ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" серпня 2023 р.м. ХарківСправа № 922/2698/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Ященка Ігоря Володимировича
доТовариства з обмеженою відповідальністю "БУДТОРГ-КМ"
простягнення коштів

без повідомлення учасників справи

ВСТАНОВИВ:

ФОП Ященко І.В. звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до ТОВ "БУДТОРГ-КМ", в якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача основний борг у розмірі 42.000,00 грн, 3% річних у розмірі 790,52грн, інфляційні втрати в розмірі 2.187,36 грн, витрати за надання правничої допомоги в розмірі 10.000,00 грн та витрати зі сплати судового збору в розмір 2.684,00 грн.

Фактичними підставами позову є невиконання відповідачем як вантажовідправником своїх обов`язків у частині сплати наданих позивачем як перевізником послуг з перевезення вантажу.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 26.06.2023 з урахуванням малозначності справи №922/2698/23 в розумінні частини п`ятої статті 12 ГПК України відкрито спрощене позовне провадження, призначено розгляд справи без повідомлення сторін та встановлено учасникам справи строк для подання заяв по суті справи.

Частиною п`ятою статті 176 ГПК України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Ухвала про відкриття провадження у даній справі була надіслана за місцезнаходженням відповідача, проте повернулася на адресу суду з відміткою поштового відділення "Адресат відсутній за вказаною адресою".

Суд звертає увагу на те, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 25.04.2018 у справі №800/547/17).

При цьому, виходячи зі змісту статей 120, 242 ГПК, пунктів 11, 17, 99, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною (наявність такої адреси в ЄДР прирівнюється до повідомлення такої адреси стороною), і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі (аналогічний висновок наведений у постанові Верховного Суду від 30.03.2023 у справі №910/2654/22).

Враховуючи факт направлення судом ухвали про відкриття провадження у справі на дійсну адресу відповідача та повернення такої ухвали з відміткою поштового відділення "адресат відсутній за вказаною адресою", суд дійшов висновку про належне повідомлення відповідача у даній справі.

Положеннями частини другої статті 14 ГПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини третя статті 13 ГПК України).

Відповідно до частини дев`ятої статті 165, частини другої статті 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідач у строк, встановлений частиною першою статті 251 ГПК України відзиву на позов не подав, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

За висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розгляну за наявними матеріалами справи.

Перевіривши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази, суд встановив наступне.

Позивач стверджує, що в період серпень-жовтень 2021 відповідно до товарно-транспортних накладних від 12.08.2021 №65015, від 23.09.2021, від 29.09.2021 №000085, від 30.09.2021 №000087, від 01.10.2021 №000092 ним були надані відповідачеві послуги з перевезення вантажів на загальну суму 42.000,00 грн. При цьому, товарно-транспортна накладна від 23.09.2021 була втрачена перевізником.

Позивачем були складені рахунки-фактури від 13.08.2021 №273 на суму 10.000,00 грн, від 24.09.2021 №348 на суму 8.000,00 грн, від 30.09.2021 №354 на суму 8.000,00 грн, від 01.10.2021 №359 на суму 8.000,00 грн, від 04.10.2021 №361 на суму 8.000,00 грн, а також акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 13.08.2021 №273, від 24.09.2021 №348, від 30.09.2021 №354, від 01.10.2021 №359, від 04.10.2021 №361.

Також позивачем у Єдиному реєстрі податкових накладних були зареєстровані податкові накладні від 13.08.2021 №273 на суму 10.000,00 грн, від 30.09.2021 №354 на суму 8.000,00 грн, від 01.10.2021 №359 на суму 8.000,00 грн, від 04.10.2021 №361 на суму 8.000,00 грн, про що свідчать відповідні квитанції про реєстрацію. податкової накладної.

