ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.08.2023 Справа № 917/743/23

Господарський суд Полтавської області у складі судді Тимощенко О.М., при секретарі судового засіданні Михатило А.В.., розглянувши справу № 917/743/23

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіаційна компанія "РОЗА ВІТРІВ", вул. Волоська, 50/38, офіс 134, м. Київ, 04070, адреса для листування: а/с 1, 02154

до відповідача Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово - промислова нафтова компанія "Укртатнафта", вул. Свіштовська, 3, м. Кременчук, Полтавська область, 39610

про стягнення 1 245 996,47 грн заборгованості,

Без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

08.05.2023 року до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіаційна компанія "РОЗА ВІТРІВ" до відповідача Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово - промислова нафтова компанія "Укртатнафта" про стягнення 1 245 996,47 грн (що еквівалентно 34 072,85 доларів США) заборгованості за договором про надання транспортних послуг №18/10-146 від 22.10.2018 року, в тому числі 1 146 130,50грн (еквівалентно 31 341,93 доларів США) основного боргу, 81 476,25грн (еквівалентно 2 228,04 доларів США) пені, 18 389,72 грн (еквівалентно 502,88 доларів США) 3% річних (вх. № 799/22).

В прохальній частині позовної заяви позивач також просив стягнути на його користь судовий збір у розмірі 18 689,96 грн.

Ухвалою від 11.05.2023 року суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі № 917/743/23 в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання). Ухвалив позивачу надати суду в 5-ти денний строк з дня отримання даної ухвали відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися. Встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов з урахуванням вимог ст. 165 ГПК України протягом 15 днів з дня отримання ухвали; після отримання від позивача відповіді на відзив - подати до суду заперечення в строк 5 днів з дня отримання такої відповіді від позивача з урахуванням вимог ст. 167, 184 ГПК України. Встановив позивачу строки: для надання суду належним чином завірених копій додатків до позовної заяви (рахунок на оплату №24/1 від 30.06.2022 року, рахунок на оплату №27 від 31.07.2022 року, рахунок на оплату №31 від 31.08.2022 року, рахунок на оплату №34 від 30.09.2022 року, рахунок на оплату №37 від 31.10.2022 року та докази направлення вказаних рахунків) - 5 днів з моменту отримання цієї ухвали; для подання відповіді на відзив з урахуванням вимог ст. 166 ГПК України - 5 днів з моменту отримання від відповідача відзиву на позов.

01.06.2023 року від позивача до суду надійшло клопотання про доручення до матеріалів справи належним чином завірених копій доказів (на виконання ухвали суду від 11.05.2023 року) (вх. № 6933).

05.06.2023 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. №7031), в якому вказує, що між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю "Авіаційна компанія "РОЗА ВІТРІВ" було укладено договір №18/10-146 про надання транспортних послуг від 22.10.2018 року, строк дії якого становив до 21.10.2022 року. Відповідач зазначає, що не погоджується із позовними вимогами виходячи з наступного:

- до позовної заяви не додано жодного документу, який би доводив чи розкривав зміст наданих транспортних послуг з перевезення пасажирів та вантажів. Позивач не залучив до матеріалів справи документів, які б надали змогу оцінити якість та вчасність транспортних послуг;

- зміст актів надання послуг, залучених до матеріалів справи, не ґрунтується на положеннях договору (в найменуванні наданих послуг зазначено «Щомісячна вартість транспортних послуг URKAE», в той час як договором передбачено надання транспортних послуг з перевезення пасажирів та їх багажу);

- з 24.02.2022 року повітряний простір над Україною для цивільної авіації закритий,про що було повідомлено на офіційному сайті Украероруху;

- сам факт наявності актів наданих послуг не свідчить про здійснення перевезень пасажирів та вантажів ПАТ «Укртатнафта»;

- до матеріалів справи позивач додав акт надання послуг №350 від 31.10.2022р., підписаний лише з боку ТОВ «АК «РОЗА ВІТРІВ», зі змісту акту вбачається, що послуги були надані за період з 01.10.2022 по 31.10.2022, тоді як строк дії договору закінчився 21.10.2022 року;

- акт надання послуг, не підписаний з боку отримувача послуг, не є первинним документом та не підтверджує факт здійснення господарської операції (з посиланням на постанову Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду увід 05.07.2019 по справі №910/4994/18)

- позивач посилаючись на п.3.5 договору та ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», здійснює нарахування пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на суму 81 476,25 грн, тоді як пунктом 3.5 договору нарахування вказаної пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ не передбачено взагалі.

- жодним пунктом договору не визначений обов`язок та умови сплати пені ПАТ «Укртатнафта»;

- єдиним видом відповідальності у разі незабезпечення оплати ПАТ «Укртатнафта» грошових коштів за договором, є призупинення виконання транспортних послуг;

- ТОВ «АК «РОЗА ВІТРІВ» не залучено до матеріалів позовної заяви актів звірки взаєморозрахунків, які в силу положень договору, є підставою для остаточних розрахунків. Отже, наведений у позові розрахунок не ґрунтується на положеннях договору та суперечить документам, залученим до матеріалів справи;

- три відсотки річних фактично є пенею, яка може застосовуватися в разі прострочення грошового зобов`язання, якщо в його умовах не був передбачений такий вид санкції за його порушення. Крім того, позивач вже нараховує пеню в розмірі 81 476,25 грн, керуючись при цьому п.3.5 договору та ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань». А подвійне нарахування пені не передбачено чинним законодавством;

- обґрунтовуючи обов`язок ПАТ «Укртатнафта» здійснити оплату за договором №18/10-146 на надання транспортних послуг, позивач посилається на ч. ч. 1, 2 ст.692 ЦК України, відповідно до якої покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Таким чином, позовні вимоги про стягнення оплати за договором про надання послуг не можуть бути задоволені, поміж іншого, з огляду на обґрунтування нормами законодавства, які регулюють виконання договору купівлі-продажу товару.

