Судді Кібенко О.Р.
cправа № 902/1076/21
1. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду Бакуліна С.В. - головуючий, Кібенко О.Р., Студенець В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фондова компанія "Торговець цінними паперами "Реєстр-Консалтинг" (далі - ТОВ "Реєстр-Консалтинг") та ОСОБА_1 на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.03.2023 у справі №902/1076/21 за позовом ОСОБА_1 до 1) ОСОБА_2 , 2) Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" (далі - АТ "Райффайзен Банк"), 3) Приватного акціонерного товариства "Вінницький універмаг" (далі - ПрАТ "Вінницький універмаг"), 4) ТОВ "Реєстр-Консалтинг", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_3 , про витребування із чужого незаконного володіння простих бездокументарних іменних акцій та зобов`язання вчинити дії, касаційну скаргу ТОВ "Реєстр-Консалтинг" задовольнив частково, касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив, постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.03.2023 скасував, а рішення Господарського суду Вінницької області від 14.10.2022 залишив в силі.
2. Не погоджуюся з рішенням колегії суддів про залишення в силі рішення суду першої інстанції. Вважаю, що після скасування рішення суду апеляційної інстанції Верховний Суд мав направити справу на новий розгляд. При цьому виходжу з таких мотивів.
3. ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом до відповідачів (з урахуванням заяви про зміну предмета позову) про:
- витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9 792 474 штук простих іменних акцій бездокументарної форми існування емітента - ПрАТ "Вінницький універмаг", номінальна вартість цінного паперу: дві гривні шістдесят копійок, які знаходяться на рахунку в цінних паперах ОСОБА_2 , відкритому в АТ "Райффайзен Банк";
- зобов`язання АТ "Райффайзен Банк" провести безумовну облікову операцію списання 9 792 474 штук простих іменних акцій бездокументарної форми існування емітента - ПрАТ "Вінницький універмаг", номінальна вартість цінного паперу: дві гривні шістдесят копійок, які знаходяться на рахунку в цінних паперах ОСОБА_2 , відкритому в АТ "Райффайзен Банк";
- зобов`язання ТОВ "Реєстр-Консалтинг" провести безумовну облікову операцію зарахування 9 792 474 штук простих іменних акцій бездокументарної форми існування емітента - ПрАТ "Вінницький універмаг", номінальна вартість цінного паперу: дві гривні шістдесят копійок на рахунок в цінних паперах ОСОБА_1 у депозитарній установі - ТОВ "Реєстр-Консалтинг".
4. Позовні вимоги обґрунтовані вибуттям спірних акцій з власності позивача поза його волею, оскільки позивач не укладав договір купівлі-продажу цих акцій з ОСОБА_3 , яка в подальшому шляхом укладення договору дарування відчужила ці акції на користь ОСОБА_2 . Позивач вважав, що оскільки цей договір не був ним укладений, то відповідно і не виконувався, а докази його укладення та виконання не є належними та допустимими.
5. Господарський суд Вінницької області рішенням від 14.10.2022 у справі №902/1076/21 позов задовольнив повністю. Суд першої інстанції встановив, що у день підписання спірного правочину позивач перебував у місті Києві, а не у місті Вінниці, а відповідно й факт того, що 04.08.2014 позивач не підписував договір купівлі-продажу акцій, акт про повне виконання сторонами зобов`язань за договором та розпорядження на переказ акцій з його рахунку на рахунок покупця ( ОСОБА_3 ). Суд не застосував позовну давність, про яку заявила ОСОБА_2 , дійшовши висновку, що позивач дізнався про вибуття акцій з його володіння лише у 2020 році, після отримання виписки з рахунку у цінних паперах.
6. Північно-західний апеляційний господарський суд постановою від 17.03.2023 рішення Господарського суду Вінницької області від 14.10.2022 у справі №902/1076/21 скасував, ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив. Суд апеляційної інстанції встановив факт підписання позивачем у 2014 році договору купівлі-продажу цінних паперів, акту про його виконання та розпорядження на переказ цінних паперів на рахунок ОСОБА_3 у цінних паперах. Суд апеляційної інстанції не застосовував позовну давність, оскільки дійшов висновку про відмову у позові по суті.
7. ТОВ "Реєстр-Консалтинг" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просило скасувати постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.03.2023 та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
8. Підставою касаційного оскарження ТОВ "Реєстр-Консалтинг" визначив п.4 ч.2 ст.287 ГПК, зазначаючи про розгляд справи за відсутності та належного повідомлення ТОВ "Реєстр-Консалтинг" про дату та час судового засідання (п.5 ч.1 ст.310 ГПК).
9. Доводи ТОВ "Реєстр-Консалтинг" зводилися до того, що апеляційний суд: (1) незважаючи на подане представником ТОВ "Реєстр-Консалтинг" клопотання про визнання першої неявки його представника поважною та відкладення у зв`язку з цим розгляду справи, здійснив розгляд справи за відсутності представника, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенції) щодо права особи на справедливий судовий розгляд та права на користування правничою допомогою, а також статей 16, 42, 61, 202, 270 ГПК; (2) належним чином не повідомив ТОВ "Реєстр-Консалтинг" про дату, час та місце розгляду справи.
10. Крім цього, ТОВ "Реєстр-Консалтинг" вважало, що в порушення статей 73-80 ГПК апеляційний суд встановив факт подачі позивачем та третьою особою розпоряджень і видачу депозитарною установою розпоряджень за відсутністю відповідних доказів в матеріалах справи, тобто суд встановив обставини справи без наявності доказів, які їх підтверджують. В матеріалах справи наявні копії розпоряджень (наказів), які подані третьою особою разом із її письмовими поясненнями, які поставлені під сумнів позивачем, проте суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові не надав цим документам жодної правової оцінки.
