УХВАЛА

15 серпня 2023 року

м. Київ

cправа № 17-14-01/1494(925/60/23)

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Пєскова В. Г. - головуючого, Картере В. І., Погребняка В. Я .

розглянувши матеріали касаційної скарги ОСОБА_1 за вх. № 4062/2023

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2023

у складі колегії суддів: Остапенка О.М. (головуючий), Сотнікова С.В.,Доманської М.Л.

та на рішення Господарського суду Черкаської області від 14.03.2023

у складі судді Дорошенко М.В.

у справі № 17-14-01/1494 (925/60/23)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" в особі відокремленого структурного підрозділу "Уманські енергетичні мережі" Публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго"

до Фізичної особи - підприємця Яроміч Василини Михайлівни

про стягнення 113 115,24 грн, -

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Господарського суду Черкаської області перебуває справа № 17-14-01/1494 про банкрутство ПАТ "Черкасиобленерго".

У грудні 2022 року ПАТ "Черкасиобленерго" в особі відокремленого структурного підрозділу "Уманські енергетичні мережі" ПАТ "Черкасиобленерго" (позивач) звернулося до Господарського суду Черкаської області із позовом до Фізичної особи - підприємця Яроміч Василини Михайлівни (відповідач) про стягнення 113 115,24 грн вартості необлікованої електричної енергії.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що проведеною ним 03.06.2020 перевіркою на об`єкті відповідача було встановлено порушення Правил роздрібного ринку електричної енергії, а саме: пошкодження пломби з відбитком тавра оператора системи розподілу № А0807485, яка була встановлена на клемній кришці лічильника типу NІК 2301 АРЗ.0000.0.1 № 8521166. Пломба має сліди термічного впливу, пожовтіння корпусу біля барабану, пожовтіння барабану, пошкодження ізоляції оболонки тросу на барабані. За результатами цієї перевірки був складений акт про порушення від 03.06.2020 №000047, на підставі якого комісією позивача з розгляду актів про порушення згідно з протоколом засідання цієї комісії від 30.07.2020 №000047/1 відповідачу були визначені обсяг в розмірі 42286 кВт*год. і вартість в сумі 113 115,24 грн. необлікованої електроенергії, яку відповідач в позасудовому порядку не оплатив.

09.01.2023 ухвалою Господарського суду Черкаської області прийнято до розгляду позовну заяву ПАТ "Черкасиобленерго" в особі відокремленого структурного підрозділу "Уманські енергетичні мережі" ПАТ "Черкасиобленерго" до фізичної особи - підприємця Яроміч Василини Михайлівни про стягнення 113 115,24 грн, відкрито провадження у справі № 17-14-01/1494 (925/60/23) і постановлено розглядати її в межах справи № 17-14-01/1494 про банкрутство ПАТ "Черкасиобленерго" у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

14.03.2023 рішенням Господарського суду Черкаської області у справі № 17-14-01/1494 (925/60/23) позов задоволено повністю. Стягнуто з Фізичної особи - підприємця Яроміч Василини Михайлівни на користь ПАТ "Черкасиобленерго" в особі відокремленого структурного підрозділу "Уманські енергетичні мережі" ПАТ "Черкасиобленерго" 113 115,24 грн вартості необлікованої електричної енергії та 2 481,00 грн судового збору.

18.05.2023 постановою Північного апеляційного господарського суду у справі № 17-14-01/1494 (925/60/23) рішення Господарського суду Черкаської області від 14.03.2023 залишено без змін.

13.06.2023 (згідно з відміткою на поштовому конверті) ОСОБА_1 надіслано на адресу Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій скаржник просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2023 та рішення Господарського суду Черкаської області від 14.03.2023 у справі № 17-14-01/1494 (925/60/23); постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ "Черкасиобленерго" в особі відокремленого структурного підрозділу "Уманські енергетичні мережі" ПАТ "Черкасиобленерго" до Фізичної особи - підприємця Яроміч Василини Михайлівни про стягнення 113 115,24 грн вартості необлікованої електричної енергії.