13.06.2023 року від позивача до суду через систему «Електронний суд» надійшли 2 ідентичні відповіді на відзив на позовну заяву (вх. №№ 7380, 7411, сформовані в системі «Електронний суд 12.06.2023 року), в яких лише різниться перелік додатків. У відповіді на відзив позивач зазначив, що:

- відповідач не заперечував проти якості, обсягу та вчасності послуг, що була надані позивачем відповідно до умов договору про надання транспортних послуг №18/10-146 від 22.10.2018 року;

- відповідач не повідомляв про те, що ним виставлялись якісь мотивовані письмові відмови від підписання актів або претензії проти прийняття наданих позивачем послуг;

- відповідач контррозрахунку основної заборгованості, пені та 3% річних не надав;

- акт №350 від 31.10.2022 року правильно виставлений за період з 01.10.2022 по 21.10.2022 року, оскільки в ньому нарахована сума за надані послуги в розмірі 173 405,60 грн (з ПДВ), а не 255 980,20 грн (з ПДВ), як в усіх інших актах за повний місяць;

- відповідач не надіслав позивачу мотивованої відмови від підписання акту надання послуг №350 від 31.10.2022 року, а отже погодився з ним і вартістю послуг, зазначеною в ньому;

- зазначення в акті надання послуг №350 від 31.10.2022 року найменування робіт, послуг «Щомісячна вартість транспортних послуг URKAE…» здійснено відповідно до умов договору, URKAE це реєстраційний номер гелікоптера, на якому надавалися зазначені послуги;

- відповідач жодного разу не заперечував проти виставлених рахунків;

- відповідач не вірно послався на висновки постанову Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у від 05.07.2019 по справі №910/4994/18. Відповідач просто намагається уникнути відповідальності від оплати за надані послуги. Крім того вищезазначена постанова Верховного Суду від 05.07.2019 року не є остаточною, адже відповідно до даної постанови рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2018 та постанова Північного апеляційного господарського суду від 20.12.2018 зі справи № 910/4994/18 скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва. Також позивач зазначає, що відносини, що розглядалися у справі №910/4994/18 не є аналогічними відносинам, що розглядаються у даній справі;

- жодною умовою договору не передбачено обов`язок позивача надавати документи, які б доводили чи розкривали зміст наданих послуг, та які б надавали змогу оцінити якість та вчасність їх надання;

- є хибним твердження відповідача про те, що умови договору не передбачають обов`язок та умови сплати пені, передбаченої договором, та що єдиним видом відповідальності у разі незабезпечення оплати відповідачем грошових коштів за договором є призупинення виконання транспортних послуг. Праву позивача вимагати сплати від відповідача пені кореспондує обов`язок відповідача таку пеню сплатити;

- не відповідає умовам договору твердження відповідача, що відповідно до п. 3.7 договору підставою для остаточних розрахунків є акт звірки взаєморозрахунків. Крім того, 23.02.2023 року позивач направляв засобами електронної пошти відповідачу акт звірки, який останній проігнорував. Позивачем не надано суду при подачі позову роздруківку акту звірки із супроводжувальним листом та докази їх направлення, оскільки дані документи не є підставою виникнення заборгованості, а отже наявність або відсутність вказаного акту звірки не впливає на правильність вирішення спору. Оскільки відповідач у відзиві зазначив відносно акту звірки, позивач просив залучити до матеріалів справи вищезазначений акт звірки із супроводжувальним листом та докази їх направлення;

- проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями, а має компенсаційний характер;

- розрахунок пені позивачем наведено в таблиці №2 позовної заяви, відповідач контррозрахунків стягуваних сум не надав.

Судом долучено до матеріалів справи подані позивачем докази, долучені до відповіді на позовну заяву.

Відповідач не скористався правом на подачу до суду заперечення на відповідь на відзив (з урахуванням вимог ст. 167, 184 ГПК України).

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення (ч. 4 ст. 240 ГПК України).

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 ГПК України).

Суд звертає увагу, що справа розглянута 14.08.2023, оскільки з 13.06.2023 року по 04.08.2023 року включно суддя Тимощенко О. М. знаходилася у відпустці, що позбавило її можливості дослідити матеріали справи та ухвалити рішення. Тому рішення ухвалене, а текст рішення підготовлено та підписано після виходу судді з відпустки.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

22.10.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авіаційна компанія «Роза вітрів» (далі позивач, виконавець) та Публічним акціонерним товариством "Транснаціональна фінансово - промислова нафтова компанія "Укртатнафта" було укладено Договір № 18/10-146 на надання транспортних послуг, за умовами якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання виконати транспортні послуги відповідно до умов, що вказані в цьому договорі та додатках до нього (далі договір, а. с. 11 13).

В укладеному договорі сторони узгодили, зокрема, наступне:

- виконавець зобов`язується: надати транспортні послуги для пасажирів замовника та їх багажу; надати замовнику необхідну інформацію, що безпосередньо стосується транспортних послуг відповідно до даного договору та додатків до нього (п. 2.1. 2.1.2. договору);

- замовник зобов`язується: заздалегідь повідомляти виконавця про запланований обсяг транспортних послуг для замовлення; здійснити повну оплату послуг виконавця у розмірах, вказаних в додатках до даного договору (п. 2.2. 2.2.2. договору);

- вартість транспортних послуг, що надаються виконавцем, зазначаються в додатках до цього договору (п. 3.1. договору);

- зазначена у додатках до цього договору вартість транспортних послуг повинна бути сплачена замовником виконавцю на умовах цього договору щомісячно в повному обсязі не залежно від фактично наданих виконавцем транспортних послуг протягом всього строку дії договору (п. 3.2. договору);

- замовник проводить оплату шляхом перерахування грошових коштів на рахунок виконавця на умовах передоплати на підставі рахунків, які виставляє виконавець, протягом 3 (трьох) банківських днів з дати виставлення рахунку. Датою оплати вважається дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця (п. 3.3. договору);

- розрахунки між сторонами здійснюються в національній валюті України гривні (п. 3.4. договору);

- у випадку порушення строків оплати за цим договором виконавець має право вимагати від замовника сплати пені у розмірі 1,0 % від суми фактичної заборгованості за кожен день прострочення платежу (п. 3.5. договору);

- щомісячно, не пізніше 5 (п`яти) банківських днів місяця, що слідує за звітним сторони підписують акт виконаних робіт (п. 3.6. договору);

- щомісячно, не пізніше 10 (десяти) банківських днів місяця, що слідує за звітним сторони здійснюють остаточні взаєморозрахунки та підписують Акт звірки взаєморозрахунків. На підставі цього акту, сторона - дебітор виплачує стороні-кредитору належну до сплати суму протягом З (трьох) банківських днів з дня підписання Акту звірки (п. 3.7. договору);

- окрім вартості транспортних послуг замовник зобов`язуються сплатити виконавцю усі додаткові витрат виконавця щодо надання транспортних послуг, які повинні бути сплачені замовником протягом З (трьох) банківських днів з дати виставлення рахунків виконавцем (п. 3.8. договору);

