ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2023 року

м. Київ

Справа № 5015/118/11 (914/1689/21)

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду

Банаська О. О. - головуючого, Картере В. І., Погребняка В. Я.

за участю секретаря судового засідання Солоненко А. В.

за участю представників:

Приватного акціонерного товариства "Виробничо-наукова компанія "Розточчя МТ": Карпенко А. А. (в режимі відеоконференції)

Закритого акціонерного товариства "Інженерні технології": Москаля Д. М. (в режимі відеоконференції)

Приватного підприємства "Львівметалпласт": Гаврилюка О. Р. (в режимі відеоконференції)

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Виробничо-наукова компанія "Розточчя МТ"

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 04.05.2023

у складі колегії суддів: Гриців В. М. (головуючої), Зварич О. В., Малех І. Б.

на рішення Господарського суду Львівської області від 26.12.2022

та на ухвалу Господарського суду Львівської області від 31.08.2022

у складі судді Чорній Л. З.

у справі за позовом Приватного акціонерного товариства "Виробничо-наукова компанія "Львівський автонавантажувач"

до

1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач"

2. Закритого акціонерного товариства "Інженерні технології"

3. Товариства з обмеженою відповідальністю "Фармекс"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів

1. Приватне підприємство "Львівметалпласт"

2. Товариство з обмеженою відповідальністю "Укр-Полімер"

про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та застосування наслідків недійсності договорів

у межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач"

Вступ

1. У межах порушеної у травні 2010 року справи про банкрутство кредитор оспорив правочини щодо відчуження майна боржника з підстав вчинення їх на шкоду кредиторам до відкриття справи про банкрутство боржника. Пізніше позивач подав заяву про зміну предмета позову, за змістом якої, зокрема, розширив перелік оспорюваних правочинів та зазначив обґрунтування позовних вимог.

2. Місцевий господарський суд відмовив у задоволенні заяви позивача про зміну предмета позову, дійшовши висновку, що у цій заяві позивач одночасно змінює і предмет, і підстави позову, що суперечить приписам статті 46 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

3. Суд першої інстанції, з яким повною мірою погодився апеляційний суд, у задоволенні позову відмовив, зазначивши що до вчинених у 2008 році (за півтора року до відкриття провадження у справі про банкрутство боржника) правочинів не підлягають застосуванню зазначені позивачем положення статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ), що введений в дію з 21.10.2019, а положення чинного на той час Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, чинній до 19.01.2013) не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог через інше правове регулювання тривалості сумнівного періоду для оспорення правочинів боржника, звужене кола осіб, які можуть оспорити такий правочин, і вичерпний перелік підстав для їх оспорення.

4. З урахуванням доводів касанта та висновків судів попередніх інстанцій за результатами перегляду справи за касаційною скаргою позивача на ухвалу місцевого господарського суду та рішення і постанову судів попередніх інстанцій суд касаційної інстанції вирішив питання:

- чи правильно застосовано судами приписи статті 46 ГПК України при розгляді заяви позивача про зміну предмета позову ?

- підстав недійсності правочину боржника, вчиненого на шкоду кредиторам, який оспорюється в межах справи про банкрутство ?

5. Верховний Суд залишив без змін ухвалу суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про зміну предмета позову, а постанову апеляційного суду і рішення місцевого господарського суду скасував та направив справу на новий розгляд.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

6. Провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач" (далі - ТзОВ "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач") порушене ухвалою Господарського суду Львівської області від 17.05.2010 за загальною процедурою відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та наразі здійснюється на стадії ліквідаційної процедури, введеної постановою Господарського суду Львівської області від 15.07.2011.

Короткий зміст і підстави позовних вимог

7. 18.06.2021 до Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариство "Виробничо-наукова компанія "Розточчя СТ" (далі - ПрАТ "ВНК "Розточчя СТ") до ТзОВ "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач", Закритого акціонерного товариства "Інженерні технології" (далі - ЗАТ "Інженерні технології"), Товариства з обмеженою відповідальністю "Фармекс" (далі - ТзОВ "Фармекс") у якій позивач просив суд:

- визнати незаконною відмову боржника від позову у справі № 15/253 Господарського суду Львівської області на підставі статті 42 КУзПБ, оскільки боржник після відкриття провадження у справі про банкрутство відмовився від активів, що становили істотну частину майнового внеску засновника та на підставі договору доручення передав засновнику 2/3 виручки від продажу майна;

- визнати недійсними договори купівлі-продажу нерухомого майна від 20.10.08 № 5621 і договори купівлі-продажу нерухомого майна від 23.10.2008 № 5678, № 5682, № 5685, предметом яких були нежитлові приміщення (будівля адміністративно-побутового корпусу), що розташовані за адресом: м.Львів, вул.Шевченка, 321, позначені в плані літерою "Е-4", загальною площею 9 261,4 кв. м, та ідеальні частки будівлі виробничого корпусу № 12, загальною площею 91 001,3 кв. м, позначеної в плані літерою "А-4" а саме 11/100 ідеальної частки, нежитлові приміщення 15а; 24-29; 50; 51; 122; III; 104; 105; 123; 10/100 ідеальної частки будівлі - нежитлові приміщення 30-49; 100-103 та приміщення підвалу - II; 17/100 ідеальної частки будівлі - нежитлові приміщення 59а; 15-23; І; II; 96-99; 115; 116; 117а; 119.

8. Підставою цих вимог позивач зазначив приписи статті 203, частини першої статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 42 КУзПБ та стверджував, що угода укладена на шкоду кредиторам і з порушенням вимог закону між пов`язаними особами - споріднений склад засновників ЗАТ "Автонавантажувач" та ЗАТ "Інженерні технології"; відбулось відчуження активів що становили 40 % майнового внеску засновника та на підставі договору доручення із засновником за яким засновник отримав 2/3 виручки від продажу майна; розрахунок не здійснений грошовими коштами, а у рахунок передачі зобов`язань.

9. Також, позивач просив застосувати наслідки недійсності оспорюваних правочинів, а саме:

1) визнати недійсним договір про поділ нежитлової будівлі від 30.12.2008, укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2, посвідчений 30.12.2008, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Марко Л. В. та зареєстрований під № 6579.