11. Зазначаючи, що факт підписання (існування) вказаного розпорядження (наказу) від 04.08.2014 не заперечувався депозитарною установою, апеляційний суд не конкретизував, яке саме розпорядження мав на увазі. В свою чергу, ТОВ "Реєстр-Консалтинг" як в суді першої, так й в суді апеляційної інстанцій неодноразово висловлював позицію стосовно того, що позивач не звертався до депозитарної установи із розпорядженням або іншим документом про переказ цінних паперів із свого рахунку на рахунок ОСОБА_3 . Тобто, помилкове або умисне встановлення судом апеляційної інстанції факту незаперечення ТОВ "Реєстр-Консалтинг" існування розпорядження (наказу) від 04.08.2014 призвело до встановлення обставин, які не існували, проте стали підставою для скасування цілком законного рішення суду першої інстанції.
12. ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив скасувати постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.03.2023 і залишити в силі рішення Господарського суду Вінницької області від 14.10.2022.
13. Підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначив пункти 1 та 4 ч.2 ст.287 ГПК, вказуючи на те, що: при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції не врахував висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.10.2018 у справі №922/189/18, від 15.07.2022 у справі №921/184/21, від 20.04.2021 у справі №873/131/20, від 17.07.2018 у справі №915/1145/17, від 18.06.2019 у справі №920/330/18, від 26.10.2022 у справі №227/3760/19-ц, від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц, щодо застосування норм матеріального та процесуального права; суд апеляційної інстанції встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (п.4 ч.3 ст.310 ГПК, що кореспондується з п.4 ч.2 ст.287 цього Кодексу).
14. За твердженнями позивача, суд апеляційної інстанції, застосовуючи стандарти доказування, надав перевагу твердженням третьої особи - ОСОБА_3 , які в силу положень ст.73 ГПК не є доказами, над доказами, наданими позивачем на підтвердження обставин перебування його 04.08.2014 (в день укладення договору купівлі-продажу) у місті Києві, а не у місті Вінниці. Зокрема, суд апеляційної інстанції критично оцінив доводи позивача про неможливість його особистої участі у процедурі підписання договору купівлі-продажу та не прийняв надані на підтвердження цих обставин докази, а саме: табель обліку відпрацьованого часу народних депутатів України за серпень 2014 року, в якому зазначено, що позивач, як член Комітету з питань будівництва, містобудування і житлово-комунального господарства та регіональної політики Верховної Ради України, 04.08.2014 відпрацював 8 робочих годин.
15. На переконання позивача, факт подання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до депозитарної установи розпоряджень (наказів) на одержання цінних паперів, прав на цінні папери/поставку цінних паперів, прав на цінні папери апеляційний суд встановив: (1) на підставі неіснуючого в матеріалах справи розпорядження від 04.08.2014 №63/08-14р (номер та дата проведення операції за журналом депозитарних операцій 60 від 04.08.2014); (2) всупереч заперечень позивача щодо цих обставин; (3) на підставі копій цих розпоряджень (наказів), що містяться в матеріалах справи і були надані третьою особою ОСОБА_3 , проте поставлені позивачем під сумнів на їх відповідність оригіналу.
16. Факт видання ТОВ "Реєстр-Консалтинг" відповідного розпорядження (наказу) від 04.08.2014 про переказ прав на цінні папери між депонентами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які скріплені підписами останніх, апеляційний суд встановив також за відсутності доказів, які б підтверджували наявність цього факту.
17. Встановлюючи факт підписання (існування) вказаного розпорядження (наказу) від 04.08.2014, апеляційний суд безпідставно виходив з того, що ці обставини не заперечували ні позивач, ні депозитарна установа, адже як в суді першої, так й в суді апеляційної інстанцій, позивач неодноразово заперечував як факт підписання договору купівлі-продажу та акта про повне виконання сторонами зобов`язань до цього договору, так і факт підписання (і взагалі існування) та подання розпорядження до депозитарної установи.
18. Відтак позивач вважав, що на підставі встановлених судом апеляційної інстанції обставин, які заперечувались сторонами, і докази на підтвердження наявності яких в матеріалах справи відсутні, врахувавши копію розпоряджень (наказів) від 04.08.2014, як доказ, без дослідження його оригіналу, апеляційний суд помилково встановив факт виконання сторонами договору купівлі-продажу позивачем та третьою особою, що призвело до неправильної кваліфікації цього договору судом як укладеного.
19. Позивач стверджував, що суд апеляційної інстанції також залишив поза увагою його твердження про: (1) відсутність у нього наміру відчужувати спірні акції ОСОБА_3 та іншим особам, визнавши непереконливими твердження позивача про його необізнаність протягом тривалого часу про факт вибуття з його власності контрольного пакету акцій (51%), з огляду на те, що своєчасний перехід прав власності на цінні папери обумовлено діями самого позивача, адже саме на продавця за договором купівлі-продажу покладено обов`язки належного оформлення пакету документів, на підставі яких перехід права власності від продавця до покупця оформлюється депозитарною установою; (2) непідписання договору купівлі-продажу, неподання до депозитарної установи пакету документів про переказ належних йому цінних паперів із свого рахунку на рахунок ОСОБА_3 , а також пакету документів про припинення за ним права власності на ці цінні папери.