- у випадку незабезпечення замовником виконавця коштами, необхідними для виконання транспортних послуг, в строки, визначені в цьому договорі та/або в додатках до нього виконавець залишає за собою право призупинити виконання транспортних послуг, і дію даного договору до моменту проведення оплати замовником. У даному випадку вся відповідальність перед пасажирами покладається на замовника (п. 4.2 договору);

- всі спори та розбіжності щодо виконання умов даного договору вирішуються сторонами шляхом переговорів (п. 6.1. договору);

- в разі недосягнення сторонами згоди, спори та розбіжності вирішуються у судовому порядку згідно чинного законодавства України (п. 6.2. договору);

- сторони визначають, що всі можливі претензії (з підтверджуючими документами) за цим договором повинні бути направлені сторонами одна одній протягом 30 днів з моменту настання спірного випадку (п. 6.3. договору);

- договір набирає чинності з 22 жовтня 2018 р. і діє 2 (два) роки (п. 7.1. договору);

- договір може бути продовжений сторонами у встановленому порядку за взаємною згодою на визначений термін (п. 7.2. договору);

- зміни до договору можуть бути внесені за взаємною згодою сторін, в письмовій формі, які є невід`ємною частиною договору (п. 7.3. договору).

Відповідно до додатку №1 від 22.10.2018 року до договору (далі додаток №1, а. с. 14) щомісячна вартість транспортних послуг (далі - вартість) складає 28 500,00 доларів США (в т.ч. ГІДВ 20%), що складає еквівалент 803 187,00 грн (в т.ч. ПДВ 20%), за курсом Національного банку України 28, 1820 грн за 1 долар США станом на 22.10.2018р.

Щомісячна вартість повинна бути сплачена замовником виконавцю на умовах договору в повному обсязі не залежно від фактично наданих виконавцем транспортних послуг протягом календарного місяця пропорційно кількості днів дії договору в конкретному місяці.

При цьому вартість, що підлягає оплаті в гривні, визначається згідно офіційного курсу Національного Банку України гривні до долару США на дату виставлення рахунку виконавцем (п. 1 додатку №1).

Щомісячна вартість може бути змінена у зв`язку з додатковими витратами виконавця щодо надання транспортних послуг та замовник зобов`язується сплатити такі додаткові витрати виконавцю протягом 3 (трьох) банківських днів з дати виставлення рахунків виконавцем (п. 2 додатку №1).

Цей додаток набуває чинності з 22.10.2018р., є невід`ємною частиною договору, складений та підписаний сторонами у двох автентичних примірниках, по одному примірнику для кожної із сторін (п. 3 додатку №1).

21.10.2020 року між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору (далі - додаткова угода №1, а. с. 15), відповідно до якої сторони домовилися внести зміни у п. 7.1. розділу 7 договору «Термін дії та зміна умов договору», виклавши його в наступній редакції: « 7.1. Договір набирає чинності з 22 жовтня 2018р. і діє 2 (два) роки по 21.10.2022 року».

30.10.2020 року між сторонами було укладено додаткову угоду №2 до договору (далі додаткова угода №2, а. с. 16), відповідно до якої сторони домовилися про наступне:

- вважати таким, що починаючи з 01.11.2020 року втратив чинність додаток №1 від 22.10.2018 року до договору (п. 1 додаткової угоди №2);

- сторони домовилися встановити наступну вартість транспортних послуг: щомісячна вартість транспортних послуг (далі вартість):

· починаючи з 01.11.2020 року до 30.11.2020 року складає 39 933,33 грн доларів США (в т.ч. 20% ПДВ), що складає еквівалент 1 135 636,11 грн (в т.ч. 20% ПДВ), за курсом Національного банку України 28, 4383 грн за 1 долар США станом на 30.10.2020 р.

· починаючи з 01.12.2020 року складає 14 000,00 грн доларів США (в т.ч. 20% ПДВ), що складає еквівалент 398 136,20 грн (в т.ч. 20% ПДВ), за курсом Національного банку України 28, 4383 грн за 1 долар США станом на 30.10.2020 р. (п. 2 додаткової угоди №2);

- щомісячна вартість повинна бути сплачена замовником виконавцю на умовах договору в повному обсязі не залежно від фактично наданих виконавцем транспортних послуг протягом календарного місяця пропорційно кількості днів дії договору в конкретному місяці. При цьому вартість, що підлягає оплаті в гривні, визначається згідно офіційного курсу Національного Банку України гривні до долару США на дату виставлення рахунку виконавцем (п. 2.2 додаткової угоди №2).

- щомісячна вартість може бути змінена у зв`язку з додатковими витратами виконавця щодо надання транспортних послуг та замовник зобов`язується сплатити таки додаткові витрати виконавцю протягом 3 (трьох) банківських днів з дати виставлення рахунків виконавцем (п. 2.3 додаткової угоди №2).

- у частині, що не суперечить даній додатковій угоді №2, сторони керуються договором (п. 3 додаткової угоди №2).

Позивач зазначає, що відповідно до умов договору він надав відповідачу транспортні послуги на суму в розмірі 1 146 130,50 грн, що підтверджується: двосторонньо підписаними актами надання послуг: № 310 від 30.06.2022 року на суму 204 784,30 грн, № 322 від 31.07.2022 року на суму 255 980,37 грн, №327 від 31.08.2022 року на суму 255 980,20 грн, № 337 від 30.09.2022 року на суму 255 980,20 грн та підписаним з однієї сторони (позивачем) актом надання послуг № 350 від 31.10.2022 року на суму 173 405,60 грн (а. с. 31 35), а також рахунками на оплату: № 24/1 від 30.06.2022 року, № 27 від 31.07.2022 року, №31 від 31.08.2022 року, №34 від 30.09.2022 року, № 37 від 31.10.2022 року (а. с. 64 68).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем були направлені відповідачеві вищезазначені рахунки, що підтверджується наданим електронним листуванням. Зазначені докази позивач надав суду у формі роздруківок (паперові копії електронних доказів) (а. с. 69 73, 107, 108, 111, 112, 113).

Як стверджує позивач, відповідач прийняв надані транспортні послуги шляхом підписання актів надання послуг № 310 від 30.06.2022 року на суму 204 784,30 грн, № 322 від 31.07.2022 року на суму 255 980,37 грн, №327 від 31.08.2022 року на суму 255 980,20 грн, № 337 від 30.09.2022 року на суму 255 980,20 грн. Крім того позивач стверджу, що надав відповідачеві транспортні послуги у жовтні 2022 року, 08.02.2023 року передав представнику відповідача наручно два оригінальні примірника (підписаного з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіаційна компанія «Роза вітрів») Акту №350 від 31.10.2022 року.

