РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.08.2023Справа № 910/8641/23
Господарський суд міста Києва у складі судді Андреїшиної І.О., за участю секретаря судового засідання Березовської С.В., розглянувши матеріали господарської справи

За позовом Акціонерного товариства "Сенс Банк" (03150, місто Київ, вулиця Велика Васильківська, будинок 100; ідентифікаційний код 23494714)

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Альфа страхування" (01011, м. Київ, вул. Рибальська, 22, ідентифікаційний код 30968986)

про стягнення 2 546 782,94 грн,

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: Кузовлєв Р.В.

Від відповідача: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось Акціонерне товариство "Сенс Банк" з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Альфа страхування" про стягнення винагороди за договором доручення № 106016-КБ від 28.02.2013 в розмірі 2 546 782,94 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.06.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи № 910/8641/23 здійснювати у порядку загального позовного провадження; призначити підготовче засідання на 05.07.2023.

У засідання суду 05.07.2023 з`явився представник позивача.

Відповідач участь свого представника у засідання суду 05.07.2023 не забезпечив, про дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.07.2023 відкладено підготовче засідання на 09.08.2023.

06.07.2023 від відповідача через систему електронний суд надійшла заява про визнання позову в порядку ст. 191 ГПК України.

У судовому засіданні 09.08.2023 по справі № 910/8641/23 судом на підставі ч. 5 ст.183 ГПК України оголошено перерву на 16.08.2023.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем у підготовчому провадженні було подано заяву про визнання позову у справі № 910/8641/23 в повному обсязі. Заява підписана повноважним представником відповідача.

Відповідно до п. 1ч. 2 ст. 46 ГПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до ст. 191 ГПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 185 ГПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 191, 192 цього Кодексу.

Оскільки відповідач визнав пред`явлений позов і визнання позову не суперечить закону, суд, за згодою сторін та враховуючи положення ч.ч. 3, 4 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути справу у даному підготовчому судовому засіданні та ухвалити рішення у справі.

16.08.2023 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

28 лютого 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк», яке змінило своє найменування на Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі - позивач або повірений) та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Альфа Страхування» (далі - відповідач, довіритель) було укладено договір доручення №106016-КБ (далі - договір) з подальшими змінами та доповненнями до нього.

Відповідно до п.п. 2.1., 2.2. договору, з урахуванням змін, внесених додатковими угодами № 5 від 28.08.2019 та № 7 від 10.10.2019 року повірений зобов`язується від імені, за дорученням та за рахунок довірителя виконувати частину страхової діяльності останнього щодо пропонування потенційним страхувальникам страхових послуг, укладення та підписання зі страхувальниками договорів страхування та додаткових угод до договору страхування, при цьому, зазначені додаткові угоди укладаються за формою, що наведена у додатку № 7 до цього договору та виключно у випадку, визначеному у п. 2.5. цього договору. договори страхування, додаткові угоди до договору страхування укладаються повіреним від імені довірителя на підставі цього договору та виданої довірителем довіреності.

В п. 5.2.2. договору, в редакції додаткової угоди № 5 від 28.08.2019 року, сторони договору визначили, що винагорода повіреного встановлюється як певний відсоток від суми страхових платежів, які фактично надійшли до довірителя за укладеними повіреним протягом звітного періоду договорами страхування в тому числі за укладеними повіреним протягом звітного періоду додатковими угодами до договору (-ів) страхування, якими передбачено збільшення суми страхових платежів та/або сплата додаткових страхових платежів. Довіритель нараховує винагороду повіреному за надання останнім протягом звітного періоду послуг згідно з умовами цього договору. Винагорода повіреного сплачується довірителем на підставі підписаного сторонами акту наданих послуг не пізніше останнього робочого дня місяця, наступного за звітним.

Розмір винагороди сторони договору визначили у п. 5.2.1. договору, зазначивши, що за виконання дій, передбачених цим договором, довіритель сплачує повіреному винагороду у розмірі, визначеному у додатку № 1 до цього договору та на умовах цього договору. Зазначений додаток № 1 до договору протягом дії договору неодноразово змінювався шляхом укладення відповідних додаткових угод, тому перелік видів страхування/страхових продуктів та розмір винагороди повіреного також змінювались протягом дії договору (всі додаткові угоди з додатками до договору додаються до даної позовної заяви).

Позивач та відповідач, серед іншого, передбачили право повіреного на отримання винагороди за виконання дій, передбачених цим договором (п. 3.2.1. договору).

Пунктом 8.1. договору сторони погодили строк дії Договору, зокрема визначили, що договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 27.02.2014 року. Якщо жодна сторона не заявить про припинення дії договору не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку його дії, цей договір вважається щоразу подовженим на дванадцять місяців. Також, п. 8.3. договору передбачено, що цей договір припиняється, зокрема, за угодою сторін.

Крім того п. 8.7. договору визначено, що у випадку дострокового припинення дії цього договору довіритель зобов`язаний у 5-денний строк погасити заборгованість перед повіреним по сплаті винагороди у порядку, передбаченому договором.