Також скаржником подано заяву про зупинення виконання рішення Господарського суду Черкаської області від 14.03.2023 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2023 у справі № 17-14-01/1494 (925/60/23).

19.06.2023 зазначену касаційну передано колегії суддів у складі: головуючого - Пєскова В. Г. (суддя-доповідач), суддів: Картере В.І., Погребняка В. Я.

07.07.2023 ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2023 та рішення Господарського суду Черкаської області від 14.03.2023 у справі № 17-14-01/1494 (925/60/23) залишено без руху та надано скаржнику строк для усунення недоліків касаційної скарги, який не може перевищувати 10 днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху, а саме: зазначити та належним чином обґрунтувати наявність підстав, передбачених підпунктами "а", "б", "в", "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, за яких можливе відкриття касаційного провадження у справі № 17-14-01/1494 (925/60/23).

21.07.2023 (згідно з відміткою на поштовому конверті) ОСОБА_1 на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 07.07.2023 у справі № 17-14-01/1494 (925/60/23) у встановлений строк подано до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду уточнену редакцію касаційної скарги.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, з урахування заяви про усунення її недоліків (уточненої редакції касаційної скарги), Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі № 17-14-01/1494 (925/60/23) з огляду на таке.

Згідно із частиною шостою статті 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Водночас, з 21.10.2019 введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства.

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства, з дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність, зокрема, Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Разом з тим, згідно з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства, з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Частиною 1 статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) визначено, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Відповідно до частини першої статті 7 КУзПБ спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Частиною другою статті 7 КУзПБ визначено, що господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України.

Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Заяви (позовні заяви) учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або інших осіб у спорах, стороною в яких є боржник, розглядаються в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) за правилами спрощеного позовного провадження.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.02.2020 у справі № 918/335/17 дійшла висновку, що судові рішення у процедурі банкрутства можна поділити на дві групи:

1) перша група стосується розв`язання специфічних питань, притаманних саме процедурам банкрутства, тобто непозовному провадженню: про відкриття провадження у справі про банкрутство, про припинення дії мораторію щодо майна боржника, про закриття провадження у справі про банкрутство, про затвердження плану санації, про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, про призначення (розумій також і відсторонення) керуючого санацією, ліквідатора тощо;

2) друга група стосується виключно вирішення спорів. До неї належать судові рішення щодо розгляду спорів, у межах справи про банкрутство, стороною в яких є боржник. Такі спори розглядаються за позовом сторони, тобто в позовному провадженні. Хоча вони вирішуються тим судом, який відкрив провадження у справі про банкрутство, ці спори не стосуються непозовного провадження, яке врегульоване Кодексом України з процедур банкрутства, а тому регламентуються правилами про позовне провадження, встановленими у ГПК України.

Згідно з висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 19.01.2021 у справі № 916/97/20, визначені частиною другою статті 7 КУзПБ спори розглядаються та вирішуються судом у відокремленому позовному провадженні за правилами ГПК України. Судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій за результатами розгляду заяв, скарг, клопотань, поданих в межах основного провадження у справі про банкрутство, розглядаються судом без застосування усіх стадій судового розгляду, притаманних виключно розгляду справ позовного провадження. Такий підхід повністю відображає конструкції статей 7, 9 КУзПБ щодо порядку розгляду як основної справи про банкрутство, так і спорів, стороною в яких є боржник, які хоча і вирішуються в межах основної справи про банкрутство, проте є справами позовного провадження, відокремленими від основної справи про банкрутство. Таке розмежування є цілком виправданим з точки зору того, що справи відокремленого позовного провадження мають різний суб`єктний склад сторін спору, предмети і підстави позову, розглядаються та вирішуються господарським судом із застосуванням усього інструментарію позовного провадження, на відміну від спрощеного порядку розгляду заяв, скарг і клопотань в основній справи про банкрутство.

Статтею 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною п`ятою статті 12 ГПК України визначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є:

1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За змістом частини сьомої статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

У пункті 1 частини першої статті 163 ГПК України зазначено, що у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2022 установлено у розмірі 2 481 грн.