З метою досудового врегулювання спору, позивачем було направлено на адресу відповідача претензію (вих. № 23/02-67 від 02.02.2023 року) з вимогою у строк до 10.02.2023 року сплатити заборгованість у розмірі 1 146 130,50 грн (а. с. 27-29). Направлення претензії засобами поштового зв`язку підтверджується копією накладної № 872 та фіскальним чеком від 02.02.2023 року (а. с. 30).

Також позивач зазначає, що 29.03.2023 року ним було направлено на адресу лист (вих. № 23/03-167 від 28.03.2023 року, а. с. 36) із оригіналом акту №350 від 31.10.2022 року з проханням підписати його та направити на адресу позивача. Направлення вказаного листа з додатками засобами поштового зв`язку підтверджується копіями опису вкладення в цінний лист від 29.03.2023 року, накладної № 132 та фіскального чеку від 29.03.2023 року (а. с. 37- 39). Отримання даного поштового відправлення відповідачем 04.04.2023 року підтверджується роздруківкою з офіційного сайту «Укрпошта» (а. с. 40, 41).

03.05.2023 року позивачем повторно було відповідачеві лист (вих. №23/05-241 від 02.05.2023 року, а. с. 42) з вимогою погасити існуючу заборгованість, підписати акт №350 від 31.10.2022 року та повернути один його екземпляр на адресу позивача.. Додатками до даного листа було додано рахунки згідно договору №18/10-146 від 22.10.2018 року (№24/1 від 30.06.2022 року, №27 від 31.07.2022 року, № 31 від 31.08.2022 року, №34 від 30.09.2022 року, №37 від 31.10.2022 року, а також Акт №350 від 31.10.2022 року в двох екземплярах. Направлення вказаного листа з додатками засобами поштового зв`язку підтверджується копіями опису вкладення у цінний лист від 03.05.2023 року, накладної № 797 та фіскального чеку від 03.05.2023 року (а. с. 43, 44).

Також, як зазначає позивач у відповіді на відзив на позовну заяву 23.02.2023 року ним було направлено на електронну адресу відповідача лис (вих. №23/02-105 від 15.02.2023 року, а. с. 109) з проханням підписати акт звірки взаємних розрахунків за період: 2022 р. за договором №14/10-146 від 22.10.2018 року (а. с. 114, 115). Дане направлення підтверджується наданим електронним листуванням. Зазначений доказ позивач надав суду у формі роздруківки (паперова копія електронного доказу) (а. с. 110).

Як стверджує позивач, вищезазначені претензію та листи з проханням сплатити заборгованість, підписати акт №350 від 31.10.2022 року (другий екземпляр якого направити на адресу ТОВ «Авіаційна компанія «Роза вітрів») та підписати звірки взаємних розрахунків за період: 2022 р. були проігноровані відповідачем.

З огляду на наведене, позивач звернувся до Господарського суду Полтавської області з вимогою про стягнення з відповідача 1 146 130,50 грн основного боргу (що еквівалентно 31 341,93 доларів США (згідно з курсом НБУ на дату звернення з позовом)), 81 476,25 грн пені (що еквівалентно 2 228,04 доларів США (згідно з курсом НБУ на дату звернення з позовом)) та 18 389,72 грн 3% річних (що еквівалентно 502,88 доларів США (згідно з курсом НБУ на дату звернення з позовом).

На підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивач надав наступні докази (копії): витяг з ЄДРЮОФОПГО щодо позивача, витяг з ЄДРЮОФОПГО щодо відповідача, договір на надання транспортних послуг№18/10-146 від 22.10.2018р., додаток №1 до договору від 22.10.2018 року, додаткову угоду №1 до договору від 21.10.2020 р., додаткову угоду №2 до договору від 30. 10.2020 року, рахунок №24/1 від 30.06.2022 р., рахунок №27 від 31.07.2022 р., рахунок №31 від 31.08.2022 р., рахунок №34 від 30.09.2022 р., рахунок №37 від 31.10.2022 р., роздруківок електронного листування (паперові копії електронних доказів), претензію вих. №23/02-67 від 02.02.2023 р. з доказами її направлення відповідачу; акти надання послуг: №310 від 30.06.2022 р., №322 від 31.07.2022 р., №327 від 31.08.2022 р, №337 від 30.09.2022 р., №350 від 31.10.2022 р.; лист вих. № 23/03-167 від 28.03.2023р. з доказами його направлення з додатками відповідачу та отримання, лист вих. №23/05-241 від 02.05.2023р. з доказами його направлення з додатками відповідачу, довіреність від 18.01.2023 року, свідоцтво №2917 про право на заняття адвокатською діяльністю, лист про направлення відповідачеві акту звірки за 2022 р. (вих. №23/02-105 від 15.02.2023 р.) з доказом його надсилання на електронну адресу відповідача, акт звірки взаємних розрахунків за період: 2022 р.

На заперечення позовної заяви відповідач надав: роздруківку з сайту Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух).

Згідно з ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

До того ж, Верховний Суд наголошував, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyondreasonabledoubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (заява № 16404/03) від 19.02.2009 зазначається, що хоча стаття 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (див. рішення у справі "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.1998 та у справі "Тейшейраді Кастру проти Португалії" від 09.06.1998).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 ГПК України).

Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Верховний Суд відзначає, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

При прийнятті рішення суд керувався наступним.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов`язки відповідно до договору.

Як вбачається з позовної заяви та звертає увагу відповідач у відзиві на позовну заяву, позивачем при обґрунтування позову нормами права було зазначено перелік правових норм, які підлягають застосуванню для вирішення спору. Серед них вказано ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України, що регулює правовідносини з купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 162 ГПК України, обов`язком позивача є самостійне визначення позовних вимог, наведення правових підстав позову, а обов`язком суду є надання правової кваліфікації відносинам сторін та правових норм, які підлягають застосуванню для вирішення спору. Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові (постанова Велика Палата Верховного Суду від 04.12.2019 по справі № 917/1739/17).

