для відмови в позові про визнання недійсним рішення АМК;

- таким чином, під час розгляду спору про стягнення коштів (штрафу, пені) на підставі рішення АМК, щоб дійти висновку про обов`язковість виконання такого рішення, суди мають дослідити спірні рішення АМК на предмет його відповідності вимогам Закону (адже сторона це заперечує, ураховуючи її доводи), дослідити та встановити чого стосуються доводи, чи стосуються вони законності/незаконності та обґрунтованості/необґрунтованості рішення, встановити та дослідити чи заявлені вимоги у строки оскарження до/чи після закінчення строків, встановлених частиною другою статті 47 та частиною першою статті 60 Закону №2210;

- у даній справі №904/4203/20, в першу чергу, судам слід було з`ясувати питання належності позивача за первісним позовом та/або відповідачів за зустрічним позовом, оскільки, пред`явлення позову неналежним позивачем або до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

При цьому суд касаційної інстанції виходив із того, що обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права. У даному випадку слід враховувати саме обсяг переданих повноважень (функціональне правонаступництво) від Миколаївського відділення АМК до Південного відділення АМК, а не наявність/відсутність у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань інформації стосовно припинення/не припинення Миколаївського відділення АМК. Тобто, встановлення питання належності позивача за первісним позовом та/або відповідачів за зустрічним позовом є істотним для вирішення цього спору саме у контексті встановлення обсягу переданих повноважень, оскільки у разі визнання обґрунтованими вимог за первісним позовом суду належить визначити на чию користь підлягатиме стягненню сума штрафу.

Водночас зі змісту Рішення АМК та оскаржуваних судових рішень попередніх інстанцій у даній справі (№915/296/20) вбачається, що у даному спорі питання щодо обсягу переданих повноважень (функціонального правонаступництва) від Миколаївського відділення АМК до Південного відділення АМК не має істотного значення оскільки предметом вимог у даному спорі є виключно правомірність/неправомірність прийнятого Миколаївським відділенням АМК рішення, відповідно до якого визнано дії позивача, які полягають у неподанні інформації відділенню АМК на вимоги про надання інформації у встановлений головою територіального відділення строк, порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим пунктом 13 статті 50 Закону №2210. Тобто ключовим у даному спорі є встановлення обставин щодо обґрунтованості/необґрунтованості визначеної органом АМК кількості допущених Підприємством порушень законодавства про захист економічної конкуренції та, відповідно, правомірність притягнення такої особи до відповідальності шляхом накладення штрафу (за кожне з таких порушень) у визначеному органом АМК розмірі.

При цьому вимог про стягнення штрафу у даному спорі не заявлено. Крім того, Суд також враховує, що судами попередніх інстанцій не встановлено обставин, що позивач звернувся до суду з позовом про скасування спірного рішення АМК після закінчення двомісячного присічного строку для його оскарження.

Отже, наведена скаржником у касаційній скарзі постанова Верховного Суду у справі №904/4203/20 хоч і була прийнята за матеріально-правового регулювання спірних правовідносин (за зустрічним позовом), схожого з тим, що має місце у справі №915/296/20, але за іншої фактично-доказової бази (обставин справи та зібраних у ній доказів), тобто зазначена справа і ця справа суттєво відрізняються за обставинами справи, встановленими судами, за іншими поданими сторонами та оціненими судами доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято судове рішення, що виключає подібність названих справ за змістовним критерієм.

З огляду на наведене вище, суд касаційної інстанції встановив, що висновки щодо застосування норми права, які викладені у постанові Верховного Суду та на які посилається скаржник у касаційній скарзі, ґрунтуються на інших фактичних обставинах справи, які встановлювались судами на підставі різних доказів, за результатами оцінки, яких і підлягають застосуванню певні норми матеріального права (стаття 60 Закону №2210 та положення статті 104 Цивільного кодексу України), а тому стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі №915/296/20. Доводи скаржника в цій частині зводяться лише до власного бачення можливості застосувати такі висновки у спірних правовідносинах.

У контексті доводів касаційної скарги колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що кожна зі справ за участю органів АМК є індивідуальною, з притаманною лише даній справі специфікою та особливостями. Доведення порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій ґрунтується на сукупності обставин, які зазначені в мотивувальній частині рішення, а не на окремому поодинокому факті або обставині.

В аспекті порушених у касаційній скарзі питань слід зазначити про те, що узагальнено доводи касаційної скарги зводяться лише до цитування правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 20.20.2021 у справі, що розглядається (№915/296/20), зокрема щодо застосування положень пункту 13 статті 50 Закону №2210 при розгляді справ за участю органів АМК, предметом яких є визнання недійсним його рішень (у контексті висновків, що відповідне групування (поділ) органом АМК запитуваної інформації по блоках із встановленням у запиті різних строків для подання витребуваних документів та інформації й стало підставою для висновку органу Антимонопольного комітету України про те, що кожен факт неподання інформації по кожній групі (блоку) утворює склад самостійного (окремого) порушення законодавства про захист економічної конкуренції, - відповідне групування із встановленням різних строків для подання витребуваних документів та інформації повинно мати об`єктивний характер).