Підставою цих вимог позивач зазначив недійсність договорів купівлі-продажу ідеальних часток будівлі від 23.10.2008 № 5678, № 5682, № 5685, що стали підставою для укладання договору поділу; записи від 28.12.2018 у Державному реєстрі речових прав про припинення державної реєстрації об`єктів нерухомості, що утворились внаслідок поділу (підстава припинення реєстрації - знесення власником).

2) відновити право власності ТзОВ "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач" на об`єкти нерухомості, а саме:

- реєстраційний номер майна: 2125868, тип майна: нежитлові приміщення (будівля виробничого корпусу № 12, літ. "А-4") загальною площею 91001,3 кв. м, адреса нерухомого майна: Львівська обл., м. Львів, вулиця Шевченка Т., будинок 321, загальна площа (кв. м): 91 001,3, загальна вартість нерухомого майна (грн): 22 582 732, номер запису:1670 в книзі: 6;

- реєстраційний номер майна: 19936267, тип майна: нежитлові приміщення літ. "Е-4" загальною площею 9 261,4 кв. м, адреса нерухомого майна: Львівська обл., м. Львів, вулиця Шевченка Т., будинок 321 стор.219 з 321 RRP-4HI5SD82B, загальна площа (кв. м): 9 261,4 та включити ці об`єкти нерухомості у ліквідаційну масу.

10. Підставою цих вимог позивач зазначив визнання правочинів відчуження та поділу недійсними. а також наявність записів від 28.12.2018 у Державному реєстрі речових прав про припинення державної реєстрації об`єктів нерухомості, що утворились внаслідок поділу шляхом знесення власником будівель.

Короткий зміст і підстави заяви позивача про зміну предмета позову

11. До закінчення підготовчого засідання у справі 02.03.2022 ПрАТ "ВНК Розточчя СТ" подало до Господарського суду Львівської області заяву про зміну предмета позову, в якій просило:

- визнати недійсним договір доручення від 23.06.2008, укладений між ТзОВ "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач" в особі директора Гавради Василя Михайловича та ЗАТ "Автонавантажувач" в особі Буденкевича Богдана Степановича;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 23.10.2008, укладений між ТзОВ "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач", від імені якого діяло ЗАТ "Автонавантажувач", та ЗАТ "Інженерні технології", предметом якого було 10/100 (десять сотих) ідеальної частки будівлі виробничого корпусу № 12, загальною площею 91 001,3 (дев`яносто одна тисяча одна ціла три десятих) кв. м, позначені в плані літерою "А-4", що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, буд. 321 (нежитлові приміщення 30-49,100-103 та приміщення підвалу II), посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Марко Л. В. та зареєстрований в реєстрі за № 5682;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 23.10.2008, укладений між ТзОВ "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач", від імені якого діяло ЗАТ "Автонавантажувач", та ЗАТ "Інженерні технології", предметом якого було 11/100 (одинадцять сотих) ідеальної частки будівлі виробничого корпусу № 12, загальною площею 91001,3 (дев`яносто одна тисяча одна ціла тридесятих) кв. м, позначені в плані літерою "А-4", що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, буд. 321 (нежитлові приміщення 15а, 24-29, 50, 52,122, III, 104, 105, 123), посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Марко Л. В. та зареєстрований в реєстрі за № 5679;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 23.10.2008, укладений між ТзОВ "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач", від імені якого діяло ЗАТ "Автонавантажувач", та ЗАТ "Інженерні технології", предметом якого було 17/100 (сімнадцять сотих) ідеальної частки будівлі виробничого корпусу № 12, загальною площею 91 001,3 (дев`яносто одна тисяча одна ціла три десятих) кв. м, позначені в плані літерою "А-4", що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, буд. 321 (нежитлові приміщення 59а, 15-23,1, ДО, 96-99, 115, 116, 117а, 119), посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Марко Л. В. та зареєстрований в реєстрі за № 5685;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 20.10.2008, укладений між ТзОВ "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач", від імені якого діяло ЗАТ "Автонавантажувач", та ЗАТ "Інженерні технології", предметом якого були нежитлові приміщення, позначені в плані літерою "Е-4", загальною площею 9 261,4 кв. м, що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, буд. 321,-), посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Марко Л. В. та зареєстрований в реєстрі за № 5621;

- визнати недійсним договір про поділ нежитлової будівлі від 30.12.2008, укладеного між ТзОВ "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач" та ЗАТ "Інженерні технології", предметом якого була нежитлова будівля виробничого корпусу № 12, загальною площею 91 001,3 (дев`яносто одна тисяча одна ціла три десятих) кв. м, позначена в плані літерою "А- 4", що знаходиться за адресою: м. Львів, вул, Шевченка, буд. 321, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Марко Л. В. та зареєстрований в реєстрі за № 6579;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 30.01.2010, укладений між ЗАТ "Інженерні технології" та ТзОВ "Фармекс" на суму 3 550 584, 00 грн, предметом якого були нежитлові приміщення загальною площею 14 794,1 кв. м, позначені за планом земельної ділянки літ. "А-4", що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, буд, 321, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячук О. А. та зареєстрований в реєстрі за № 860, 861;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 30.01.2010, укладений між ЗАТ "Інженерні технології" та ТзОВ "Фармекс" на суму 2 134 848,00 грн, предметом якого були нежитлові приміщення загальною площею 8 895,2 кв. м, позначені за планом земельної ділянки літ. "А-4", що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, буд. 321, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячук О. А, та зареєстрованого в реєстрі за № 856, 857;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 30.01.2010, укладений між ЗАТ "Інженерні технології" та ТзОВ "Фармекс" на суму 2 218 032,00 грн, предметом якого були нежитлові приміщення загальною площею 9 241,8 кв. м, позначені за планом земельної ділянки літ. "А-4", що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, буд. 321, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячук О. А. та зареєстрований в реєстрі за № 858, 859;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 30.01.2010, укладений між ЗАТ "Інженерні технології" та ТзОВ "Фармекс" на суму 1 667 052,00 грн, предметом якого були нежитлові приміщення загальною площею 9 261,4 кв. м, позначені за планом земельної ділянки літ. Е-4, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, буд. 321, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячук О. А. та зареєстрований в реєстрі за № 854, 855.4;