Суд критично відноситься до посилання відповідача відносно неможливості вирішення спору з огляду на невірне правове обґрунтування спірних правовідносин, оскільки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі № 910/15963/19 зазначено, що за змістом ст. ст. 15 і 16 ЦК кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що відповідно до принципу jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 265/6582/16-ц (п. 44), від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (п.83), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (п. 101). У п. 7.43 постанови від 25.06.2019 року у справі № 924/1473/15. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Беручи до уваги правову природу укладеного між сторонами договору № 18/10-146 на надання транспортних послуг від 22.10.2018 року, враховуючи права та обов`язки його сторін, оцінка правомірності заявлених позовних вимог має здійснюватися судом з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини перевезення та регулюються загальними нормами права про послуги ст.908- ст.928 ЦК України.

Перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються ЦК України, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них (ст. 908 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 910 ЦК України за договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов`язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а в разі здавання багажу - також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов`язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу - також за його провезення.

Відповідно до пункту 78 частини 1 статті 1 Повітряного кодексу України повітряне перевезення - перевезення пасажирів, багажу, вантажу або пошти, яке здійснюється повітряним судном на підставі відповідного договору повітряного перевезення.

Частиною 1 статті 98 Повітряного кодексу України визначено, що повітряні перевезення виконуються на підставі договору між авіаперевізником та пасажиром або вантажовідправником.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 100 Повітряного кодексу України «Обов`язки та відповідальність авіаційного перевізника», правила авіаперевізника - правила, інструкції і технології, встановлені авіаперевізником, які використовуються при повітряних перевезеннях пасажирів та/або багажу, вантажу, пошти, а також правила застосування тарифів, стандарти та настанови з обслуговування пасажирів і багажу, порядок розгляду претензій та позовів. Правила повітряних перевезень та обслуговування пасажирів, багажу, вантажу і пошти авіаперевізником, суб`єктами з наземного обслуговування, а також галузеві стандарти та нормативи якості такого обслуговування встановлюються авіаційними правилами України та мають бути однаковими для внутрішніх і для міжнародних рейсів.

Авіаційні правила України розробляються відповідно до стандартів і рекомендованої практики Міжнародної організації цивільної авіації, нормативних актів Міжнародної асоціації повітряного транспорту, Європейської асоціації з безпеки аеронавігації (Євроконтролю), Європейського агентства з безпеки польотів, інших міжнародних авіаційних організацій та з урахуванням законодавства Європейського Союзу в галузі цивільної авіації.

Авіаційні правила України, розроблені відповідно до нормативних актів Європейського агентства з безпеки польотів, які визначають стандарти та вимоги для сертифікації, нагляду та експлуатації повітряних суден, є нормативно-технічними документами та можуть прийматися мовою оригіналу.

Вимоги до повітряних перевізників з обслуговування та перевезення пасажирів, багажу, вантажу і пошти; встановлення критеріїв віднесення до класу обслуговування (економ-клас, бізнес-клас, преміум-клас); виплати компенсації та надання допомоги пасажирам у разі відмови від прийняття на борт або скасування польоту чи затримки вильоту, зниження класу обслуговування пасажирів, повернення плати за ненадану послугу з повітряного перевезення, розмір та спосіб виплати компенсації і обслуговування пасажирів, яким відмовлено у прийнятті на борт, встановлюються однаковими як для внутрішніх, так і міжнародних рейсів.

Наказом Державної авіаційної служби України від 26.11.2018 року № 1239 затверджені Авіаційні правила України "Правила повітряних перевезень та обслуговування пасажирів і багажу" (далі Авіаційні правила ).

Згідно пунктів 1, 2 розділу II Авіаційних правил ці Авіаційні правила є обов`язковими для авіаперевізників, які здійснюють будь-які міжнародні чи внутрішні перевезення пасажирів та/або багажу за винагороду або безкоштовно з/до аеропортів, розташованих на території України, а також для пасажирів цих авіаперевізників.

Українські авіаперевізники, крім тих, які здійснюють виключно чартерні рейси із бізнес-метою та/або виконують виключно польоти, які не передбачають перевезення пасажирів між різними аеропортами або злітно-посадковими майданчиками, зобов`язані затвердити власні правила авіаперевізника державною мовою за попереднім погодженням їх з Державіаслужбою.

Правила авіаперевізника мають бути спрямовані на підвищення ефективності та якості перевезень та мають бути не нижче рівня, встановленого цими Авіаційними правилами.

На офіційному сайті ТОВ "Авіаційна компанія "Роза вітрів" за посиланням https://windrose.aero/prepare_for_flight/prepare/rules/ розміщені Правила перевезень пасажирів і багажу (надалі - Правила), в пункті 1.1 розділу 1 «Загальні положення» яких визначено, що ці Правила встановлюють загальні умови перевезення пасажирів і багажу рейсами ТОВ «Авіаційна компанія «Роза вітрів» (авіаційний перевізник, авіаперевізник), забезпечення безпеки польотів та якості обслуговування.

Дія цих Правил поширюється на авіаперевізника та інших суб`єктів авіаційної діяльності, діяльність яких пов`язана з перевезенням пасажирів і багажу повітряним транспортом авіаперевізника. Ці Правила відповідають Правилам повітряних перевезень пасажирів і багажу, затверджених наказом Державної авіаційної служби України № 1239 від 26 листопада 2018 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 лютого 2019 р. за № 141/33112 (Авіаційні Правила України), що розроблено з урахуванням вимог Регламенту (ЄС) Європейського Парламенту та Ради від 05 липня 2006 року № 1107/2006 про права інвалідів та осіб з обмеженою рухливістю при використанні повітряного простору, Конвенції про права осіб з інвалідністю, Регламенту (ЄС) Європейського Парламенту та Ради від 11 лютого 2004 року № 261/2004 про запровадження загальних правил компенсації та допомоги пасажирам у разі відмови у перевезенні та скасування чи тривалої затримки рейсів, Регламенту Ради (ЄС) від 09 жовтня 1997 року № 2027/97 про відповідальність авіаперевізника у випадку інциденту, із змінами, внесеними Регламентом (ЄС) Європейського Парламенту та Ради від 13 травня 2002 року № 889/2002, Регламенту (ЄС) № 785/2004 Європейського Парламенту та Ради від 21 квітня 2004 року про вимоги до авіаперевізників та експлуатантів повітряних суден щодо страхування, Конвенції про уніфікацію деяких правил міжнародних повітряних перевезень, вчиненої 28 травня 1999 року в місті Монреалі, Загальних умов перевезень пасажирів і багажу, встановлених Міжнародною асоціацією повітряного транспорту («General Conditions of Carriage (passenger and baggage)»), резолюцій та рекомендованої практики Міжнародної асоціації повітряного транспорту (ІАТА), стандартів та рекомендованої практики Міжнародної організації цивільної авіації (ICAO) (п. 1.2, 1.3 розділу 1 «Загальні положення»).