Колегія суддів зазначає про те, що правова позиція Верховного Суду у застосуванні наведених вище положень Закону №2210 (пункту 13 статті 50 Закону №2210) є сталою та послідовною. Так, у розгляді відповідних спорів Касаційний господарський суд наголошує на тому, що, Закон №2210 не визначає певної форми витребування інформації, у зв`язку з чим воно може бути здійснено в будь-якій письмовій формі, крім тієї, щодо якої є пряма заборона закону. Отже, чинне законодавство про захист економічної конкуренції не містить обмежень або заборони органу АМК встановлювати в одному запиті про надання інформації вимоги щодо окремих пунктів, груп пунктів вимоги та зазначати різні строки подання інформації, тобто встановлювати декілька строків для подання інформації на різні (окремі) пункти або групи пунктів вимоги. Факти неодноразового неподання одним і тим самим суб`єктом господарювання інформації на запити органу АМК не є триваючим порушенням у розумінні статті 42 Закону №2210, а є самостійними (окремими) порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції - інформація не подана з різних блоків (пунктів) Вимоги, щодо яких встановлено різні строки подання інформації.

Також у контексті спірних правовідносин Суд звертається до сталої та послідовної позиції Верховного Суду згідно з якою, законодавство про захист економічної конкуренції не наділяє суб`єкта господарювання правом на власний розсуд вирішувати питання щодо форми, способу та доцільності витребування органом АМК інформації, необхідної для виконання завдань, передбачених законодавством про захист економічної конкуренції. Органи АМК визначають форму, спосіб та строк надання інформації, необхідної для виконання завдань, передбачених законодавством про захист економічної конкуренції. Питання щодо збору, оцінки та аналізу доказів у справі є, в силу Закону №2210, виключною компетенцією органу АМК, а тому виходить за межі повноважень судів. Близька за змістом правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 23.04.2019 у справі №915/827/18, від 04.07.2019 у справі №910/13461/18, від 01.08.2019 у справі №910/15697/18, від 07.08.2019 у справі №910/13460/18, від 07.08.2019 у справі №910/13472/18, від 26.09.2019 у справі №910/12393/18.

Господарські суди у процесі розгляду справ мають перевіряти правильність застосування органами АМК правових норм у розгляді антимонопольної справи, повноту з`ясування обставин, які мають значення для справи; доведення АМК обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; відповідність висновків, викладених у рішенні АМК, обставинам справи. Водночас суди не повинні перебирати на себе не притаманні суду функції та самостійно встановлювати, зокрема, обставини інкримінованого порушення, та збирати докази, що відноситься до дискреційних повноважень органів АМК під час розгляду антимонопольної справи.

Зміст оскаржуваних судових рішень свідчить, що суди попередніх інстанцій на підставі досліджених у справі вимог та їх аналізу, зокрема, з урахуванням правового змісту таких документів встановили, що викладені вимоги органу АМК щодо надання запитуваної інформації були повними, чіткими та здійснені у межах, спосіб та порядку визначених статтями 3, 6, 7, 16 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" повноважень органу АМК, а потреба у групуванні (поділі) органом АМК запитуваної інформації по блоках із встановленням у запиті різних строків для подання витребуваних документів та інформації була зумовлена об`єктивними причинами, зокрема для зручності та мінімізації завантаженості саме суб`єкта господарювання (Підприємства).

Зі змісту оскаржуваних судових рішень у справі вбачається, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх поданими сторонами доказами, яким надали необхідну оцінку, з дотриманням приписів зазначених норм матеріального і процесуального права та з наведенням у рішеннях зі справи необхідного мотивування. Встановивши обґрунтованість висновків Миколаївського відділення АМК стосовно наявності в діях Підприємства порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді не подання інформації на вимогу у встановлені строки, за що в межах розміру, визначеного Законом №2210, накладено штраф, - дійшли обґрунтованого висновку стосовно відсутності передбачених статтею 59 Закону №2210 підстав для визнання оспорюваного рішення недійсним, а тому й правомірно відмовили позивачу в задоволенні його позовних вимог.