20. Крім цього, суд апеляційної інстанції безпідставно не врахував показання свідків та доводи позивача і депозитарної установи про те, що втрати документів не було, їх винесла ОСОБА_2 із офісу депозитарної установи разом із працівником цієї депозитарної установи ОСОБА_3 і паралельно з цим працівниками цієї депозитарної установи був складений акт про нібито їх знищення у зв`язку із закінченням строку їх зберігання.
21. Верховний Суд скасував рішення суду апеляційної інстанції та залишив в силі рішення суду першої інстанції, виходячи з такого.
Щодо табелю обліку відпрацьованого часу:
- оцінюючи докази укладення договору купівлі-продажу від 04.08.2014 із застосуванням такого стандарту доказування, як вірогідність доказів, апеляційний суд без дотримання вимог процесуального законодавства відхилив наданий позивачем доказ на підтвердження його перебування 04.08.2014 у місті Києві, а саме табель обліку відпрацьованого часу народних депутатів України за серпень 2014 року, хоча: (1) в останньому фіксується кількість днів і годин, відпрацьованих працівником, а також причини неявок, серед яких відпустка, лікарняний, відрядження тощо; (2) ведення цього табелю здійснюється з метою забезпечення достовірного обліку виконуваної працівником роботи; (3) зазначені у згаданому табелі відомості не спростовані іншими належними доказами;
- апеляційний суд фактично надав перевагу поясненням третьої особи ОСОБА_3 , яка не робила ці пояснення у формі заяви свідка, а тільки стверджувала про підписання договору купівлі-продажу його учасниками 04.08.2014 у місті Вінниці, які самі по собі не є доказом по справі. Також нею не надано на підтвердження цих обставин жодних належних та допустимих доказів, в той час як ОСОБА_1 такі обставини заперечував з посиланням на відповідний доказ, а саме табель обліку, який було правомірно взято до уваги та оцінено у сукупності з іншими доказами судом першої інстанції;
- відповідні доводи третьої особи, які апеляційний суд вважав не спростованими, в силу приписів ст.73 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), не є самі по собі доказом щодо обставин справи, та підлягають доведенню в загальному порядку. Засобом доказування є лише такі пояснення сторін, третіх осіб та їх представників, які зафіксовані у відповідній заяві, із зазначенням в ній підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань, з підтвердженням підпису свідка нотаріусом (ст.88 ГПК);
- проте, матеріали справи такої заяви ОСОБА_3 не містять, як не містять й будь-яких інших доказів, дослідження та співставлення яких із застосуванням такого стандарту доказування, як вірогідність доказів, спростовувало би наведену в табелі обліку інформацію щодо відпрацювання позивачем 8 робочих годин 04.08.2014 на своєму робочому місці, яке знаходилось у місті Києві. Тобто застосування такого принципу оцінювання доказів, як вірогідність, не застосовується, коли доказ, наданий стороною, має конкурувати з поясненнями, які не є доказами, оскільки не є заявою свідка (за відсутності будь-яких інших доказів). За наведеного суд апеляційної інстанції помилково прийняв до уваги пояснення третьої особи, які не є доказом в силу норм ГПК;
Щодо знищення документів:
- з метою з`ясування питання про те, чи мало місце волевиявлення позивача на укладення договору купівлі-продажу від 04.08.2014 №БВ 156 шляхом його особистого скріплення власним підписом та виконання вказаного договору сторонами, суд першої інстанції призначив у справі судову почеркознавчу експертизу та витребував у ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ТОВ "Реєстр-Консалтинг" оригінали договору купівлі-продажу від 04.08.2014 №БВ 156 та акта про повне виконання сторонами зобов`язань до договору купівлі-продажу цінних паперів від 04.08.2014 №БВ 156. Проте, як констатував місцевий господарський суд, оригінали договору купівлі-продажу від 04.08.2014 №БВ 156 та акта про повне виконання не були надані ані ОСОБА_1 - з огляду на системне заперечення ним укладення такого договору, що є його фундаментальною позицією у справі, ані відповідачкою ОСОБА_2 , ані третьою особою ОСОБА_3 , з тих підстав, що договір купівлі-продажу та акт про повне виконання зберігалися у повіреного покупця та були знищені ним 30.09.2021 згідно з актом на знищення документів від 30.09.2021 б/н у зв`язку із закінченням п`ятирічного терміну їх зберігання;
- взявши до уваги показання свідків, які були допитані судом першої інстанції, і підтвердили свої заяви, викладені письмово, та розцінивши акт на знищення документів як недостовірний доказ, що не було спростовано апеляційним судом, суд першої інстанції виснував про існування вказаних доказів в наявності на момент складання відповідного акта та вважав ненадання відповідачами оригіналів договору купівлі-продажу цінних паперів від 04.08.2014 №БВ 156 та акта від 04.08.2014 б/н про повне виконання сторонами зобов`язань до договору купівлі-продажу цінних паперів від 04.08.2014 №БВ 156 як ухилення відповідачів від подання суду документів, необхідних для проведення експертизи, що в свою чергу унеможливило її проведення;
- відповідно до ст.102 ГПК, у разі ухилення учасника справи від подання суду на його вимогу необхідних для проведення експертизи матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, що перешкоджає її проведенню, суд залежно від того, яка особа ухиляється, а також яке ця експертиза має значення, може визнати встановленою обставину, для з`ясування якої експертиза була призначена, або відмовити у її визнанні. З огляду на наведене, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про можливість застосування у цьому випадку ст.102 ГПК та визнання доведеним з боку ОСОБА_1 його твердження стосовно непідписання ним договору від 04.08.2014 №БВ156, визнання його неукладеним і таким, що не відбувся;