В статті 629 ЦК України вказано, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом. Частиною першою ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до п. 3.6. договору щомісячно, не пізніше 5 (п`яти) банківських днів місяця, що слідує за звітним сторони підписують акт виконаних робіт.

Судом встановлено, що на виконання умов договору позивачем було надано транспортні послуги для пасажирів замовника та їх багажу на суму в розмірі 1 146 130,50 грн, що підтверджується: двосторонньо підписаними актами надання послуг: № 310 від 30.06.2022 року на суму 204 784,30 грн, № 322 від 31.07.2022 року на суму 255 980,37 грн, №327 від 31.08.2022 року на суму 255 980,20 грн, № 337 від 30.09.2022 року на суму 255 980,20 грн та підписаним з однієї сторони (позивачем) актом надання послуг № 350 від 31.10.2022 року на суму 173 405,60 грн (а. с. 31 35), а також рахунками на оплату: № 24/1 від 30.06.2022 року, № 27 від 31.07.2022 року, №31 від 31.08.2022 року, №34 від 30.09.2022 року, № 37 від 31.10.2022 року (а. с. 64 68).

Наявне в матеріалах справи листування між сторонами підтверджує неодноразове направлення на адресу відповідача Акту надання послуг №350 від 31.10.2022 року на суму 173 405,60 грн (з ПДВ) для його підписання іншою стороною.

Відповідно до умов договору позивачем було направлено на електронну адресу відповідача вищезазначені рахунки на оплату, що підтверджується наданим електронним листуванням. Зазначені докази позивач надав суду у формі роздруківок (паперові копії електронних доказів) (а. с. 69 73, 107, 108, 111, 112, 113). Однак вартість транспортних послуг за спірними актами та рахунками на загальну суму 1 146 130,50 відповідачем сплачена не була.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що до позовної заяви не додано жодного документу, який би доводив чи розкривав зміст наданих транспортних послуг з перевезення пасажирів та вантажів, не додано документів, які б надали змогу оцінити якість та вчасність транспортних послуг.

При цьому суд звертає увагу, що позивачем у вищезазначених актах вказано найменування робіт (послуг): «Щомісячна вартість транспортних послуг URKAE…» (реєстраційний номер гелікоптера, на якому надавалися послуги), а умовами договору не передбачено обов`язок виконавця доводити чи розкривати зміст наданих транспортних послуг. Крім того, відповідачем не надіслано мотивованої відмови від підписання акту №350 від 31.10.2022 р. та не надано жодного доказу звернення до авіаперевізника з претензією щодо неналежного перевезення пасажира або багажу відповідно до Розділу XXVII «Претензії та позови» Авіаційних правил (у тому числі у зв`язку із закриттям повітряного простору над Україною для цивільної авіації).

Відповідно до п. 3.6. договору доказами фактичного надання транспортних послуг є складені та підписані сторонами акти надання послуг.

Відповідач, у свою чергу, заперечуючи проти позову, зазначає, що акт надання послуг №350 від 31.10.2022 року не відповідає вимогам законодавства у сфері бухгалтерського обліку (відсутній підпис), у зв`язку з чим вважає заявлені позивачем вимоги необґрунтованими.

Відповідно до статті першої Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" (тут і надалі в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Згідно з частинами 1, 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Отже, документами, які підтверджують виконання позивачем зобов`язання з надання послуг та прийняття їх відповідачем, є Акти надання послуг, які є первинними бухгалтерськими документами в розумінні вищевказаних положень законодавства та засвідчують факт здійснення сторонами господарських операцій і містять інформацію про вартість послуг.

Суд зазначає, що не підписання відповідачем Акту надання послуг №350 від 31.10.2022 року, що міститься в матеріалах справи, не є підставою для не сплати відповідачем вартості зазначених транспортних послуг, оскільки відповідно до п. 3.2. договору, сторони домовились, що зазначена у додатках до цього договору вартість транспортних послуг повинна бути сплачена замовником виконавцю на умовах цього договору щомісячно в повному обсязі не залежно від фактично наданих виконавцем транспортних послуг протягом всього строку дії договору.

Крім того, згідно п. 3.3. договору замовник проводить оплату шляхом перерахування грошових коштів на рахунок виконавця на умовах передоплати на підставі рахунків, які виставляє виконавець, протягом 3 (трьох) банківських днів з дати виставлення рахунку. Датою оплати вважається дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця.

При цьому, під час розгляду справи відповідач не надав суду будь-яких вмотивованих зауважень до актів наданих послуг, доводів позивача не спростував.

Відносно зауважень відповідача відносно того, що в акті №350 від 31.10.2022 року зазначено період, за який були надані послуги - з 01.10.2022 р. по 31.10.2022 р., тоді як сторонами було узгоджено, що він діє до 21.10.2022 року суд зазначає наступне.

Так, дійсно, відповідно до додаткової угоди №1 сторони домовилися внести зміни у п. 7.1. розділу 7 договору «Термін дії та зміна умов договору», виклавши його в наступній редакції: « 7.1. Договір набирає чинності з 22 жовтня 2018р. і діє 2 (два) роки по 21.10.2022 року».

Також, відповідно до додаткової угоду №2 (а. с. 16) сторони домовилися встановити наступну вартість транспортних послуг: щомісячна вартість транспортних послуг (далі вартість):

- починаючи з 01.11.2020 року до 30.11.2020 року складає 39 933,33 грн доларів США (в т.ч. 20% ПДВ), що складає еквівалент 1 135 636,11 грн (в т.ч. 20% ПДВ), за курсом Національного банку України 28, 4383 грн за 1 долар США станом на 30.10.2020 р. починаючи з 01.12.2020 року складає 14 000,00 грн доларів США (в т.ч. 20% ПДВ), що складає еквівалент 398 136,20 грн (в т.ч. 20% ПДВ), за курсом Національного банку України 28, 4383 грн за 1 долар США станом на 30.10.2020 р. (п. 2 додаткової угоди №2).

Згідно п. 2.2. додаткової угоди № 2 щомісячна вартість повинна бути сплачена замовником виконавцю на умовах договору в повному обсязі не залежно від фактично наданих виконавцем транспортних послуг протягом календарного місяця пропорційно кількості днів дії договору в конкретному місяці. При цьому вартість, що підлягає оплаті в гривні, визначається згідно офіційного курсу Національного Банку України гривні до долару США на дату виставлення рахунку виконавцем.