- скасувати записи про державну реєстрацію наступних чотирьох об`єктів нерухомого майна та право власності на них:

1) виробничого цеху ремонту електродвигунів корпусу № 12 літ, "А-4" № 59а-119 (заг. площа 15 057 кв. м) за реєстраційним № 101, власник - ПП "Львівметалпласт";

2) виробничого цеху виготовлення труб, корпусу № 12 літ., "А-4" № 30-103 (заг. площа 8 998,7 кв. м) за реєстраційним № 101, власник - ТОВ "Укр- Полімер";

3) виробничого цеху корпусу № 12 літ."А-4" № 15а-123 (заг. площа 9 241,8, кв. м), власник - ТОВ "Укр-Полімер";

4) адміністративно-виробничого корпусу, корпусу № 12 літ,"Е-4" (заг. площа 9 271,8 кв. м), власник - ПП "Львівметалпласт".

- відновити в Державному реєстрі прав на нерухоме майно записи про право власності ТОВ "Управляюча компанія "Львівський автонавантажувач" на об`єкти нерухомого майна:

1) реєстраційний номер майна: 2125868, тип майна: нежитлові приміщення (будівля виробничого корпусу № 12 /літ. "А-4"/ загальною площею 91 001,3 кв. м, адреса нерухомого майна: Львівська обл. м. Львів, вулиця Шевченка Т. будинок 321, загальна площа (кв. м) 91 001,3 кв. м загальна вартість нерухомого майна (грн) 22 582 732 Номер запису:1 670 в книзі 6;

2) реєстраційний номер майна: 19936267, тип майна: нежитлові приміщення літ. "Е-4"; загальною площею 9 261,4 кв. м, адреса нерухомого майна: Львівська обл., м. Львів, вулиця Шевченка Т., будинок 321, загальна площа (кв. м): 9 261,4 кв. м,

та включити ці об`єкти нерухомого майна у ліквідаційну масу.

12. На обґрунтування цих вимог ПрАТ "ВНК Розточчя СТ" стверджувало, що ТОВ "Фармекс" сприяло незаконному переходу права власності, при цьому, сторони договорів купівлі-продажу від 30.01.2010 не зазначили в правочинах істотних обставин щодо майна, яке є предметом договорів, фактичного володільця усіх зазначених об`єктів нерухомості, яким є ТОВ "Управляюча компанія "Львівський автонавантажувач" та дочірні підприємства - ДП "ЛА5", ЗАТ "Автонавантажувач", ТОВ "ТВП "Львівський автонавантажувач", ТОВ "Львівський завод ЗГМПТ" та ПАТ "Львівський завод автонавантажувачів", що користувались майном та здійснювали виробничу діяльність. Внаслідок цього виникають сумніви щодо достовірності актів приймання-передачі від 30.01.2010, які долучені представником ТОВ "Фармекс", оскільки ні представник ЗАТ "Інженерні технології", ні представник ТОВ "Фармекс" не мали можливості оглянути ці приміщення та укласти відповідні акти.

13. Також, позивач ПрАТ "ВНК "Розточчя СТ" мотивував заяву про уточнення позовних вимог тим, що у випадку визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 2008 року, що укладені між ТзОВ "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач" та ЗАТ "Інженерні технології", при укладенні договорів купівлі-продажу з ТОВ "Фармекс" ЗАТ "Інженерні технології" не було власником майна ТзОВ "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач", а відповідно не могло передати покупцю більше прав на річ, ніж володіло. Позивач зазначив, що виходячи з положень статті 655 ЦК України обов`язковою ознакою договору-купівлі продажу є відплатність. На думку ПрАТ "ВНК "Розточчя СТ", ТОВ "Фармекс" не надало суду жодних доказів здійснення оплати за договорами купівлі-продажу від 2010 року.

Обставини, установлені судами попередніх інстанцій

Щодо заяви про зміну предмета позову

14. За змістом заяви позивача ПрАТ "ВНК "Розточчя СТ" про зміну предмета позову від 02.03.2022 позивач змінив підстави позову - змінив фактичні обставини спірних правовідносин і зазначив нові обставини спірних правовідносин, якими обґрунтовує позовні вимоги, і які змінюють підстави позову, названі у позовній заяві, а також змінив предмет позову, виклавши його в новій редакції, відмінній від вимог викладених у первісній позовній заяві та доповнив позов новими позовними вимогами:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень (нежитлові приміщення, позначені на плані літ.А-4, загальною площею 14 794,1 кв. м), укладений між ЗАТ "Інженерні технології" та ТОВ "Фармекс", посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячуком O. A. 30.01.2010 за реєстровим № 860, 861;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень нежитлові приміщення, позначені на плані літ.А-4, загальною площею 8 895,2 кв. м), укладений між ЗАТ "Інженерні технології" та ТОВ "Фармекс", посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячуком O. A. 30.01.2010 за реєстровим № 856, 857;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень (нежитлові приміщення, позначені на плані літ.А-4, загальною площею 9 241,8 кв. м), укладений між ЗАТ "Інженерні технології" та ТОВ "Фармекс", посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячуком O. A. 30.01.2010 за реєстровим № 858, 859;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень (нежитлові приміщення, позначені на плані літ.Е-4, загальною площею 9 261,4 кв. м), укладений між ЗАТ "Інженерні технології" та ТОВ "Фармекс", посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячуком O. A. 30.01.2010 за реєстровим № 854, 855.

15. ТОВ "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач" (банкрут) не є учасником правовідносин стосовно укладення перелічених у попередньому пункті договорів, оскільки вони укладені між ЗАТ "Інженерні технології" і ТОВ "Фармекс".

Щодо оспорюваних правочинів

16. Оспорювані позивачем за змістом первісних позовних вимог договір купівлі-продажу нерухомого майна № 5621 укладений 20.10.2008, договори купівлі-продажу нерухомого майна № 5678, № 5682, № 5685 укладені 23.10.2008, договір про поділ нежитлової будівлі, укладений 30.12.2008.