Водночас Суд зазначає, що посилання позивача на неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 20.10.2021 у справі №915/296/20 фактично зводяться лише до заперечення встановлених судами обставин та вільної оцінки скаржником меж дотримання судами попередніх інстанцій свого процесуального обов`язку щодо виконання вказівок Верховного Суду. При цьому, скаржник цитує висновки Верховного Суду лише задля спростування беззаперечно встановлених судами попередніх інстанцій фактів, щодо отримання позивачем вимог про надання інформації від 17.11.2017 №1-292/80-1599 та від 24.01.2018 №1-292/80-74 та не надання відповіді на такі вимоги (витребувана інформація Підприємством не подана). Отже, такі доводи зводяться лише до переоцінки доказів у справі та ніяким чином не спростовують висновків відповідача 1 у оскаржуваному Рішенні АМК, за встановленими судами фактичними обставинами справи.

Однак перевірка таких доводів (аргументів) скаржника перебуває поза визначеними цією статтею межами розгляду справи судом касаційної інстанції.

Безпідставними також є доводи скаржника про те, що Миколаївське відділення АМК оскаржуваним рішенням фактично двічі притягнуло позивача до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, оскільки суди встановили, що територіальне відділення надіслало Підприємству дві різні вимоги, які позивачем виконані не були. Висновки судів в цій частині, повністю узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 20.02.2018 у справі №910/8001/17 та від 01.08.2019 у справі №910/15697/18. Згідно з якою, факти неодноразового неподання одним і тим самим суб`єктом господарювання інформації на запити органу АМК не є триваючим порушенням у розумінні статті 42 Закону №2210, а являють собою самостійні (окремі) порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

Посилання скаржника на те, що сума штрафу безпідставно визначена відповідачем без урахування положень частини шостої статті 52 Закону №2210 Суд касаційної інстанції також відхиляє, як необґрунтовані саме з огляду на встановлені судами обставини, зокрема:

- позивачем фактично було вчинено шість самостійних порушень законодавства про захист економічної конкуренції (три порушення за вимогою від 17.11.2017 №1-292/80-1599 та три порушення за вимогою від 24.01.2018 №1-292/80-74);

- згідно з інформацією наданою головним управлінням ДПС у Дніпровській області листом від 03.12.2019 №38720/10/04-36-58-30 визначений за правилами бухгалтерського обліку дохід ПП "Радос" від будь-якої діяльності (за вирахуванням непрямих податків) за 2018 рік складає 9 604 172,00 грн;

- оскаржуваним рішенням адміністративної колегії Миколаївського відділення АМК у справі №2-26.250/45-2019 на позивача за кожне порушення законодавства про захист економічної конкуренції було накладено штраф у розмірі 68000 грн, який не перевищує максимально допустимий розмір за одне порушення відповідно до абзацу 4 частини другої статті 52 Закону №, що становить 96041,72 грн. (1% х 9 604 172,00 грн = 96 041,72 грн).

Встановлені судами попередніх інстанцій обставини свідчать, що визначення розміру штрафу територіальним відділенням АМК здійснено у межах наданих йому повноважень та без порушення положень чинного законодавства України відповідно до статті 59 Закону №2210. Приймаючи рішення про стягнення з Підприємства штрафу у сумі 68 000,00 грн за кожне окреме порушення, передбачене пунктом 13 статті 50 Закону №2210, Миколаївське територіальне відділення діяло в межах чинного законодавства України про захист економічної конкуренції, не перевищуючи встановлену межу.

З огляду на викладене у вказаній ухвалі доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення у справі №915/296/20 ухвалено без урахування висновків щодо застосування норм права в подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду не знайшли свого підтвердження, оскільки висновки щодо застосування норм права стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у цій справі.

Інші доводи касаційної скарги не обґрунтовані підставами касаційного оскарження, визначеними частиною другою статті 287 ГПК України, не спростовують наведених висновків та не впливають на них, оскільки зводяться до власного тлумачення скаржником норм законодавства. Водночас, зазначаючи про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального та матеріального права, скаржник насправді фактично вдається до заперечення обставин, встановлених судами попередніх інстанцій під час розгляду справи, та перегляду вже здійсненої названими судами оцінки доказів у справі.

Відповідно до імперативних приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Верховний Суд бере до уваги та вважає прийнятними доводи, викладені у відзиві Південного відділення АМК на касаційну скаргу, з огляду на вказані вище висновки Верховного Суду, наведені у цій ухвалі.

Таким чином, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.

При розгляді даної справи Верховний Суд бере до уваги, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Верховний Суд виходить з того, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, адже повноваження Верховного Суду мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі в касаційній скарзі з огляду на підставу оскарження скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

За наведених обставин, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ПП "Радос" на рішення господарського суду Миколаївської області від 15.03.2023 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.06.2023 у справі №915/296/20, оскільки після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України Судом встановлено, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постанові Верховного Суду, на яку посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою приватного підприємства "Радос" на рішення господарського суду Миколаївської області від 15.03.2023 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.06.2023 у справі №915/296/20.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Булгакова

Суддя Є. Краснов