- вважаючи необґрунтованими висновки суду першої інстанції про ухилення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від надання оригіналів договору купівлі-продажу та акта про повне виконання, апеляційний суд не прийняв пояснення (заяви) свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в якості доказів у справі та вважав, що вони не можуть підтверджувати факт втрати документів із депозитарної установи, з огляду на те, що депозитарна установа не дотрималась алгоритму дій у разі втрати документів, а саме не склала акт, в якому повинна була зафіксувати обставини втрати документів із депозитарної установи;
- поясненнями свідків не підтверджувався факт втрати документів депозитарною установою, що вимагало б дотримання наведеного судом алгоритму дій. Свідки, як встановив суд першої інстанції, стверджували лише про складання акта про знищення документів при їх фактичному незнищенні. Також стверджували те, що фактично оригінали документів, перелік яких міститься в акті від 30.09.2021, зокрема договір купівлі-продажу цінних паперів від 04.08.2014 №БВ 156 та акт про повне виконання від 04.08.2014, не були знищені, їх забрала ОСОБА_2 з офісу депозитарної установи, змусивши при цьому разом із ОСОБА_3 , яка також була працівником цієї депозитарної установи та підписала цей акт, працівників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 скласти акт на знищення цих документів;
- будь-якого іншого обґрунтування, окрім недотримання депозитарною установою алгоритму дій при втраті документів, для відхилення пояснень (заяв) свідків як доказів, на підставі яких суд може встановити наявність або відсутність певних обставин справи, апеляційний суд не навів;
- вказуючи на суперечливість пояснень щодо причин відсутності оригіналів документів (оригіналу договору від 04.08.2014 БВ 156 та акта про повне виконання від 04.08.2014), апеляційний суд не зазначив, які саме пояснення є суперечливими та в чому полягає така суперечливість;
- наведене свідчить, що суд апеляційної інстанції безпідставно та необґрунтовано відхилив згадані пояснення (заяви) свідків, і, як наслідок, не спростував обставин, які ними доводились, та які правомірно були прийняті до уваги судом першої інстанції, оцінені останнім з встановленням наведених в рішенні суду першої інстанції обставин того, що оригінали договору купівлі-продажу цінних паперів від 04.08.2014 №БВ 156 та акта від 04.08.2014 б/н про повне виконання сторонами зобов`язань до договору купівлі-продажу цінних паперів від 04.08.2014 №БВ 156 не були знищені згідно акта, однак не надані відповідачкою та третьою особою на вимогу суду;
- поза увагою апеляційного суду залишилися наведені свідками в показаннях та враховані судом першої інстанції обставини стосовно того, що: (1) 30.09.2021 під вчиненням морального тиску на них з боку ОСОБА_6 та ОСОБА_3 вони зібрали всі оригінали документів, зокрема ті, що стосуються договору купівлі-продажу цінних паперів від 04.08.2014 №БВ 156 та акта від 04.08.2014 б/н про повне виконання сторонами зобов`язань до договору купівлі-продажу цінних паперів від 04.08.2014 №БВ 156, розпорядження та звіту, та склали акт про їх знищення шляхом спалення. Після чого ОСОБА_3 та ОСОБА_2 самовільно забрали такі документи; (2) комісія у складі ОСОБА_5 як керуючого підрозділом депозитарної діяльності, ОСОБА_4 як фахівця з продажу цінних паперів та фахівця з депозитарної діяльності, та ОСОБА_3 (третя особа у цій справі) як керівника служби внутрішнього аудиту, не була затверджена керівником депозитарної установи Бенівською О.В. ; (3) акт на знищення від 30.09.2021 не був скріплений печаткою ТОВ "Реєстр-Консалтинг";
- суд апеляційної інстанції не спростував висновок суду першої інстанції про недостовірність в силу приписів ст.78 ГПК доказу, а саме акта про знищення шляхом спалення документів та справ, який датований 30.09.2021;
- апеляційний суд не спростував встановлені судом першої інстанції обставини, за результатами оцінки п.8.13 договору від 04.08.2014 №БВ 156 та акта на знищення документів від 30.09.2021, стосовно того, що ТОВ "Реєстр-Консалтинг" мало би отримати три примірники оригіналів договору купівлі-продажу цінних паперів від 04.08.2014 №БВ 156 та акта від 04.08.2014 б/н, а саме: один - як повірений покупця та два - як депозитарна установа сторін, а в акті на знищення від 30.09.2021 зазначено про знищення лише одного примірника оригіналу договору купівлі-продажу цінних паперів від 04.08.2014 №БВ156 та одного примірника акта про повне виконання сторонами зобов`язань до договору купівлі-продажу цінних паперів від 04.08.2014 №БВ 156;
- не погоджуючись з висновками суду першої інстанції про ухилення ОСОБА_3 від надання суду оригіналів договору купівлі-продажу та акта про повне виконання, апеляційний суд не встановив об`єктивного існування обставин, на які посилалася ОСОБА_3 , а саме обставин відсутності у неї належного їй примірника оригіналу договору купівлі-продажу та акта про повне виконання, з огляду на те, що вони зберігались у її повіреного - ТОВ "Реєстр-Консалтинг". Жодними належними та допустимими доказами третя особа не довела, а суд апеляційної інстанції не встановив, обставин щодо передачі ОСОБА_3 її примірника договору купівлі-продажу та акта про повне виконання повіреному, а також їх знищення депозитарною установою (повіреним) саме як документів депозитарної установи, які підлягали знищенню після спливу п`ятирічного строку;