Отже, позивач вірно зазначив період нарахування вартості наданих транспортних послуг «протягом календарного місяця» (з 01.10.2022 по 31.10.2022) та пропорційно кількості днів дії договору в даному місяця, адже порівняно із загальною вартістю послуг (з ПДВ) за липень 2022 р. (255 980,20 грн), за серпень 2022 р. (255 980,20 грн) та за вересень 2022 р. (255 980,20 грн), вартість послуг за жовтень 2022 року становить - 173 405,60 грн.

Щодо посилань відповідача у відзиві на позовну заяву як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог на висновки, викладені у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 зі справи № 910/4994/18, то у справі 917/743/23 правовідносини та фактичні обставини справи є відмінними від тих, що мали місце у наведеній вище справі, зазначеній відповідачем у відзиві на позовну заяву.

З огляду на положення пункту 3.3 договору, зобов`язання з оплати наданих позивачем транспортних послуг мало бути виконано відповідачем шляхом перерахування грошових коштів на рахунок виконавця на умовах передоплати на підставі рахунків, які виставляє виконавець, протягом 3 (трьох) банківських днів з дати виставлення рахунку.

Приймаючи до уваги умови укладеного сторонами договору, суд приходить до висновку, що строк виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань є таким, що настав.

Доказів на підтвердження виконання зобов`язань за договором на надання транспортних послуг № 18/10-146 від 2210.2018 р. щодо здійснення оплати у вказаному розмірі відповідачем не надано.

Доказів про офіційне встановлення Національним банком України даних про офіційний курс гривні щодо іноземної валюти (долара США), на дату звернення з позовною заявою (04.05.2023 року), позивачем не надано.

За приписами ст. 1 Закону України «Про Національний банк України», офіційний валютний курс - курс валюти, офіційно встановлений Національним банком України як уповноваженим органом держави.

Системний аналіз норм ст. 1; ч. 1 ст. 6; п. 1-2 ч. 1 ст. 7; п. 1 ч. 1 ст. 15; ч. 1 ст. 36; ч. 1-6 ст. 56 Закону України «Про Національний банк України»; Положення Про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та розрахунку довідкового значення курсу гривні до долара США й облікової ціни банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 10.12.2019 №148, дає підстави для висновку, що встановлення НБУ курсу за своєю правовою природою є регуляторним нормативно-правовим актом, а тому виходячи з принципу jura novit curia («суд знає закони»), величина офіційного валютного курсу гривні не потребує окремого доказування.

Відповідно до ст. 524 Цивільного кодексу України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

За приписами ч. 1, 2 ст. 533 Цивільного кодексу України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до Національного банку України від 04.05.2023 офіційний курс гривні щодо іноземних валют на дату 04.05.2023 року становить 36,5686.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що у даному випадку мало місце порушення договірних зобов`язань з боку відповідача щодо оплати за транспортні послуги і позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 1 146 130,50 грн (що еквівалентно 31 341,93 доларів США) є правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 193 Господарського Кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст. ст. 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Стаття 230 Господарського Кодексу України штрафними санкціями у розумінні цього Кодексу визначає господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. А частина 4 статті 231 Господарського Кодексу України встановлює, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського Кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до п. 3.5. договору у випадку порушення строків оплати за цим договором виконавець має право вимагати від замовника сплати пені у розмірі 1.0 % від суми фактичної заборгованості за кожен день прострочення платежу.

На підставі наведених положень договору та закону позивач нарахував відповідачу:

- пеню на загальну суму 81 476,25 грн,

- 3% річних на загальну суму 18 389,72 грн.

Позивачем заявлена до стягнення пеня передбачена п. 3.5. договору. ЇЇ розмір за розрахунком позивача складає 81 476,25 грн (розрахунок в матеріалах справи, а. с. 4), з яких:

- 16 033,60 грн за період з 04.07.2022 р. по 04.01.2023 р., що нараховано на суму заборгованості 204 784,30 грн (згідно акту надання послуг №310 від 30.06.2022 року та рахунку на оплату №24/1 від 30.06.2022 року);

- 20 316,09 грн за період з 04.08.2022 р. по 04.02.2023 р., що нараховано на суму заборгованості 255 980,20 грн (згідно акту надання послуг №322 від 31.07.2022 року та рахунку на оплату №27 від 31.07.2022 року);

- 19 222,93 грн за період з 04.09.2022 р. по 04.03.2023 р., що нараховано на суму заборгованості 255 980,20 грн (згідно акту надання послуг №327 від 31.08.2022 року та рахунку на оплату №31 від 31.08.2022 року);

- 18 142,20 грн за період з 04.10.2022 р. по 04.04.2023 р., що нараховано на суму заборгованості 255 980,20 грн (згідно акту надання послуг №337 від 30.09.2022 року та рахунку на оплату №34 від 30.09.2022 року);

- 7 760,99 грн за період з 04.11.2022 р. по 01.05.2023 р., що нараховано на суму заборгованості 173 405,60 грн (згідно акту надання послуг №350 від 31.10.2022 року та рахунку на оплату №37 від 31.10.2022 року).

Суд критично ставиться до тверджень відповідача відносно того, що якщо за умовами договору передбачено лише право виконавця вимагати від замовника сплати пені у розмірі 1 % від суми заборгованості, але не зазначено про обов`язок та умови сплати пені боржником, то ПАТ «Укртатнафта» не зобов`язана сплачувати дану пеню.

Крім того, відносно зауваження відповідача стосовно нарахування пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ суд зазначає що, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Позивачем було вірно застосовано подвійну облікову ставку НБУ у розрахунку пені, оскільки пеня за умовами договору (1,0% від суми фактичної заборгованості за кожен день прострочення платежу) перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Отже, на підставі вищевикладеного суд також критично відноситься до твердження відповідача, що призупинення виконання транспортних послуг (п. 4.2 договору) є єдиним видом відповідальності замовника у разі незабезпечення оплати грошових коштів за договором.

Відносно тверджень відповідача щодо незаконності нарахування 3% річних, оскільки вони фактично є пенею, яку відповідач вже нарахував у розмірі 81 476,25 грн (подвійне нарахування пені не передбачено чинним законодавством) суд зазначає наступне.

Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною 2 статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі.

За частинами 1, 2 статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Слід враховувати, що сторони укладаючи договірна надання транспортних послуг погодили усі його істотні умови. Відтак відповідач, прийнявши на себе зобов`язання за договором, погодився із передбаченою ним відповідальністю за прострочення взятих на себе зобов`язань (пеня).