Предметом позову у справі № 17-14-01/1494 (925/60/23), який розглядався в межах справи № 17-14-01/1494 про банкрутство ПАТ "Черкасиобленерго", є стягнення 113 115,24 грн вартості необлікованої електричної енергії, що менше ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на час подання позову у 2022 році (2 481 грн х 100 = 248 100 грн). Отже, справа № 17-14-01/1494 (925/60/23) є малозначною в силу статті 12 ГПК України.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Аналіз наведених вище норм дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями у справах з ціною позову, що не перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Верховний Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами "а", "б", "в", "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.

Як вбачається із матеріалів касаційної скарги, підставами касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, зокрема, статтей 128, 173, 179, 202-208, 235, 237 ГК України, статтей 51, 52, 598-609, 614 ЦК України, статті 46 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців", порушення норм процесуального права, зокрема, статтей 20, 21, частини тринадцятої статті 30, статтей 45, 74-77, 79, 89, 210, пункту 1 частини першої статті 231, статтей 236, 237, пункту 5 частини шостої статті 242, статті 269 ГПК України, неправильне встановлення судами обставин, які мають значення для справи, а також неврахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20.05.2018 у справі № 904/5846/17, від 23.10.2018 у справі № 923/144/18, від 21.01.2020 у справі №925/358/19, від 30.07.2019 у справі № 904/4372/18, від 25.09.2020 у справі №925/827/19, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 23.09.2021 у справі № 904/4455/19, постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадженій № 14/144цс18), від 13.02.2019 у справі № 910/8729/18 (провадження №12-294гс18), від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18, від 09.10.2019 у справі № 127/23144/18.

В уточненій редакції касаційної скарги, поданій на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 07.07.2023 у справі № 17-14-01/1494 (925/60/23), скаржник вказує на наявність, на його думку, визначених підпунктами "а", "б", "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадків, за яких можливе відкриття касаційного провадження у цій справі.

ОСОБА_1 вважає, що правозастосування стосовно покладеної на неї відповідальності за порушення в сфері енергетики стосується необмеженої кількості осіб, громадян, які були та є споживачами електричної енергії, та порушує принцип індивідуальної юридичної відповідальності; справа № 17-14-01/1494 (925/60/23) має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики щодо правильного застосування судами норм матеріального права, а саме: статей 11, 22, 611 ЦК України, статей 216, 218, 224 ГК України, статей 4, 77 Закону України "Про ринок електричної енергії" щодо відповідальності за порушення законодавства, що регулює функціонування ринку електричної енергії через призму принципу вини особи.

Як вбачається зі змісту доводів касаційної скарги, скаржник наголошує, що відповідно до пункту 2.1.2 розділу II Правил роздрібного ринку електричної енергії (в редакції, чинній станом на січень 2019 року) оператор системи зобов`язаний укласти договори про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії з усіма споживачами, електроустановки яких приєднані до електричних мереж на території діяльності відповідного оператора системи. Однак, як стверджує скаржник, між сторонами даної справи - ПАТ "Черкасиобленерго" в особі відокремленого структурного підрозділу "Уманські енергетичні мережі" та ФОП Яроміч Василиною Михайлівною не було укладено договір про надання послуг з розподілу електричної енергії, Яроміч Василина Михайлівна не була а ні власником майна, який споживав електричну енергію, а ні фізичною особою- підприємцем, до того ж не проживала в Україні станом на 1 січня 2019 року.

На думку заявника касаційної скарги, правова проблема у цій справі полягає у відсутності чітких правових підходів у питанні можливості отримання вартості необлікованої електричної енергії з сторонньої, невинуватої особи, у взаємозв`язку зі статтями 11, 22, 611 ЦК України та статей 216, 218,2 24 ГК України, статей 4, 77 Закону України "Про ринок електричної енергії". При цьому, як вказує скаржник, відповідно до даних з Єдиного реєстру судових рішень вказана проблема є актуальною для широкого кола осіб у зв`язку з масовим розглядом аналогічних справ як за позовними заявами операторів систем розподілу про стягнення необлікованої (недоврахованої) електричної енергії, так і для споживачів про скасування рішення про нарахування вартості необлікованої (недоврахованої) електричної енергії.