27.10.2022 позивач надіслав на адресу відповідача претензію щодо сплати заборгованості за послуги перевезення вантажу від 26.10.2022 №18, в якій просив протягом 7 календарних днів з моменту отримання зазначеної вимоги сплатити заборгованість у розмірі 42.000,00 грн. Також разом із претензією позивач надіслав рахунки-фактури та акти здачі-приймання наданих послуг. Втім відповідач відповіді на претензію не надав, заборгованість не сплатив.

Наведені обставини стали підставою для звернення позивача до суду за захистом своїх прав у зв`язку з невиконанням відповідачем свого обов`язку щодо оплати вартості наданих послуг перевезення вантажів.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, сутність розглядуваного спору полягає у примусовому спонуканні відповідача до сплати заборгованості, утвореної внаслідок невиконання зобов`язань за усними разовими договорами на здійснення послуг перевезення.

Відповідно до частини першої статті 908 ЦК України, перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються ЦК України, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та актами, що видаються відповідно до них (частина друга статті 908 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

Відповідно до статті 307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі.

Укладання договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами відповідних перевезень.

Частиною першою статті 50 Закону України "Про автомобільний транспорт" передбачено, що договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо). Істотними умовами договору перевезення вантажу автомобільним транспортом є: найменування та місцезнаходження сторін; найменування та кількість вантажу, його пакування; умови та термін перевезення; місце та час навантаження і розвантаження; вартість перевезення; інші умови, узгоджені сторонами.

Договір про перевезення вантажів - двостороння угода між перевізником, вантажовідправником чи вантажоодержувачем, що є юридичним документом, яким регламентуються обсяг, термін та умови перевезення вантажів, права, обов`язки та відповідальність сторін щодо їх додержання (пункт 1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363, далі - Правила).

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач в обґрунтуванні вимог до відповідача, як на докази наявності між сторонами договірних відносин з перевезення вантажу, посилається на:

- товарно-транспортні накладні від 12.08.2021 №65015, від 23.09.2021, від 29.09.2021 №000085, від 30.09.2021 №000087, від 01.10.2021 №000092. При цьому зазначає, що товарно-транспортна накладна від 23.09.2021 була втрачена перевізником;

- рахунки-фактури від 13.08.2021 №273 на суму 10.000,00 грн, від 24.09.2021 №348 на суму 8.000,00 грн, від 30.09.2021 №354 на суму 8.000,00 грн, від 01.10.2021 №359 на суму 8.000,00 грн, від 04.10.2021 №361 на суму 8.000,00 грн, а також акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 13.08.2021 №273, від 24.09.2021 №348, від 30.09.2021 №354, від 01.10.2021 №359, від 04.10.2021 №361, які підписані зі сторони ФОП Ященка І.В.;

- податкові накладні від 13.08.2021 №273 на суму 10.000,00 грн, від 30.09.2021 №354 на суму 8.000,00 грн, від 01.10.2021 №359 на суму 8.000,00 грн, від 04.10.2021 №361 на суму 8.000,00 грн.

Як зазначено вище, нормами статті 908 ЦК України, статті 307 ГК України та статті 50 Закону України "Про автомобільний транспорт" передбачено, що договір про перевезення вантажу має бути укладений у письмовій формі (договір, накладна, квитанція, тощо). Вимоги до письмової форми правочину передбачені статті 207 ЦК України.

Істотними умовами договору перевезення вантажу є: найменування та місцезнаходження сторін; найменування та кількість вантажу, його пакування; умови та термін перевезення; місце та час навантаження і розвантаження; вартість перевезення; інші умови, узгоджені сторонами.

Правилами перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні визначено правила укладення договорів перевезення.

Пунктом 3.9. Правил передбачено, що перевізники можуть перевозити вантажі за разовим договором, примірна форма якого наведена в додатку 2.

Положеннями частини першої статті 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Натомість, належних доказів укладення разових договорів перевезення між ФОП Ященком І.В. та ТОВ "БУДТОРГ-КМ" у розумінні статті 76 ГПК України матеріали справи не містять, а позивачем до суду не надано, а отже не можливо достеменно встановити істотні умови договору перевезення. При цьому як у виставлених позивачем рахунках-фактурах, так і в актах здачі-прийняття робіт (надання послуг) є посилання на разові договори.