- таким чином, апеляційний суд не спростував висновки суду першої інстанції про ухилення, відповідачів та ОСОБА_3 від надання оригіналів документів, копії яких наявні в матеріалах справи, витребовувались у них, що унеможливило проведення судової почеркознавчої експертизи, та стало правомірною і обґрунтованою підставою застосування судом першої інстанції ст.102 ГПК та визнання доведеним з боку ОСОБА_1 його твердження стосовно непідписання ним договору купівлі-продажу від 04.08.2014 №БВ156, визнання його неукладеним і таким, що не відбувся;
Щодо розпоряджень (наказів) як доказу виконання договору:
- в оскаржуваній постанові апеляційний суд виснував, що договір купівлі-продажу виконувався сторонами, а відтак його не можна вважати неукладеним. Такі висновки апеляційного суду мотивовані, зокрема, тим, що за матеріалами справи суд встановив: (1) подання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до ТОВ "Реєстр-Консалтинг" розпоряджень (наказів) на одержання цінних паперів, прав на цінні папери/поставку цінних паперів, прав на цінні папери; (2) видання депозитарною установою - ТОВ "Реєстр-Консалтинг" розпоряджень (наказів) від 04.08.2014 про переказ прав на цінні папери між депонентами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які скріплені підписами останніх;
- апеляційний суд констатував, що факт підписання (існування) вказаного розпорядження (наказу) від 04.08.2014, як позивачем так і депозитарною установою не заперечувалися в суді першої та апеляційної інстанцій, а тому вважав, що копія даного розпорядження (наказу) є належним, допустимим та достовірним доказом відповідно до норм статей 76, 77, 78, 86 ГПК; проте, як при подачі позову, так й під час розгляду цієї справи в суді першої та апеляційної інстанцій, позивач (у позовній заяві, у письмових поясненнях, наданих суду першої інстанції, у відзиві на апеляційну скаргу та у наданих ним письмових поясненнях суду апеляційної інстанції) неодноразово заперечував як факт підписання договору купівлі-продажу та акта про повне виконання сторонами зобов`язань за цим договором, так і факт підписання (і взагалі існування) та подання розпорядження (наказу) до депозитарної установи. Подання позивачем розпорядження (наказу) також заперечувала і сама депозитарна установа;
- встановлюючи факт підписання (існування) вказаного розпорядження (наказу) від 04.08.2014, апеляційний суд безпідставно виходив з того, що ці обставини не заперечували ні позивач, ні депозитарна установа;
- копії розпоряджень (наказів), що містяться в матеріалах справи та надані ОСОБА_3 до своїх письмових пояснень, зокрема розпорядження (наказу) ОСОБА_1 , були поставлені останнім та депозитарною установою під сумнів на їх відповідність оригіналу та існування взагалі, а відповідні оригінали не були надані на вимогу суду; апеляційний суд в силу приписів ч.6 ст.91 ГПК не повинен був брати такі копії доказу до уваги; натомість суд апеляційної інстанції без дослідження оригіналу цих розпоряджень (наказів) в порушення норм процесуального права прийняв до уваги ці копії, які не є письмовими доказами, та не врахував наведені позивачем в касаційній скарзі висновки, викладені в раніше ухваленій Верховним Судом постанові від 20.04.2021 у справі №873/131/20 з урахуванням правових позицій Верховного Суду у постановах від 17.07.2018 у справі №915/1145/17, від 18.06.2019 у справі №920/330/18 та від 07.08.2019 у справі №925/2151/14, стосовно необхідності дослідження судом оригіналів документів, які поставлені під сумнів учасником справи, про що слушно стверджує позивач у своїй касаційній сказі та додаткових письмових поясненнях;
- враховуючи як доказ згадану копію розпорядження (наказу), апеляційний суд: (1) не надав оцінки тій обставині, що копія розпорядження ОСОБА_1 була надана ОСОБА_3 , яка своїм підписом підтвердила, що відповідна копія розпорядження відповідає оригіналу, проте на вимогу суду такого оригіналу не надала; (2) не зважив на обставини наявності лише у ОСОБА_3 розпорядження (наказу) ОСОБА_1 , зокрема з урахуванням норм Закону "Про депозитарну систему України", який передбачає, що відповідне розпорядження (наказ) повинно подаватись до депозитарної установи та не встановлює надання примірника та/або копії цього розпорядження (наказу) іншій стороні правочину. Коли і за яких обставин ОСОБА_3 отримала цей матеріал від депозитарної установи, апеляційний суд не з`ясував, оскільки відповідні обставини судом апеляційної інстанції не встановлено за відсутності в матеріалах справи відповідних доказів;
- в контексті вищевикладеного, суд апеляційної інстанції також залишив поза увагою твердження відповідачки та третьої особи стосовно того, що зазначені копії розпоряджень (наказів) були отримані ОСОБА_3 від колишнього директора ТОВ "Реєстр-Консалтинг" після подання ОСОБА_1 позову до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, у зв`язку з чим остання і підтвердила відповідність копій розпоряджень їх оригіналам. Втім, у зв`язку з висловленими позивачем та депозитарною установою сумнівами стосовно таких копій, самі такі твердження не можуть свідчити про відповідність таких копій оригіналу та не позбавляє суд обов`язку дослідити їх (оригінали). Здійснення напису "копія вірна" з проставленням дати та підпису з копії суперечить приписам чинного законодавства (при тому, що апеляційним судом не встановлено обставин отримання копій третьою особою, а на самій копії відсутня відмітка депозитарної установи про відповідність оригіналу та дату посвідчу вального напису), що не підтверджує наведених тверджень про отримання копій від депозитарної установи;