Яроміч Василина Михайлівна вважає, що саме встановлення єдиного підходу щодо факту укладення договору про надання послуг з розподілу електричної енергії та правових наслідків закінчення дії попередніх договорів про постачання електричної енергії, поруч з необхідністю встановлення суб`єкта для притягнення відповідальність за порушення законодавства, що регулює функціонування ринку електричної енергії, мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Також скаржник наголошує, що для неї справа № 17-14-01/1494 (925/60/23) має виняткове значення як для учасника справи, людини та громадянина; ухвалені у справі судові рішення про стягнення з Яроміч Василини Михайлівни 113 115,24 грн ставлять останню в скрутне матеріальне становище, а в інший спосіб, аніж відновлення справедливості Верховним Судом, врегулювати цю справу не можливо.

Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку й становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми (аналогічний правовий висновок викладений в ухвалах Верховного Суду від 04.03.2021 у справі №922/1990/20, від 10.03.2021 у справі № 904/3935/20, від 10.03.2021 у справі №911/239/20 та ін.).

Водночас, формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права є метою вирішення виключної правової проблеми, яка має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів.

Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.

Такі критерії, серед іншого, можливого використовувати для визначення чи має справа фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, адже останнє є оціночним поняттям.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №725/3690/17, від 17.01.2019 у справі № 17/5009/5413/11, від 19.09.2019 у справі N№1/106/52-Б, від 10.04.2019 у справі № 456/647/18.

Водночас, наведені скаржником у касаційній скарзі (уточненій редакції) доводи та аналіз оскаржуваних судових рішень у справі № 17-14-01/1494 (925/60/23) не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; у поданій касаційній скарзі та її уточненій редакції відсутні посилання на конкретні справи або їх кількісні показники, які б свідчили про те, що судами сформульовано різну правову позицію при вирішенні справ з аналогічними обставинами справи.

Верховним Судом під час аналізу доводів та аргументів ОСОБА_1 взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, факт розгляду даної справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію та враховано межі, порядок та повноваження апеляційного суду щодо розгляду справи.

Касаційна скарга не містить аргументованих і переконливих обґрунтувань про те, що дана справа є винятковою для скаржника, доводи скарги не підтверджені жодними доказами, а зводяться лише до незгоди з судовими рішеннями у даній справі.

При цьому незгода з рішеннями судів попередніх інстанцій не свідчить про їх незаконність, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цих рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь скаржника є звичайним передбачуваним процесом.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".

Скаржник також не довів ту обставину, що він позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженими судовими рішеннями, при розгляді іншої справи.

Отже, оцінивши доводи скаржника, колегія суддів дійшла висновку, що подана касаційна скарга та її уточнена редакція не містять підстав, передбачених підпунктами "а", "б", "в", "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, за яких можливе було б відкриття касаційного провадження у справі № 17-14-01/1494 (925/60/23), а Верховний Суд з власної ініціативи таких умов також не вбачає, а відтак, підстав для відкриття касаційного провадження у даній справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 немає.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23.10.1996; "Brualla Gomez de la Torre v. Spain" від 19.12.1997).

Рекомендацією № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995 державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Таким чином, законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у частині першій статті 293 ГПК України, і це повністю узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства.

При цьому використання оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", "малозначні справи", тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

З огляду на викладене, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження справі № 17-14-01/1494(925/60/23) за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2023 та рішення Господарського суду Черкаської області від 14.03.2023, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Водночас, Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

У постанові від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних "фільтрів" не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, можна стверджувати, що введення процесуальних "фільтрів" допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі № 17-14-01/1494 (925/60/23) заява скаржника про зупинення виконання рішення Господарського суду Черкаської області від 14.03.2023 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2023 у цій справі колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не розглядається.

Керуючись статтями 12, 163, 234, 235, пунктом 2 частини 3 статті 287, пунктом 1 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України, Суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 17-14-01/1494 (925/60/23) за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2023 та рішення Господарського суду Черкаської області від 14.03.2023.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. Пєсков

Судді В. Картере

В. Погребняк