ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.08.2023м. ДніпроСправа № 904/3117/23

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Мілєвої І.В., розглянувши справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Король Вікторії Анатоліївни, Дніпропетровська область, м. Дніпро

до Фізичної особи-підприємця Петренка Антона Євгеновича, Дніпропетровська область, м. Дніпро

про стягнення 26 701,74 грн

Без виклику представників сторін

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа-підприємець Король Вікторія Анатоліївна звернулась до господарського суду з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Петренка Антона Євгеновича про стягнення 26 701,74 грн, з яких:18 600,00 грн - безпідставно набуті кошти, 1112,26 грн - 3% річних, 6989,48 грн - інфляційні втрати.

Господарський суд Дніпропетровської області ухвалою від 19.06.2023 прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі. Постановив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

01.08.2023 відповідач подав до суду відзив, в якому зазначив, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Так позивач самостійно вказує, що вона здійснювала оплати по договору, а тому якщо брати до уваги поведінку самої позивачки, то про яку відсутність правової підстави може йти мова? Звертає увагу, що в цьому випадку вона мала можливість доводи факт оплати по договору в справі №904/6831/21. Фактично наразі особа намагається таким чином переглянути рішення суду по справі № 904/6831/21. Тому підстав для задоволення позовних вимог немає, адже яким чином правовідносин, які виникли між сторонами, стосується ст. 1212 ЦК України не зрозуміло. Крім того, позивач вводить суд в оману, жодних доказів того, що вона зверталася до відповідача з приводу даних платежів особа не надає і таких звернень відповідач не отримував. Необґрунтованими є і вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних збитків, 3% річних оскільки вони є недоведеними та передчасними, адже з одного боку позивачем не доведено термін, під час якого відповідач начебто безпідставно зберігав у себе гроші, а з іншого - не можна вважати, що грошове зобов`язання є простроченим, відтак відсутні підстави для застосування відповідно ст. 536 та ч.2 ст.625 ЦК України. У зв`язку із чим відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

21.12.2020 між Фізичною особою-підприємцем Петренко Антоном Євгеновичем (перевізник) та Фізичною особою-підприємцем Король Вікторією Анатоліївною (замовник) укладено договір-заявку № 77 (далі - договір).

Відповідно до вказаного договору - заявки сторони узгодили перевезення вантажу за маршрутом: м. Севередонецьк (Україна) - м. Текирдаг (Турція).

Вага вантажу: 21 т.

Об`єм вантажу: 86м3.

Дата завантаження: 21.12.2020.

Порядок та форма оплати 900$б/н по курсу НБУ на дату вивантаження 12-15 банківських днів за оригіналами документів.

Термін доставки: 29.12.2020.

Додаткові умови: CMR.

Марка, номер автомобіля та напівпричепа: Даф НОМЕР_1 .

Позивач зазначає, що оскільки він з відповідачем мав ділові відносини, вони дійшли домовленості про перерахування грошових коштів на банківську карту Петренко А.Є .

Позивач стверджує, що за вказаним договором у період березень-червень 2021 року позивачем було сплачено відповідачу - 18 600,00 грн, що підтверджується квитанціями:

- № Р24АС9772 від 07.03.2021 про сплату відповідачу 9000,00 грн;

- № Р24АС1413 від 08.06.2021 про сплату відповідачу 5000,00 грн;

- № Р24АС7859 від 26.06.2021 про сплату відповідачу 4600,00 грн.