17. Із позовною заявою про визнання недійсними вказаних договорів ПрАТ "ВНК "Розточчя СТ" звернулося в межах справи про банкрутство ТОВ "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач" у червні 2021 року.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Щодо заяви про зміну предмета позову

18. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 31.08.2022 в задоволенні заяви ПрАТ "ВНК "Розточчя СТ" від 02.03.2022 за вх. № 5473/22 про зміну предмета позову відмовлено.

19. Мотивуючи цю ухвалу суд першої інстанції вказав, що у заяві від 02.03.2022 за вх. № 5473/22 позивач змінив і підставу, і предмет позову, що суперечить приписам статті 46 ГПК України.

Щодо позовних вимог

20. Господарський суд Львівської області рішенням від 26.12.2022 відмовив у задоволенні позову ПрАТ "ВНК "Розточчя СТ" до відповідача-1: ТзОВ "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач", до відповідача-2: ЗАТ "Інженерні технології", до відповідача-3: ТзОВ "Фармекс", за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: ПП "Львівметалпласт", ТОВ "Укр-Полімер" про визнання недійсним договорів купівлі-продажу та застосування наслідків недійсності договорів.

21. Місцевий господарський суд зазначив, що на момент виникнення спірних правовідносин був чинний Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, чинній до 19.01.2013), який не містив норми, яка передбачала спеціальні правила та процедуру визнання недійсними правочинів, укладених боржником, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, та містила спеціальні положення щодо строків (сумнівного періоду тривалістю один рік протягом якого боржник вчиняє правочини), суб`єктів (осіб, які мають ініціювати право визнання договорів недійсними) і переліку підстав, за наявності яких можна визнавати правочини недійсними.

22. Тож, суд дійшов висновку про неможливість застосування у цій справі зазначених позивачем підстав недійсності правочину, передбачених статтею 42 КУзПБ, з огляду на непоширення дії цієї норми на спірні правовідносини, що виникли до вступу в дію КУзПБ, адже провадження у справі про банкрутство ТОВ "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач" порушено 17.05.2010 відповідно до норм Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції, чинній до 19.01.2013.

Короткий зміст судового рішення апеляційної інстанції

23. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 04.05.2023 рішення Господарського суду Львівської області від 26.12.2022 залишено без змін, а апеляційну скаргу ПрАТ "ВНК "Розточчя СТ" - без задоволення.

24. Апеляційний суд повною мірою погодився з висновком суду першої інстанції стосовно відмови у задоволенні заяви позивача про зміну предмета позову через недотримання приписів статті 46 ГПК України та про відсутність правових підстав для застосування у справі № 5015/118/11 (914/1689/21) статті 42 КУзПБ, як підстави визнання для недійсними правочинів боржника.

25. До того ж, суд апеляційної інстанції зазначив, що обґрунтованим є висновок місцевого господарського суду про те, що частиною першою статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в частині підстав визнання недійсними правочинів підлягає застосуванню у справах про банкрутство, провадження у яких відкрито під час дії названого Закону про банкрутство, та до правочинів (договорів) або майнових дій боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство. Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі про банкрутство ТзОВ "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач" і до 19.01.2013) не містив норми, яку можна було б застосувати до кваліфікації спірних правовідносин за позовом ПрАТ "ВНК "Розточчя СТ".

Рух справи у суді касаційної інстанції

26. 06.06.2023 ПрАТ "ВНК "Розточчя СТ" звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Західного апеляційного господарського суду від 04.05.2023, рішення Господарського суду Львівської області від 26.12.2022 та ухвалу Господарського суду Львівської області від 31.08.2022 у справі № 5015/118/11 (914/1689/21).

27. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 5015/118/11 (914/1689/21) визначено колегію суддів у складі: Банасько О. О. (головуючий), Картере В. І., Погребняк В. Я., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.06.2023.

28. Ухвалою Верховного Суду від 16.06.2022 поновлено ПрАТ "ВНК "Розточчя СТ" строк для подання касаційної скарги, відкрито касаційне провадження та надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

29. У судовому засіданні 13.07.2023 взяли участь представники касанта, відповідача-2 та третьої особи, представники інших учасників справи в судове засідання не з`явилися.

30. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін чи учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).

31. З урахуванням наведеного, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги за наявного у судовому засіданні 13.07.2023 складу учасників справи.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

32. У касаційній скарзі ПрАТ "ВНК "Розточчя СТ" просить постанову Західного апеляційного господарського суду від 04.05.2023, рішення Господарського суду Львівської області від 26.12.2022 та ухвалу Господарського суду Львівської області від 31.08.2022 у справі № 5015/118/11 (914/1689/21) скасувати та направити справу на новий розгляд.

33. Касант стверджує про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права та в якості підстав касаційного оскарження зазначає пункти 1, 2 та 4 частини другої статті 287 ГПК України, посилаючись, зокрема, на те, що:

- уповноваженій особі учасників ТзОВ "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач" незаконно відмовлено у доступі до правосуддя внаслідок відмови у залученні її до участі у справі третьою особою на стороні позивача, чим проігноровано висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 20.05.2021 у справі № 910/24368/14, від 18.05.2023 у справі № 5015/118/11(914/1760/21) та Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ);

- суд апеляційної інстанції не надав належної і своєчасної оцінки доводам щодо наявності підстав для відводу колегії суддів;

- суди порушили принцип рівності сторін у господарському процесі, адже взяли до уваги лише позицію ЗАТ "Інженерні технології";

- суди попередніх інстанцій помилково не застосували при вирішенні справи підстави визнання недійсними правочинів боржника згідно статті 42 КУзПБ з огляду на приписи статей 8, 58 Конституції України щодо прямої дії її норм та принципу дії правових норм у часі, висновок про застосування яких викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 08.08.2020 у справі № 922/2250/18, від 08.04.2021 у справі № 910/18668/19, від 29.05.2020 у справі № 910/14062/19;

- є необхідність у відступленні від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (статті 42 КУзПБ), викладеного у постановах Верховного Суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16 та від 28.10.2021 у справі № 911/1012/13;