Відповідно до правового висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду, зокрема в постановах: від 09.02.2021 у справі № 520/17342/18, від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц та від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не мають характеру штрафних санкцій і є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних, навіть, якщо умовами договору не передбачено стягнення інфляційних та річних.

Отже, згідно ч.2 ст.625 ЦК України у разі порушення стороною договору своїх грошових зобов`язань чинне законодавство не виключає можливості одночасного стягнення з боржника пені, індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіряючи розмір заявлених позивачем до стягнення пені та 3% суд звертає увагу на наступне.

Перевірка правильності розрахунку пені та інфляційних втрат здійснена за допомогою програми Калькулятор підрахунку заборгованості та штрафних санкцій системи інформаційно-правового забезпечення "Ліга: закон".

Статтею 251 ЦК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настання якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до п. 3.3 договору замовник проводить оплату шляхом перерахування грошових коштів на рахунок виконавця на умовах передоплати на підставі рахунків, які виставляє виконавець, протягом 3 (трьох) банківських днів з дати виставлення рахунку. Датою оплати вважається дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця.

Як передбачено умовами договору, у випадку порушення строків оплати за цим договором виконавець має право вимагати від замовника сплати пені у розмірі 1.0 % від суми фактичної заборгованості за кожен день прострочення платежу (п. 3.5. договору).

Як вбачається з розрахунку пені, на думку позивача датами виставлення рахунків є дати складання (формування) даних рахунків, а не фактичного отримання їх контрагентом.

Як підтверджує позивач наданими доказами (електронним листуванням у формі роздруківок (паперові копії електронних доказів) а. с. 69 73) та акцентує увагу відповідач у відзиві на позовну заяву, ТОВ «Авіаційна компанія «Роза вітрів» засобами електронної пошти направив на адресу відповідача рахунки на оплату, а саме рахунок № 24/1 від 30.06.2022 року було направлено 21.07.2022 року, рахунок № 27 від 31.07.2022 року 09.08.2022 року, рахунок № 31 від 31.08.2022 року 17.10.2022 року, рахунок № 34 від 30.09.2022 року 14.10.2022 року, рахунок № 37 від 31.10.2022 року 09.11.2022 року.

Дослідивши розрахунок пені та 3% річних позивача суд прийшов до висновку, що позивачем невірно визначений граничний строк оплати рахунків позивача, оскільки позивачем не враховано вимоги пункту 3.3 договору, а саме позивачем не враховані дати фактичного виставлення рахунків відповідачеві.

При цьому, суд виходить з положень п. 3.3 договору, яким сторони встановили, що замовник проводить оплату шляхом перерахування грошових коштів на рахунок виконавця на умовах передоплати на підставі рахунків, які виставляє виконавець, протягом 3 (трьох) банківських днів з дати виставлення рахунку.

Отже, враховуючий умови договору та вищезазначені дати фактичного виставлення рахунків, прострочення відповідача з оплати наданих послуг за:

рахунком № 24/1 від 30.06.2022 року починається з 27.07.2022 року, а не з 04.07.2022 р. (як вказує позивач),

рахунком № 27 від 31.07.2022 року з 13.08.2022 року, а не з 04.08.2022 року,

рахунком №31 від 31.08.2022 року з 21.10.2022 року, а не з 04.09.2022 року,

рахунком № 34 від 30.09.2022 року з 20.10.2022 року, а не з 04.10.2022 року,

рахунком № 37 від 31.10.2022 року з 15.11.2022 року, а не з 04.11.2022 року.

Здійснивши власний розрахунок пені в межах заявлених позивачем періодів:

з 27.07.2022 року по 04.01.2023 року на суму боргу у розмірі 204 784,30 грн,

з 13.08.2022 року по 04.02.2023 року на суму боргу 255 980,20 грн,

з 21.10.2022 року по 04.03.2023 року на суму боргу 255 980,20 грн,

з 20.10.2022 року по 04.04.2023 року на суму боргу 255 980,20 грн,

з 15.11.2022 року по 01.05.2023 року на суму боргу 173 405,60 грн, суд встановив, що загальний розмір пені становить 252 966,74 грн, тоді як позивач просить стягнути лише 81 476,25 грн.

Також, здійснивши власний розрахунок 3% в межах заявлених позивачем періодів:

з 27.07.2022 року по 01.05.2023 року на суму боргу у розмірі 204 784,30 грн,

з 13.08.2022 року по 01.05.2023 року на суму боргу 255 980,20 грн,

з 21.10.2022 року по 01.05.2023 року на суму боргу 255 980,20 грн,

з 20.10.2022 року по 01.05.2023 року на суму боргу 255 980,20 грн,

з 15.11.2022 року по 01.05.2023 року на суму боргу 173 405,60 грн, суд встановив, що загальний розмір 3% річних становить 20 745,05 грн, тоді як позивач просить стягнути лише 18 389,72 грн.

Відповідно до частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Враховуючи вказане, а також те, що позивачем розраховано та заявлено до стягнення у вказаних вище періодах пеню та 3% річних, розмір яких є менший ніж розрахований судом, суд, у відповідності до положень частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України, вважає, що саме такий їх розмір (81 476,25 грн пеня, 18 389,72 грн 3% річних ) підлягають стягненню з відповідача.

Враховуючи наведене суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення 1 146 130,50 грн основного боргу (що еквівалентно 31341,93 доларів США), 81 476,25 грн пені (що еквівалентно 2 228,04 доларів США) та 18 389,72 грн 3% річних (що еквівалентно 502,88 доларів США) обґрунтовані, відповідачем не спростовані та підтверджуються наявними доказами та підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись статтями 129, 232-233, 237-238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово - промислова нафтова компанія "Укртатнафта" (вул. Свіштовська, 3, м. Кременчук, Полтавська область, 39610, ідентифікаційний ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіаційна компанія "РОЗА ВІТРІВ (вул. Волоська, 50/38, офіс 134, м. Київ, 04070, адреса для листування а/с 1, 02154, ідентифікаційний ) 1 146 130,50 грн основного боргу, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ на дату звернення з позовом до суду (04.05.2023 р.) 31 341,93 доларів США; 81 476,25 грн пені, що еквівалентно 2 228,04 доларів США; 18 389,72 грн 3% річних, що еквівалентно 502,88 доларів США та 18 689,95 грн витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ із набранням цим рішенням законної сили.

Рішення складено та підписано 16.08.2023 р.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Згідно ст.256 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя О. М. Тимощенко