Позивач зазначає, що оплати були проведені на картрахунок відповідача Петренко А.Є. № НОМЕР_2 через КБ Приватбанк.Однак, не зважаючи на той факт, що відповідач отримав грошові кошти, як оплату по виконання обов`язків по укладеному договору, у серпні 2021 року він звернувся до Господарського суду Дніпропетровській області з позовною заявою про стягнення суми боргу за договором-заявкою № 77 від 21.12.2020.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 22.10.2021 по справі №904/6831/21 позов Фізичної особи-підприємця Петренка Антона Євгеновича до Фізичної особи-підприємця Король Вікторії Анатоліївни про стягнення 25 434,00 грн - основного боргу, 1269,22 грн - інфляційних витрат, 1716,27 грн - пені, 372,00 грн - 3% річних, у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за договором-заявкою № 77 від 21.12.2020 - задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Король Вікторії Анатоліївни на користь Фізичної особи-підприємця Петренка Антона Євгеновича 25 434,00 грн - основного боргу, 1269,22 грн - інфляційних витрат, 372,00 грн - 3% річних та судовий збір у розмірі 2134,68 грн.

Обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України).

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 22.10.2021 по справі №904/6831/21 встановлено наступне.

21.12.2020 між Фізичною особою-підприємцем Петренко Антоном Євгеновичем (перевізник) та Фізичною особою-підприємцем Король Вікторією Анатоліївною (замовник) укладено договір-заявку № 77 (далі - договір). Порядок та форма оплати 900$б/н по курсу НБУ на дату вивантаження 12-15 банківських днів за оригіналами документів. Термін доставки: 29.12.2020. Марка, номер автомобіля та напівпричепа: Даф НОМЕР_1 . Для виконання умов договору використано сідловий тягач Даф НОМЕР_1 згідно договорів № 10/08 (оренди транспортного засобу) від 04.10.2018 та № 17/08 від 17.08.2018 укладених між Приватним підприємством «Авто-Трейд» - орендодавцем та Фізичною особою-підприємцем Петренком Антоном Євгеновичем. Факт здійснення Фізичною особою-підприємцем Петренко Антоном Євгеновичем перевезення за вказаним договором підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною СМR А № 444407 та актом наданим послуг № 30/12-1 від 30.12.2020. Фізичною особою-підприємцем Петренко Антоном Євгеновичем на виконання умов договору виставлено відповідачу рахунок-фактуру № 30/12 від 30.12.2020 на суму 25 434,45 грн. Як вказує перевізник, він 30.12.2020 на адресу замовника направив акт наданим послуг № 30/12-1 від 30.12.2020, рахунок-фактуру № 30/12 від 30.12.2020 на суму 25 434,45 грн, товарно-транспортну накладну. 02.02.2021 та 06.07.2021 перевізник на адресу замовника направляв претензії б/н щодо оплати заборгованості. Однак замовник свої зобов`язання за договором не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за отримані послуги в сумі 25 434,00 грн.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 22.10.2021 по справі №904/6831/21 позовну заяву було задоволено та 12.11.2021 видано наказ.

Позивач зазначає, що про даний факт він дізнався у січні 2022 року після того як приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньовим М.О. було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_5 з примусового виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 12.11.2021 та накладено арешт на розрахункові рахунки позивача. В подальшому, як зазначає позивач, ним були сплачені всі кошти за рішенням суду та виконавчим провадженням, виконавче провадження було закінчено у зв`язку із виконанням. Вказані обставини підтверджуються постановою про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_6 від 07.02.2022 (а.с. 28). Позивач стверджує, що неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути безпідставно набуті кошти у сумі 18 600,00 грн, однак така вимога залишена поза увагою відповідача, грошові кошти повернуті не були. У зв`язку із чим, позивач звернувся за захистом своїх порушених прав до суду.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами Глави 83 Цивільного кодексу України.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України).

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України.

Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 Цивільного кодексу України.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що «предметом регулювання Глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення Глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно надувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень Глави 83 ЦК України».

У постанові Верховного Суду від 25.03.2021 у справі № 910/9213/19 зазначено: «Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18.

Позивач стверджує, що за договором-заявкою № 77 від 21.12.2020 у період березень-червень 2021 року сплатив відповідачу - 18 600,00 грн, що підтверджується квитанціями: № Р24АС9772 від 07.03.2021 про сплату відповідачу 9000,00 грн, № Р24АС1413 від 08.06.2021 про сплату відповідачу 5000,00 грн, № Р24АС7859 від 26.06.2021 про сплату відповідачу 4600,00 грн.