- суди попередніх інстанцій залишили поза увагою доводи позивача про те що через вчинення оспорюваних правочинів боржником недоотримано значних коштів за продане комісіонером майно, отже їх наслідком є банкрутство боржника та порушення інтересів його кредиторів, що свідчить про фраудаторність оспорюваних правочинів і наявність підстав для визнання недійсними з огляду на відповідні правові висновки Верховного Суду у постановах від 02.02.2021 у справі № 910/12809/16, від 30.09.2021 у справі № 927/110/18, від 06.10.2022 у справі № 904/624/19;

- судами не надано оцінки важливим обставинам справи, зокрема: відсутності доказів оплатності окремих договорів та їх укладення з метою виведення активів та отримання особистої вигоди власниками ТзОВ "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач"; нездійснення покупцем погашення вимог ПрАТ "Оргхім"; обставинам і матеріалам іншої господарської справи № 15/253 за позовом боржника;

- суди попередніх інстанцій не надали правильної правової кваліфікації спірним правовідносинам, хоча мали це зробити з урахуванням принципу jura novit curia (суд знає закони) та правових висновків щодо застосування цього принципу, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі № 662/397/15-ц, від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, Верховного Суду від 07.06.2019 у справі № 924/638/18;

- суди не врахували, що відбулася лише заміна предмета позову при поданні ПрАТ "ВНК "Розточчя СТ" заяви від 02.03.2022 про зміну предмета позову задля ефективного захисту прав позивача, адже всі зазначені у позовній заяві підстави позову (обставини) залишилися незмінними і від них позивач в жодному випадку не відмовився, отже доповнення позовних вимог не можна вважати одночасно зміною предмета і підстав позову, про що Верховний Суд виснував у постановах від 15.10.2020 у справі № 922/2575/19, 22.07.2021 у справі № 910/18389/20, від 16.02.2022 у справі № 910/10440/19 та інших.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

(ЗАТ " Інженерні технології")

34. Відповідач - 2 подав відзив на касаційну скаргу та заперечення на відповідь касанта на цей відзив у яких стверджував про безпідставність доводів позивача, а також просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, посилаючись на правильність висновків судів про відсутність правових підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними.

(Уповноважена особа учасників ТзОВ "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач")

35. ТОВ "Львівські заводи автомобілебудування", як уповноважена особа учасників ТзОВ "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач", підтримало доводи касанта та просило вимоги касаційної скарги задовольнити в повному обсязі.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи й висновків суду апеляційної інстанції

36. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення у цій справі Верховний Суд зауважує, що відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи і при цьому не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

37. Вирішуючи наведені у пункті 4 цієї постанови питання Верховний Суд зазначає таке.

Щодо ухвали суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про зміну предмета позову

38. Відповідно до частини першої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

39. При цьому відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

40. Отже, з наведеного слідує, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом, до підсудності якого вона віднесена. Особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя .

41. Згідно з положеннями статті 162 ГПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову. У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.

42. Визначення відповідача/відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.

43. Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 2 ГПК України одним із принципів господарського судочинства є диспозитивність, суть якого визначена у статті 14 цього Кодексу та полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

44. У поданій ПрАТ ВНК "Розточчя СТ" 18.06.2021 позовній заяві містилися вимоги щодо (1) визнання недійсним одностороннього правочину - відмови від позову; (2) визнання недійсними укладених у 2008 році правочинів боржника (ТзОВ "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач") щодо відчуження на користь ЗАТ "Інженерні технології" об`єктів нерухомості та подальшого їх поділу; (3) про визнання права власності банкрута на об`єкти нерухомості та включення об`єктів нерухомості у ліквідаційну масу.

45. Підставою цих вимог позивач визначив статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, статтю 42 КУзПБ, стверджуючи, що правочини укладені на шкоду кредиторам та з порушенням вимог закону між пов`язаними особами - споріднений склад засновників коміссіонера ЗАТ "Автонавантажувач" та ЗАТ "Інженерні технології"; відбулось відчуження активів що становили 40 % майнового внеску засновника та на підставі договору доручення із засновником за яким засновник отримав 2/3 виручки від продажу майна; розрахунок не здійснений грошовими коштами, а у рахунок передачі зобов`язань, а похідні вимоги обґрунтовані недійсністю оспорюваних правочинів.

46. Водночас до завершення підготовчого засідання позивач скористався правом на подання заяви про зміну предмета позову та стверджує, що лише конкретизував і доповнив перелік вимог задля ефективного захисту, а зазначення ним у заяві нових обставин не можна вважати зміною предмета позову.

47. За змістом частини третьої статті 46 ГПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

48. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

49. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

50. Отже, зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

51. Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

52. Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 46 ГПК України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 та у постанові Верховного Суду від 15.10.2020 у справі № 922/2575/19, від 31.05.2023 у справі № 916/1029/22.

53. Водночас, при врахуванні цього висновку судам слід з`ясовувати чи входять наведені позивачем нові обставини до предмета доказування за первісними вимогами позову або ці обставини є обґрунтуванням нових чи додаткових позовних вимог у заяві про зміну предмета позову, у тому числі у поєднанні зі зміною чи розширенням кола відповідачів, що може свідчити про подання позивачем у такий спосіб нового позову.

54. Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

55. Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема, у статті 16 ЦК України, статті 20 ГК України, а тому зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права в межах спірних правовідносин.

56. Необхідність у зміні предмета позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.

57. Зміна предмета позову можлива, зокрема, у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

58. Заяву позивача про зміну предмета або підстав позову можна вважати новим позовом у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно на її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави), які не були визначені позивачем первісною підставою позову та які у своїй сукупності дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами.

59. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22.07.2021 у справі № 910/18389/20 та від 10.11.2021 у справі № 916/1988/20, від 31.05.2023 у справі № 916/1029/22.