- наведене свідчить, що прийнявши до уваги копію розпорядження (наказу) позивача від 04.08.2014, як доказу, без дослідження його оригіналу або копії, посвідченої позивачем чи депозитарною установою, суд апеляційної інстанції помилково встановив факт виконання сторонами договору купівлі-продажу, що призвело до неправильної кваліфікації судом цього договору як укладеного, та жодним чином не спростовує висновки суду першої інстанції в цій частині;
- вказуючи, що висновок апеляційного суду про виконання сторонами договору купівлі-продажу цінних паперів від 04.08.2014 №БВ156 випливає, зокрема, із наведених положень статей 4, 6 Закону "Про депозитарну систему України" та пунктів 3.4, 4.3, 5.1 договору купівлі-продажу, відповідно до яких виконання умов договору щодо своєчасного переходу прав власності на цінні папери обумовлено діями самого позивача, оскільки саме на продавця за договором купівлі-продажу покладено обов`язки належного оформлення пакету документів, на підставі яких перехід права власності від продавця до покупця оформлюється депозитарною установою, суд апеляційної інстанції не встановив на підставі належних та допустимих доказів виконання позивачем цих умов та не спростував твердження останнього, які суд першої інстанції визнав доведеними, стосовно непідписання ним договору купівлі-продажу від 04.08.2014 №БВ156;
- наведені апеляційним судом положення Закону "Про депозитарну систему України" та умови договору купівлі-продажу, укладення якого позивач заперечує, не підтверджують виконання сторонами, зокрема позивачем, умов такого договору купівлі-продажу;
- стверджуючи про волевиявлення позивача та виконання ним договору купівлі-продажу з посиланням на те, що виконання депозитарною установою відповідної депозитарної операції могло бути проведено виключно на підставі належним чином оформлених розпоряджень кожного депонента - сторони правочину (обох сторін цього договору), відповідачка та третя особа не довели, а суд апеляційної інстанції, відповідно, не встановив на підставі належних та допустимих доказів факту подання позивачем такого розпорядження (наказу) до депозитарної установи та здійснення депозитарної операції саме на підставі належним чином оформлених розпоряджень сторін правочину, зокрема на підставі розпорядження позивача, оформленого належним чином (на підставі оригіналу цього документу);
- факт виконання вказаної депозитарної операції, в результаті якої права на акції були списані з рахунку ОСОБА_1 та зараховані та рахунок ОСОБА_3 , не заперечується жодною із сторін цього спору, проте можливе вчинення депозитарною установою порушень (наприклад здійснення відповідної операції на підставі неналежним чином оформленого розпорядження (наказу) ОСОБА_1 або лише на підставі розпорядження ОСОБА_3 , або без його/їх наявності взагалі) не може свідчити про волевиявлення позивача на відчуження належних йому акцій на користь ОСОБА_3 та виконання ним договору купівлі-продажу. Відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів щодо обставин неправомірності дій депозитарної установи при виконанні депозитарної операції по переказу прав на акції з рахунку у цінних паперах також не доводить волевиявлення позивача на відчуження належних йому акцій на користь третьої особи ОСОБА_3 ;
Щодо оплати за договором:
- вказуючи про виконання сторонами договору купівлі-продажу, апеляційний суд не спростував висновки суду першої інстанції про відсутність в матеріалах справи доказів отримання коштів ОСОБА_1 як продавцем за договором купівлі-продажу №БВ 156 від 04.08.2014;
- все наведене свідчить, що апеляційний суд не спростував висновки суду першої інстанції, який з урахуванням аналізу встановлених ним обставин у всій сукупності, та на підставі оцінки наявних в матеріалах справи належних та допустимих доказів виснував, що: (1) спірне майно вибуло із володіння позивача ОСОБА_1 поза його волевиявленням, внаслідок визнаного судом неукладеним договору купівлі-продажу цінних паперів від 04.08.2014 №БВ 156; (2) ОСОБА_3 не набула майнових прав власника цінних паперів за договором купівлі-продажу цінних паперів від 04.08.2014 №БВ 156 щодо цiнних паперiв емітента - ПрАТ "Вінницький універмаг" у кількості 9 792 474 штук, а відтак, не маючи встановленого законом права власності щодо спірного майна, не мала права на його відчуження на користь ОСОБА_2 , оскільки вказане майно ОСОБА_3 як дарувальнику не належало;
- з огляду на наведене, Верховний Суд вважає законними та обґрунтованими висновки суду першої інстанції про наявність підстав для витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 простих іменних акцій емітента - ПрАТ "Вінницький універмаг" у кількості 9 792 474 штук, які знаходяться на рахунку в цінних паперах ОСОБА_2 за нікчемним правочином дарування, який порушує публічний порядок та не вимагає визнання його недійсним, відповідно, зобов`язання депозитарних установи здійснити списання цих акцій з рахунку ОСОБА_2 та їх зарахування на рахунок депонента - позивача.
22. Звертаю увагу, що підстави касаційного оскарження та доводи касаційної скарги ОСОБА_1 стосуються питань оцінки доказів.