Вказаний факт відповідачем не заперечується.

В той же час, у серпні 2021 року відповідач звернувся до Господарського суду Дніпропетровській області з позовною заявою про стягнення суми боргу за договором-заявкою № 77 від 21.12.2020.

Так, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 22.10.2021 по справі № 904/6831/21 позов Фізичної особи-підприємця Петренка Антона Євгеновича до Фізичної особи-підприємця Король Вікторії Анатоліївни про стягнення 25 434,00 грн - основного боргу, 1269,22 грн - інфляційних витрат, 1716,27 грн - пені, 372,00 грн - 3% річних, у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за договором-заявкою № 77 від 21.12.2020 - задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Король Вікторії Анатоліївни на користь Фізичної особи-підприємця Петренка Антона Євгеновича 25 434,00 грн - основного боргу, 1269,22 грн - інфляційних витрат, 372,00 грн - 3% річних та судовий збір у розмірі 2134,68 грн.

Таким чином, правова підстава для набуття відповідачем грошових коштів у розмірі 18 600,00 грн, сплачених позивачем на виконання договору-заявки № 77 від 21.12.2020, після набрання законної сили рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 22.10.2021 по справі № 904/6831/21 про стягнення з Фізичної особи-підприємця Король Вікторії Анатоліївни, серед іншого, 25 434,00 грн - основного боргу за договором-заявкою № 77 від 21.12.2020, є припиненою.

Відповідач подав до суду відзив, в якому зазначив, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Так позивач самостійно вказує, що вона здійснювала оплати по договору, а тому якщо брати до уваги поведінку самої позивачки, то про яку відсутність правової підстави може йти мова? Звертає увагу, що в цьому випадку вона мала можливість доводи факт оплати по договору в справі № 904/6831/21. Фактично наразі особа намагається таким чином переглянути рішення суду по справі № 904/6831/21. Тому підстав для задоволення позовних вимог немає, адже яким чином правовідносин, які виникли між сторонами, стосується ст. 1212 ЦК України не зрозуміло.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: "добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них".

У постанові Верховного Суду від 11.03.2023 у справі № 548/741/21 зазначено, що тлумачення норм ст. 1212 ЦК України свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Господарський суд зазначає, що відповідачем не надано доказів надання позивачу послуг на суму 18 600,00 грн. Доказів сплати вказаної суми як попереднього платежу за майбутні послуги перевезення, доказів укладення між сторонами відповідного договору-заявки (на перевезення) відповідачем до суду не надано. Відповідачем не доведено наявність підстав для утримання ним грошових коштів у сумі 18 600,00 грн.

Судом враховано, що між сторонами існували господарські відносини, що виникли на підставі договору-заявки № 77 від 21.12.2020. В подальшому рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 22.10.2021 по справі № 904/6831/21 було стягнуто з Фізичної особи-підприємця Король Вікторії Анатоліївни, серед іншого, 25 434,00 грн - основного боргу за договором-заявкою № 77 від 21.12.2020. Отже правова підстава для набуття відповідачем спірних грошових коштів є припиненою.

Таким чином, в даному випадку суд не вбачає суперечливості поведінки позивача.

Доказів повернення позивачу 18 600,00 грн матеріали даної справи не містять та відповідачем не подані.

Відтак, вимога про стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 18 600,00 грн заявлена позивачем обґрунтовано та підлягає задоволенню.

Заперечення відповідача спростовуються матеріалами справи або не впливають та не спростовують вищенаведеної правової оцінки матеріалів, обставин справи згідно з вимогами закону, тому відхиляються господарським судом.

Позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 3% річних за період з 07.03.2021 по 29.05.2023 у розмірі 1112,26 грн та інфляційні втрати за період березень 2021- березень 2023 у розмірі 6989,48 грн.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.12.2020 у справі № 910/1836/20 викладена наступне правова позиція.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України поширюються як на договірні, так і на недоговірні грошові зобов`язання незалежно від підстав їх виникнення, позаяк ст. 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги п`ятої ЦК України, а тому, приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої ЦК України (аналогічна правова позиція міститься в п. 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19).

Тобто, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань.

Згідно з ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України щодо обов`язку відповідача сплатити заборгованість (повернути кошти) у семиденний строк з моменту отримання відповідної вимоги позивача.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку 3% річних та інфляційних втрат та встановлено, що він виконаний не правильно.

Позивач стверджує, що неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути безпідставно набуті кошти у сумі 18 600,00 грн. Однак жодних доказів звернення до відповідача із вимогою про повернення безпідставно набутих коштів у сумі 18 600,00 грн позивач до суду не надав.

Волевиявлення щодо здійснення позивачем вимоги має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, доведеної до відповідача. Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі позову.

Позовна заява надіслана позивачем до суду 12.06.2023 (а.с. 11).

З викладеного вбачається, що позивач здійснює нарахування 3% річних та інфляційних втрат за період, що виник до початкової дати прострочення виконання зобов`язання зі сплати безпідставно набутих коштів у розмірі 18 600,00 грн.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 1112,26 грн - 3% річних та 6989,48 грн - інфляційних втрат задоволенню не підлягають.

З огляду на викладене, є правомірними та такими, що підлягають частковому задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача 18 600,00 грн безпідставно набутих коштів.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Так, позивачем подано для долучення до матеріалів справи договір про надання правової допомоги № б/н від 05.05.2023 укладений між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Дніпропетровська центрально-міська юридична консультація», додаток до договору договір про надання правової допомоги № б/н від 05.05.2023, акт виконаних робіт від 05.06.2023 на суму 3000,00 грн, квитанції до прибуткового касового ордера № 234 від 29.05.2023 про сплату позивачем 1500,00 грн та № 233 від 05.05.2023 про сплату позивачем 1500,00 грн, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 2046 від 21.09.2009.

З наданих позивачем договору про надання правової допомоги № б/н від 05.05.2023 та акту виконаних робіт від 05.06.2023 на суму 3000,00 грн вбачається, що Адвокатським об`єднанням «Дніпропетровська центрально-міська юридична консультація» надавались послуги з вивчення матеріалів та вчинення дій для складання позовної заяви до Жовтневого районного суду та подачі документів до Господарського суду Дніпропетровської області.

Зі змісту наданих позивачем документів неможливо ідентифікувати, що правова допомога надана саме щодо позову Фізичної особи-підприємця Король Вікторії Анатоліївни до Фізичної особи-підприємця Петренка Антона Євгеновича про стягнення 26 701,74 грн до Господарського суду Дніпропетровської області.

Відповідно до п. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити в зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З огляду на викладене, позивач не позбавлений права подати до суду (за наявності) додаткову угоду до договору (про надання правової допомоги № б/н від 05.05.2023 про зміну предмету договору, зокрема, в частині надання послуг з вивчення матеріалів та вчинення дій для складання позовної заяви до Господарського суду Дніпропетровської області та подачі документів до Господарського суду Дніпропетровської області) та акт виконання робіт до договору про надання правової допомоги № б/н від 05.05.2023 про надавання послуг з вивчення матеріалів та вчинення дій для складання позовної заяви до Господарського суду Дніпропетровської області.

Згідно зі ст. 129 Господарського процесуального кодексу витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог: на позивача - 814,33 грн (30,34 %), на відповідача - 1869,67 грн (69,66 %).

Керуючись ст. 2, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Петренка Антона Євгеновича, ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) на користь Фізичної особи-підприємця Король Вікторії Анатоліївни, ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) 18 600,00 грн безпідставно набутих коштів, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 1869,67 грн, про що видати наказ.

В решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного судового рішення і може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду.

Суддя І.В. Мілєва