З огляду на викладене, господарський суд вважає, що позивачем не надано належних та достовірних доказів, які б свідчили про те, що відповідачем було здійснено позивачу пропозиції щодо укладання разових договорів (оферти) на перевезення вантажів.

Разом із тим позивач, посилаючись на приписи Цивільного та Господарського кодексів України стверджує, що між ним та відповідачем існують господарські відносини, проте це не підтверджено матеріалами справи. Оскільки надана позивачем до позовної заяви фільтрована виписка АТ КБ "ПРИВАТБАНК" за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 лише підтверджує сплату ТОВ "БУДТОРГ-КМ" грошових коштів на підставі виставлених ФОП Ященком І.В. рахунків-фактур та не може підтвердити наявність відносин з надання послуг перевезення у спірний період.

Суд погоджується з твердженням позивача про те, що відповідно до пункту 11.1. Правил основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

Проте, приписи розділу 3 Правил "Правила укладення договорів" додатково підтверджують норми ЦК України та ГК України щодо необхідності укладення договору перевезення у письмовій формі, оскільки з приписів розділу 3 таких Правил випливає саме письмове укладання договору перевезення.

Враховуючи викладене, нормами чинного законодавства чітко визначена необхідність укладення Договору перевезення винятково у письмовій формі. Товарно-транспортна накладна підтверджує саме перевезення вантажу, а не свідчить сама по собі про укладення договору перевезення.

При цьому господарський суд враховує, що в товарно-транспортній накладній від 12.08.2021 №65015 не зазначено, що перевізником є ФОП Ященко І.В., вказано лише, що водієм є Стрелец. У вказаній накладній є посилання на договір від 22.04.2020 №Р 2020/04/22, проте такий договір відсутній у матеріалах справи, що в свою чергу унеможливлює встановити дійсного перевізника за такою товарно-транспортною накладною. Також у матеріалах справи відсутня товарно-транспортна накладна від 23.09.2021, що унеможливлює встановити дійсність такого перевезення та що така послуга дійсно була виконана позивачем.

Крім того, суд зауважує, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування (частина перша статті 632 ЦК України).

Ціна є однією із найважливіших умов відплатного договору. Сторони мають право встановлювати ціну в договорі на власний розсуд. В окремих випадках, визначених законом, в договорах застосовуються ціни, що встановлені або регулюються уповноваженими на те органами. Тобто держава або уповноважені нею органи можуть встановлювати фіксовані ціни у вигляді граничного рівня цін або рівня рентабельності тощо.

Однак, господарський суд зазначає, що вказані товарно-транспортні накладні від 12.08.2021 №65015, від 29.09.2021 №000085, від 30.09.2021 №000087, від 01.10.2021 №000092 не містять в собі зазначення вартості наданих послуг. Докази погодження між сторонами вартості здійснених позивачем перевезень в матеріалах справи відсутні.

Разом із тим, якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору (частина четверта статті 632 ЦК України).

За перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата (частина перша статті 916 ЦК України).

Під провізною платою слід розуміти винагороду за послуги по доставці вантажу до пункту призначення та видачі його уповноваженій на його одержання особі.

В частині першій статті 916 ЦК України закріплено загальне правило визначення розміру провізної плати. Так, передбачено договірний порядок визначення розміру провізної плати. Однак, законодавець встановлює застереження щодо застосування даного правила наступного змісту: "провізна плата визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами". Тобто в Україні продовжує застосовуватися нормативне регулювання цін на окремі види перевезення. Крім того, законодавець пішов далі у врегулюванні питання визначення розміру провізної плати, закріпивши правило згідно якого, якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата. А розумна плата може визначатися згідно зі звичайними цінами, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Господарський суд зазначає, що позивач належними та достовірними доказами не довів, що зазначена ним вартість перевезень є звичайною, що склалася на аналогічні послуги на момент їх надання позивачем відповідачу. А тому, суд дійшов висновку про те, що розмір вартості послуг за перевезення не підтверджений позивачем належними та допустимими доказами.