60. Як правильно зазначили суди попередніх інстанцій за змістом поданої 02.03.2022 заяви ПрАТ "ВНК Розточчя СТ" про зміну предмета позову, позивач виклав його в новій редакції, конкретизувавши первісні вимоги та додавши нові позовні вимоги немайнового характеру, зокрема:

- визнати недійсним договір доручення від 23.06.2008, укладений між ТзОВ "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач" в особі директора Гавради Василя Михайловича та ЗАТ "Автонавантажувач" в особі Буденкевича Богдана Степановича

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 30.01.2010, укладений між ЗАТ "Інженерні технології" та ТзОВ "Фармекс" на суму 3 550 584,00 грн, предметом якого були нежитлові приміщення загальною площею 14 794,1 кв. м, позначені за планом земельної ділянки літ. "А-4", що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, буд, 321, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячук О. А. та зареєстрований в реєстрі за № 860, 861;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 30.01.2010, укладений між ЗАТ "Інженерні технології" та ТзОВ "Фармекс" на суму 2 134 848,00 грн, предметом якого були нежитлові приміщення загальною площею 8 895,2 кв. м, позначені за планом земельної ділянки літ. "А-4", що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, буд. 321, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячук О. А, та зареєстрованого в реєстрі за № 856, 857;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 30.01.2010, укладений між ЗАТ "Інженерні технології" та ТзОВ "Фармекс" на суму 2 218 032,00 грн, предметом якого були нежитлові приміщення загальною площею 9 241,8 кв. м, позначені за планом земельної ділянки літ. "А-4", що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, буд. 321, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячук О. А. та зареєстрований в реєстрі за № 858, 859;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 30.01.2010, укладений між ЗАТ "Інженерні технології" та ТзОВ "Фармекс" на суму 1 667 052,00 грн, предметом якого були нежитлові приміщення загальною площею 9 261,4 кв. м, позначені за планом земельної ділянки літ. Е-4, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, буд. 321, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячук О. А. та зареєстрований в реєстрі за № 854, 855;

- скасувати записи про державну реєстрацію наступних чотирьох об`єктів нерухомого майна та право власності на них:

1) виробничого цеху ремонту електродвигунів корпусу № 12 літ, "А-4" № 59а-119 (заг. площа 15 057 кв. м) за реєстраційним № 101, власник - ПП "Львівметалпласт";

2) виробничого цеху виготовлення труб, корпусу № 12 літ., "А-4" № 30-103 (заг. площа 8 998,7 кв. м) за реєстраційним № 101, власник - ТОВ "Укр- Полімер";

3) виробничого цеху корпусу № 12 літ."А-4" № 15а-123 (заг. площа 9 241,8 кв. м), власник - ТОВ "Укр-Полімер";

4) адміністративно-виробничого корпусу, корпусу № 12 літ,"Е-4" (заг. площа 9 271,8 кв. м), власник - ПП "Львівметалпласт".

61. Отже, позивач заявив додаткові позовні вимоги про визнання недійсним договору доручення від 23.06.2008 недійсністю якого також обґрунтував оспорення інших правочинів боржника та про визнання недійсними договорів від 30.01.2010 стороною яких не був боржник, а також оспорив записи про право власності третіх осіб, які не були відповідачами у справі.

62. Суди попередніх інстанцій встановили, що на обґрунтування цих вимог ПрАТ "ВНК Розточчя СТ" зазначало, серед іншого, що ТОВ "Фармекс" сприяло незаконному переходу права власності, при цьому, сторони договорів купівлі-продажу від 30.01.2010 не зазначили в правочинах істотних обставин щодо майна, яке є предметом договорів, фактичного володільця усіх зазначених об`єктів нерухомості, яким є ТОВ "Управляюча компанія "Львівський автонавантажувач" та дочірні підприємства - ДП "ЛА5", ЗАТ "Автонавантажувач", ТОВ "ТВП "Львівський автонавантажувач", ТОВ "Львівський завод ГМПТ" та ПАТ "Львівський завод автонавантажувачів", що користувались майном та здійснювали виробничу діяльність. Позивач заперечував достовірність актів приймання-передачі від 30.01.2010, які долучені представником ТОВ "Фармекс", оскільки ні представник ЗАТ "Інженерні технології", ні представник ТОВ "Фармекс" не мали можливості оглянути ці приміщення та укласти відповідні акти.

63. Також, позивач мотивував заяву про уточнення позовних вимог тим, що у випадку визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 2008 року, що укладені між ТзОВ "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач" та ЗАТ "Інженерні технології", при укладенні договорів купівлі-продажу з ТОВ "Фармекс" ЗАТ "Інженерні технології" не було власником майна ТзОВ "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач", а відповідно не могло передати покупцю більше прав на річ, ніж володіло. Позивач зазначив, що виходячи з положень статті 655 ЦК України обов`язковою ознакою договору-купівлі продажу є відплатність. На думку ПрАТ "ВНК "Розточчя СТ", ТОВ "Фармекс" не надало суду жодних доказів здійснення оплати за договорами купівлі-продажу від 2010 року.

64. Таким чином, заява ПрАТ "ВНК Розточчя СТ" про зміну предмета позову містить значно ширше матеріально-правове обґрунтування, ніж первісний позов, та не є доповненням первісних обставин позову новими, позаяк містить нові підстави позову, якими позивач обґрунтовує нові позовні вимоги, зокрема про визнання недійсними договорів від 30.01.2010, укладених між ЗАТ "Інженерні технології" та ТзОВ "Фармекс", оспорення записів про право власності ТОВ "Укр- Полімер", ПП "Львівметалпласт".

65. Окрім того, як зазначено судами попередніх інстанцій, позивач в заяві від 02.03.2022 фактично змінив і підстави первісних позовних вимог, зокрема пославшись на обставини недійсності договору доручення від 23.06.2008, укладеного між ТзОВ "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач" та ЗАТ "Автонавантажувач" відповідно до якого , за твердженням позивача, ЗАТ "Автонавантажувач" діяло від імені боржника у спірних правовідносинах.

66. Враховуючи наведене Верховний Суд вважає правильним висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення заяви ПрАТ "ВНК Розточчя СТ" про зміну предмета позову (від 02.03.2022 за вх. № 5473/22), якою, як правильно встановлено судами, всупереч приписів статті 46 ГПК України позивач одночасно змінював предмет і підстави позову.