Позивач виконував свої зобов`язання за договором у відповідності до його умов, проте, починаючи з 01 січня 2022 року відповідач перестав виконувати свої зобов`язання за договором в частині сплати визначеної суми винагороди на користь Позивача. Таким чином, внаслідок невиконання відповідачем передбачених договором зобов`язань у нього станом на 01 лютого 2023 року утворилася заборгованість зі сплати винагороди за період з 01 січня 2022 року по 01 лютого 2023 року в загальному розмірі 2 546 782,94 грн.

В матеріалах справи містяться складені та підписані позивачем та відповідачем акти наданих послуг (у відповідності до п. 5.2.2. договору), а саме:

- акт наданих послуг № 25672 від 04.02.2022 року,

- акт наданих послуг № 26891 від 10.03.2022 року,

- акт наданих послуг № 27343 від 05.04.2022 року,

- акт наданих послуг № 27875 від 03.05.2022 року,

- акт наданих послуг № 28592 від 10.06.2022 року,

- акт наданих послуг № 28991 від 04.07.2022 року,

- акт наданих послуг № 29650 від 03.08.2022 року;

- акт наданих послуг № 30287 від 05.09.2022 року,

- акт наданих послуг № 30972 від 03.10.2022 року,

- акт наданих послуг № 31612 від 03.11.2022 року,

- акт наданих послуг № 32171 від 07.12.2022 року,

- акт наданих послуг № 32651 від 02.01.2023 року,

- акт наданих послуг № 32811 від 15.03.2023 року.

07.12.2022 року позивач та відповідач уклали додаткову угоду № 26 до договору, відповідно до якої сторони дійшли згоди про те, що з 02.12.2022 року і до укладення між сторонами окремої додаткової угоди до цього договору про протилежне, повірений зобов`язується не виконувати від імені, за дорученням та за рахунок довірителя, частину страхової діяльності останнього щодо пропонування потенційним страхувальникам страхових послу, та відповідно укладення та підписання зі страхувальниками нових договорів страхування та додаткових угод до договорів страхування, які передбачені договором.

Разом із тим, пунктом 2 додаткової угоди № 26 до договору позивач та відповідач підтвердили, що станом на дату укладення цієї додаткової угоди (07.12.2022 року) прострочена заборгованість довірителя перед повіреним щодо сплати повіреному винагороди, передбаченої договором за період з 01.01.2022 року по 01.12.2022 року складає 2 518 647,50 грн.

Позивач у позовній заяві зазначає, що враховуючи те, що дану додаткову угоду було складено 07.12.2022 року, в ній не було відображено заборгованість по сплаті винагороди за період з 01.12.2022 року по 31.12.2022 року в розмірі 23 326,00 грн та за період з 01.02.2023 року по 28.02.2023 року в розмірі 4 809,44 грн (акти наданих послуг № 32651 від 02.01.2023 року та № 32811 від 15.03.2023 року).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем за несплаченою винагородою в загальному розмірі 2 546 782 гривні 94 коп, що підтверджується наведеними вище актами наданих послуг, які додаються до даної позовної заяви.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 1002 ЦК України повірений має право на плату за виконання свого обов`язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 1007 ЦК України довіритель зобов`язаний виплатити повіреному плату, якщо вона йому належить.

Частина 1 статті 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно зі статями 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Згідно частини 1 статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем порушено договірні зобов`язання в частині своєчасної сплати винагороди, внаслідок чого заборгованості складає 2 546 782,94 грн, про що не заперечив представник відповідача та визнав суму борг повністю.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач під час розгляду справи визнав суму боргу та не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення суму.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про повне задоволення позовних вимог.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Статтею 130 вказаного кодексу України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи те, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, суд на підставі ч. 1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України повертає позивачу 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, відповідно до платіжного документа , а саме в розмірі 15 281,00 грн, решту 50% відсотків судового збору (15 281,00 грн), суд стягує з відповідача.

Керуючись статтями 129, 233, 236, 237, 240 та 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Альфа страхування" (01011, м. Київ, вул. Рибальська, 22, ідентифікаційний код 30968986) на користь Акціонерного товариства "Сенс Банк" (03150, місто Київ, вулиця Велика Васильківська, будинок 100; ідентифікаційний код 23494714) заборгованість у розмірі 2 546 782 (два мільйони п`ятсот сорок шість тисяч сімсот вісімдесят дві) грн 94 коп. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 15 281 (п`ятнадцять тисяч двісті вісімдесят одна) грн 00 коп.

Повернути Акціонерному товариству "Сенс Банк" (03150, місто Київ, вулиця Велика Васильківська, будинок 100; ідентифікаційний код 23494714) з Державного бюджету України 15 281 (п`ятнадцять тисяч двісті вісімдесят одна) грн 00 коп. судового збору, сплаченого за платіжною інструкцією № від 26.05.2023.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 21.08.2023

Суддя І.О. Андреїшина