23. По суті, Верховний Суд дійшов висновку про те, що суд апеляційної інстанції встановив факти, які входять до предмету доказування, на підставі доказів:
(а) яким суд апеляційної інстанції не надав переваги як письмовим доказам перед доводами учасників справи (табель обліку),
(б) які є недостовірними (акт знищення документів),
(в) які суд мав залишити без уваги (копії договору купівлі-продажу, акта про повне виконання сторонами зобов`язань, розпорядження (наказу) за умови не надання стороною оригіналу).
24. Отже, Верховний Суд дійшов висновків, що суд апеляційної інстанції здійснивши оцінку наданих сторонами доказів, помилково встановив факти щодо укладення та виконання договору, та, відповідно, правомірності переходу права власності на цінні папери до відповідачки ОСОБА_2 . Натомість суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що договір купівлі-продажу щодо спірного пакету акцій позивачем не укладався та не виконувався, відтак обґрунтовано задовольнив позовні вимоги.
25. Частина 2 ст.300 ГПК визначає межі, у яких діє суд касаційної інстанції, зокрема те, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
26. Відповідно до п.4 ч.3 ст.310 ГПК підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Згідно з ч.4 ст.310 ГПК справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції
27. Стаття 86 ГПК передбачає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
28. У ч.5 ст.236 ГПК передбачено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
29. Відповідно до вимог ч.4 ст.238 ГПК суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення зазначає: 1) перелік обставин, які є предметом доказування у справі; 2) перелік доказів, якими сторони підтверджують або спростовують наявність кожної обставини, яка є предметом доказування у справі; 3) висновок суду про те, яка обставина, що є предметом доказування у справі, визнається судом встановленою або спростованою з огляду на більшу вірогідність відповідних доказів; 4) мотиви визнання доказів більш вірогідними щодо кожної обставини, яка є предметом доказування у справі; 5) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 6) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, та мотиви такого висновку; 7) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 8) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.
30. У п.3 ч.1 ст.282 ГПК вказано, що мотивувальна частина суду апеляційної інстанції має містити: а) встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини; б) доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; в) мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.
31. Отже, як суд першої, так і суд апеляційної інстанції оцінює як докази так і доводи (ключові аргументи) сторін у їх сукупності і надає їм правову оцінку, встановлює факти, які входять до предмету доказування, і на підставі встановлених фактів застосовує відповідні норми права до спірних відносин.
32. Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту.
33. У разі, коли суд апеляційної інстанції помилково взяв до уваги певні докази при встановленні фактів, які входять до предмету доказування, то Верховний Суд, керуючись приписами п.4 ч.3 ст.310 ГПК, на які зокрема посилався й скаржник, мав направити справу на новий розгляд, для того щоб суд апеляційної інстанції надав оцінку іншим доказам і ключовим аргументам сторін без урахування тих доказів, які є недопустимими.
34. Щодо встановлених Верховним Судом порушень норм процесуального права також звертаю увагу на таке.
35. Щодо табелю обліку відпрацьованого часу народних депутатів України за серпень 2014 року, в якому зазначено, що ОСОБА_1 , як член Комітету з питань будівництва, містобудування і житлово-комунального господарства та регіональної політики Верховної Ради України, відпрацював 8 робочих годин, то суд апеляційної інстанції вказав на те, що цей доказ не може підтверджувати факт відсутності позивача (як народного депутата) у місті Вінниця, тобто по суті визнав цей доказ неналежним, таким що не стосується предмета доказування, а не надавав перевагу поясненням учасників справи порівняно із письмовим доказом.
36. Відповідно до ч.1 ст. 76 ГПК належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 76 ГПК).
37. Таким чином, Верховний Суд погодився з оцінкою доказу як належного, наданою судом першої інстанції, та не погодився з оцінкою як неналежного, наданою судом апеляційної інстанції. Звертаю також увагу, що скаржник не посилався як на підставу касаційного оскарження на п.1 та п. 3 ч.2 ст. 287 ГПК, і, відповідно, не навів висновків Верховного Суду, які б були б зроблені за подібних обставин справи і спростували висновки суду апеляційної інстанції про неналежність такого доказу як табель обліку відпрацьованого часу народних депутатів України, та не зазначив про відсутність таких висновків.
38. Щодо встановлення судом апеляційної інстанції обставин справи на підставі доказу (акту про знищення) який є недостовірним, то вважаю що Верховний Суд, надаючи перевагу оцінці цього доказу, зробленої судом першої інстанції (як недостовірного), перед його оцінкою судом апеляційної інстанції (як достовірного), по суті самостійно оцінив цей доказ (вирішив питання його достовірності), тобто порушив приписи ч.2 ст.300 ГПК.
39. Відповідно до ч.1 ст.78 ГПК достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. У ч. 1 ст. 79 ГПК вказано, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст.78 ГПК).
40. Надання переваги аргументам суду першої інстанції перед аргументами суду апеляційної інстанції щодо достовірності доказу та вірогідності тієї чи іншої обставини є вирішенням питань, які відповідно до меж касаційного оскарження, встановлених ст. 300 ГПК, не належать до компетенції Верховного Суду.
41. Щодо встановлення фактів підписання договору, акта про повне виконання сторонами зобов`язань, розпорядження, здійснення оплати за договором на підставі недопустимих доказів (завірених стороною копій за відсутності у сторони оригіналів цих доказів), погоджуюся з висновками Верховного Суду, зробленими у постанові.