67. Посилання касанта у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду від 15.10.2020 у справі № 922/2575/19, 22.07.2021 у справі № 910/18389/20, від 16.02.2022 у справі № 910/10440/19 колегія суддів касаційної інстанції відхиляє, оскільки відповідна оцінка заяви про зміну предмета позову здійснюється судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням обставин конкретної справи. При цьому висновки судів попередніх інстанцій, викладені в оскаржуваних судових рішеннях, не доводять неоднакового застосування судом одних і тих самих норм процесуального права, а свідчать лише про наявність у перелічених справах та у зазначеній справі різних істотних обставин, підтверджених/непідтверджених належними та допустимими доказами, в залежності від яких і були постановлені відповідні судові рішення.

Щодо оспорення кредитором правочинів боржника

68. Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

69. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина друга статті 4 ГПК України).

70. Частиною третьою статті 215 ЦК України визначено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

71. Отже закон передбачає право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а положення, закріплені у спеціальній нормі (частині третій статті 215 ЦК України), що стосується недійсності правочину, передбачають можливість оскарження правочину зацікавленою особою, яка не є стороною договору.

72. За загальним правилом законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними, а тому, виходячи з вимог статті 16 ЦК України, статті 4 ГПК України, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів, позивачем у справі про визнання недійсним правочину може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

73. Аналогічні висновки містяться у значній кількості постанов Верховного Суду, ухвалених як у господарських, так і цивільних справах, і по суті є універсальними - тобто не залежать від конкретних обставин справи, а застосовуються у всіх випадках, коли особа, яка не є учасником правочину подає позов про визнання його недійсним (постанова Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, постанови Верховного Суду від 29.09.2021 у справі № 910/5529/19, від 01.12.2021 у справі № 910/10754/20, від 13.01.2022 у справі № 914/1962/19, від 18.05.2022 у справі № 916/1383/21).

74. Для вирішення питання про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, правове значення має встановлення впливу наслідків вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. У такому випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду з позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних з вчиненням такого правочину (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, постанові Великої палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 910/23097/17).

75. У справі, яка переглядається, позов про визнання недійсним договору подала особа, яка не була стороною цього договору - заінтересована особа (кредитор).

76. Суд звертає увагу на те, що наразі вже сформована усталена судова практика про можливість оскарження правочину вчиненого боржником з метою завдання шкоди кредиторам (фраудаторного правочину) особою (не стороною правочину), чиї майнові інтереси порушує такий правочин, якщо ця особа доведе, що особа, яка уклала договір та відчужила за ним майно, свідомо погіршила свій майновий стан, з метою уникнення відповідальності перед кредитором.

77. У правовідносинах банкрутства такий інститут врегульовано спеціальними нормами статті 20 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом (до 21.10.2019), статті 42 КУзПБ (від 21.10.2019).

78. Питання застосування статті 42 КУзПБ та статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" під час вирішення спорів про визнання недійсними правочинів знайшло своє відображення, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у справі № 904/7905/16 (постанова від 02.06.2021), правову позицію у якій було уточнено Верховним Судом у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у справі № 911/1012/13 (постанова від 28.10.2021), зокрема, щодо дії цих положень спеціального закону у часі та критеріїв застосування норми статті 42 КУзПБ, у тому числі і до заяв, поданих після введення в дію цього Кодексу.

79. Ці висновки правильно враховано судами попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень і позивач не довів необхідності та наявності підстав для відступлення він них.

80. Водночас Верховний Суд акцентує, що не виключається також визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16, від 28.10.2021 № 911/1012/13).

81. КУзПБ (Закон про банкрутство до 21.10.2019) є частиною цивільного/господарського законодавства, тому до правовідносин, які регулює цей Кодекс як спеціальний нормативно-правовий акт, можуть застосовуватися також норм ЦК України, зокрема щодо загальних підстав для визнання недійсними правочинів за участі боржника (постанова Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16).

82. У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20).

Щодо суті заявлених вимог та доводів касаційної скарги

83. Предметом розгляду у цій справі є позовні вимоги кредитора ПрАТ "ВНК "Розточчя СТ" про визнання недійсними правочинів боржника ТзОВ "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач" та застосування наслідків їх недійсності.

84. За твердженням позивача, внаслідок укладення оспорюваних договорів боржник фактично був доведений до банкрутства, отже було завдано шкоди його кредиторам.

85. Недійсність оспорюваних договорів позивач мотивував з посиланням як на спеціальний закон (статті 42 КУзПБ), так на загальні приписи статей 203, 215 ЦК України, стверджуючи про недобросовісність боржника та інших учасників спірних правовідносин при їх укладенні.

86. Отже, позивач оспорив правочини ТзОВ "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач", серед іншого, з підстав передбачених загальними нормами цивільного законодавства та через доведення ТзОВ "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач" до банкрутства внаслідок їх вчинення, тобто через фраудаторність оспорюваних правочинів боржника.

87. Верховний Суд зауважує, що у разі оскарження заінтересованою особою правочину через його фраудаторний характер необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав.

88. Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

89. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

90. Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

91. Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

92. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

- особа (особи) "використовувала/використовували право на зло";

- наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають);

- враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

93. Тож учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На цих засадах мають ґрунтуватися і договірні відносини.

94. Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

95. Договір, який укладений з метою уникнути виконання наявного зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.

96. Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

97. Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог. Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути: момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі); контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи); щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися (див. висновок викладений у постановах Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16, від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19).

98. Учинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

99. Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора (див. висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18).

100. Боржник, який відчужує активи (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора (аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 15.07.2021, у справі № 927/531/18 від 29.09.2021 у справі № 456/604/17, від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19), від 19.07.2022 у справі № 904/6251/20 (904/316/21).

101. Дії боржника, зокрема але не виключно, щодо безоплатного відчуження майна, відчуження майна за ціною значно нижче ринкової, для цілей не спрямованих на досягнення розумної ділової мети або про прийняття на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, або відмова від власних майнових вимог, якщо вони критично зменшили платоспроможність боржника, можуть свідчити про намір ухилення від розрахунків із контрагентами та спрямовані на завдання шкоди кредиторам.