Щодо реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних позивачем податкових накладних від 13.08.2021 №273, від 30.09.2021 №354, від 01.10.2021 №359, від 04.10.2021 №361, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 201.7. статті 201 ПК України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на рахунок у банку/небанківському надавачу платіжних послуг як попередня оплата (аванс).

Пунктом 201.10. статті 201 ПК України визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Як доказ податкова накладна може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте не може буди єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт надання послуг замовнику та їх прийняття ним (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі №916/9221/19).

Суд зазначає, що доказів відображення спірних господарських операцій у податковому обліку відповідача ТОВ "БУДТОРГ-КМ" у відповідний період матеріали справи не містять, а відтак суд вважає, що самі лише податкові від 13.08.2021 №273, від 30.09.2021 №354, від 01.10.2021 №359, від 04.10.2021 №361 не можуть свідчити про наявність заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 42.000,00 грн. При цьому згідно з положеннями частини четвертої статті 74 ГПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Окрім цього, в матеріалах справи наявні податкові накладні на загальну суму 34.000,00 грн, а не 42.000,00 грн. Доказів реєстрації позивачем податкової накладної ще на 8.000,00грн у матеріалах справи відсутні, як і відсутня сама податкова накладна.

Щодо наявних у матеріалах справи Актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 13.08.2021 №273, від 24.09.2021 №348, від 30.09.2021 №354, від 01.10.2021 №359, від 04.10.2021 №361, то суд зазначає, що такі акти складені ФОП Ященко І.В. в односторонньому порядку та не місять підпису іншої сторони - ТОВ "БУДТОРГ-КМ", а тому також не можуть бути належними та допустимими доказами (первинними документами) на підтвердження проведення господарської операції.

Відповідно до приписів статей 13, 74 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Водночас, згідно з частиною четвертою статті 13 названого Кодексу, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Передбачивши право учасникам спору на подання своїх доводів та підтверджуючих певні обставини доказів, законодавець встановлює й процесуальні обов`язки таких учасників шляхом визначення певного процесуального порядку реалізації відповідних прав, у разі недотримання яких без поважних причин настають відповідні негативні наслідки для такого учасника у вигляді неприйняття судом його аргументів, оскільки неподання відповідних доказів найчастіше пояснюється неналежною підготовкою сторони до розгляду справи.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 14 ГПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина перша статті 74 ГПК України). Вичерпний перелік підстав звільнення від доказування закріплює стаття 75 ГПК України.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанову Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17).

Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №917/1307/18).

Сама лише відсутність заперечень учасника судового процесу щодо тих чи інших обставин (наприклад, неподання відзиву на позовну заяву) не свідчить про визнання ним таких обставин: "мовчазне" визнання обставин зі змісту процесуального закону не випливає (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18).

Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачем не надано належних та достовірних доказів, які б свідчили про здійснення відповідачем пропозиції позивачу щодо укладання разових договорів перевезення, а також враховуючи, що докази погодження між сторонами вартості (ціни) здійснених позивачем перевезень в матеріалах справи відсутні, а позивач належними та достовірними доказами не довів, що зазначена ним вартість перевезень є звичайною, що склалася на аналогічні послуги, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 42.000,00 грн недоведеними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

З огляду на те, що судом відмовлено в позовній вимозі про стягнення основного боргу в розмірі 42.000,00 грн, позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 790,52грн та інфляційних втрат у розмірі 2.187,36 грн також не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується статтею 129 ГПК України, відповідно до якої судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підставі, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

У зв`язку з чим, витрати зі сплати судового збору в розмірі 2.684,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10.000,00 грн залишаються за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1, 4, 13, 73, 74, 76-79, 86, 123, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволені позову відмовити повністю.

2. Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складання повного рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції Східного апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено "22" серпня 2023 р.

Суддя Н.С. Добреля