102. Отже будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (див. висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19 (905/1646/17), від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16).

103. Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди кредиторам, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами є очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню ("вживанням права на зло").

104. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.

105. Враховуючи наведене та з огляду на предмет і підстави позовних вимог у цій справі колегія суддів касаційної справи зауважує, що враховані судами попередніх інстанції обставини стосовно укладення оспорюваних договорів поза межами підозрілого періоду за Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" або іншого правового регулювання цим законом підстав і суб`єктів оспорення правочинів боржника не виключає можливості визнання недійсними договорів щодо відчуження майна ТзОВ "Управляюча компанія "Львівський Автонавантажувач", спрямованих на уникнення звернення стягнення на майно або відповідальності перед кредиторами, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом, а відповідний спосіб захисту гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав.

106. Проте наведеного вище місцевий та апеляційний господарські суди не врахували, адже дійшли передчасних та неповно мотивованих висновків про відмову у задоволенні позову через неможливість застосування до спірних правовідносин приписів спеціального закону про банкрутство, а саме статті 42 КУзПБ, статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", залишивши поза увагою інші підстави позовних вимог та не надавши належної правової кваліфікації спірним правовідносинам.

107. Відповідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

108. Однак, ухвалені у справі судові рішення про відмову ПрАТ "ВНК "Розточчя СТ" у задоволенні позовних вимог таким вимогам повною мірою не відповідають.

109. Не надавши всебічної оцінки усім доводам позивача, не з`ясувавши відповідних обставин та не дослідивши пов`язані з ними докази суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права, а саме статей 86, 236, 237 ГПК України, щодо повного та всебічного дослідження обставин, доказів та аргументів сторін, що мають значення для правильного вирішення вимог ПрАТ "ВНК "Розточчя СТ" про визнання недійсними правочинів щодо відчуження майна боржника, стосовно якого порушено провадження у справі про банкрутство.

110. Наведене є достатньою підставою для скасування постанови апеляційного суду та рішення суду першої інстанції по суті вимог, а тому Верховний Суд не надає оцінку іншим доводам скаржника щодо незаконності і необґрунтованості цих судових рішень (подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17.01.2022 у справі № 927/461/21).

111. Допущена судами попередніх інстанцій неповнота судового розгляду не може бути усунута за результатами касаційного перегляду справи, адже Верховний Суд в силу приписів статті 300 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

112. Тому, оскаржувані судові рішення по суті вимог підлягають скасуванню, а справа № 5015/118/11 (914/1689/21) - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

113. Відповідно до частини першої статті 308 ГПК України за результатами розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право, зокрема: залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

114. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 309 ГПК України).

115. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

116. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 310 ГПК України).

117. За наведеного відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості з`ясувати дійсні обставини справи перешкоджає прийняттю рішення щодо позовних вимог, тому постанова Західного апеляційного господарського суду від 04.05.2023 та рішення Господарського суду Львівської області від 26.12.2022 у справі № 5015/118/11 (914/1689/21) підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

118. Під час нового розгляду справи, суду слід взяти до уваги викладене у цій постанові, вжити всі передбачені законом заходи для всебічного, повного і об`єктивного встановлення обставин справи, прав і обов`язків сторін, зокрема, надати оцінку доводам і доказам учасників справи щодо наявності/відсутності підстав для визнання недійсними правочинів щодо майна боржника з урахуванням загальних положень цивільного законодавства.

119. Ухвалу Господарського суду Львівської області від 31.08.2022 у справі № 5015/118/11 (914/1689/21) слід залишити без змін з наведених вище мотивів.

Щодо судових витрат

120. Частиною чотирнадцятою статті 129 ГПК України передбачено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

121. Оскільки в цьому випадку справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції, розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.

Висновки щодо застосування норм права

Щодо застосування статті 46 ГПК України

122. Зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

123. Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

124. При врахуванні цього висновку судам слід з`ясовувати чи входять нові наведені позивачем нові обставини до предмета доказування за первісними вимогами позову або ці обставини є обґрунтуванням нових чи додаткових позовних вимог у заяві про зміну предмета позову, у тому числі у поєднанні зі зміною чи розширенням кола відповідачів, що може свідчити про подання позивачем у такий спосіб нового позову.

125. Заяву позивача про зміну предмета або підстав позову можна вважати новим позовом у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно на її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави), які не були визначені позивачем первісною підставою позову та які у своїй сукупності дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами.

Щодо оспорення кредитором правочинів боржника

126. Договори, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

127. Фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

128. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, очевидно спрямовані на зменшення його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання перед кредиторами діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

129. Визнання недійсними таких (фраудаторних) правочинів особою (не стороною правочину), чиї майнові інтереси порушує такий правочин, можливе, якщо зацікавлена особа доведе, що сторона, яка уклала договір та відчужила за ним майно, свідомо погіршила свій майновий стан, з метою уникнення відповідальності перед кредитором.

130. Зокрема такий правовий механізм врегульовано нормами статті 20 Закону про банкрутство, статтею 42 КУзПБ.

131. Водночас слід враховувати, що Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом"/КУзПБ є частиною цивільного/господарського законодавства, тому до правовідносин, які регулює цей Кодекс як спеціальний нормативно-правовий акт, можуть застосовуватися також норм ЦК України, зокрема щодо загальних підстав для визнання недійсними правочинів за участі боржника.

132. Не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення боржником відповідальності перед кредиторами, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом.

На підставі наведеного та керуючись статтями 286, 300, 301, 308, 309, 310, 314, 315, 317, 326 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Виробничо-наукова компанія "Розточчя МТ" задовольнити частково.

2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 04.05.2023 та рішення Господарського суду Львівської області від 26.12.2022 у справі № 5015/118/11 (914/1689/21) скасувати.

3. Ухвалу Господарського суду Львівської області від 31.08.2022 у справі № 5015/118/11 (914/1689/21) залишити без змін.

4. Справу № 5015/118/11 (914/1689/21) направити на новий розгляд до Господарського суду Львівської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. О. Банасько

Судді В. І. Картере

В. Я. Погребняк