42. Отже, Верховний Суд, дійшовши висновку про встановлення судом апеляційної інстанції фактів, які входять до предмету доказування, на підставі недопустимих доказів, мав застосувати повноваження суду касаційної інстанції, встановленні ст.310 ГПК, натомість, застосував повноваження, передбачені ст.312 ГПК.
43. Так, у п. 4 ч. 3 ст. 310 ГПК передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Згідно з приписами ч.4 ст. 310 ГПК справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
44. Тоді як ст. 312 ГПК встановлює, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
45. Також звертаю увагу, що одним із ключових доводів апеляційної скарги, який суд апеляційної інстанції не розглянув, ухваливши рішення про відмову у задоволенні позовних вимог по суті, є незастосування судом першої інстанції позовної давності.
46. Так, 28.09.2022 представником ОСОБА_2 , ПрАТ "Вінницький універмаг" та ОСОБА_3 в системі "Електронний суд" зроблено заяву про застосування позовної давності.
47. Позивач стверджував, що про вибуття із його власності цінних паперів він дізнався лише 30.12.2020, коли він отримав на свій запит виписку про стан рахунку в цінних паперах, відкритий на його ім`я в депозитарній установі - ТОВ "Реєстр-Консалтинг", з якої позивач виявив, що на його рахунку в цінних паперах відсутні вказані вище цінні папери емітента - ПрАТ "Вінницький універмаг".
49. У заяві про застосування позовної давності заявники посилалися на відповідні висновки Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та Верховного Суду та звернули увагу, зокрема, на порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", встановлених ст.261 ЦК, а також на обов`язок позивача цікавитися станом своїх справ, зокрема, з огляду на періодичність скликання загальних зборів юридичної особи.
50. Суд першої інстанції дійшов висновків, що позивач дізнався про порушення його права 30.12.2020, натомість відповідач ОСОБА_2 не надала суду достатніх та переконливих доказів на підтвердження того, що позивач обов`язково повинен був знати або дізнався про те, що його право власності порушено раніше, ніж 30.12.2020, коли одержав виписку депозитарної установи.
51. В апеляційних скаргах ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зокрема, зазначили, що:
- для підтвердження обставини щодо моменту, з якого ОСОБА_1 став відомий факт порушення його прав суд першої інстанції вважав належним та достатнім доказом виписку по рахунку у цінних паперах; вказана виписка не є належним та достовірним доказом; надана виписка про стан рахунку в цінних паперах була надана не на виконання розпорядження, а на "запит" ОСОБА_1 , який не є нотаріусом, що оформлює спадщину, а є депонентом та власником рахунку у цінних паперах; виписка про стан рахунку в цінних паперах повинна містити, зокрема, дату та час її складання (година-хвилина-секунда), тоді як виписка, яка була надана разом з позовною заявою, взагалі не містить інформації про дату, час її складення;
- У 2012 - 2014 роках ОСОБА_1 обіймав посаду народного депутата України; 27.11.2014 ОСОБА_1 подав декларацію за 2014 рік, у якій зазначив про належність йому лише часток у статутних капіталах загальною вартістю 8 557 999 грн, тоді як цінні папери у його власності відсутні; 26.03.2015 та 23.02.2016 ОСОБА_1 додатково подав декларації за 2014 рік, в яких інформація про належність йому прав на цінні папери також відсутня.
52. Апелянти звертали увагу, що про факт укладення оспорюваного договору позивачу було достеменно відомо ще з 14.04.2015, тобто більше ніж за п`ять років до пред`явлення позову, який розглядається у даній справі, а відтак і про пропуск ним позовної давності, у зв`язку з чим суд мав відмовити у задоволенні позову. З моменту набуття прав на акції у 2001 році ОСОБА_1 брав активну участь у господарській діяльності ЗАТ "Вінницький універмаг", зокрема, брав участь у загальних зборах акціонерів товариства. З 2014 по 2020 рік, тобто протягом шести років, ОСОБА_1 , який все ще вважав себе власником контрольного пакету акцій ПрАТ "Вінницький універмаг" (51%), не цікавився відомостями ані про загальні збори його акціонерів, ані про результати діяльності товариства, ані про необхідність призначення посадових осіб, ані про необхідність внесення змін до його статуту. Вказана поведінка позивача не відповідає поведінці особи, яка вважає себе власником контрольного пакету акцій товариства, а навпаки відповідає поведінці особи, яка відчужила належні їй права на акції цього товариства, однак дані обставини не були взяті до уваги судом першої інстанції.
53. Скаржники долучили до апеляційних скарг, зокрема, копію запиту ОСОБА_1 від 24.12.2020 №1, копію відповіді ТОВ "Реєстр-Консалтинг" від 30.12.2020, інформацію про загальні збори акціонерів, повідомлення про проведення загальних зборів (паперові копії електронних доказів, оригінали яких доступні за вказаними посиланнями), звіти про фінансові результати за 2002-2013 роки тощо.
54. Суд апеляційної інстанції у постанові у якості ключового доводу апеляційної скарги вказав те, що на думку апелянтів, судом першої інстанції неправильно застосовано положення ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) і не застосовано ч.4 ст.267 ЦК, а відтак невірно встановлено момент, з якого позивачу стало відомо про укладення оспорюваного договору та порушення його прав. Виписка про стан рахунку в цінних паперах є недостовірним та недопустимим доказом, який не може підтверджувати момент, з якого ОСОБА_1 став відомий факт порушення його прав. Втім, суд апеляційної інстанції на цей аргумент не надав відповіді, оскільки ухвалив рішення про відмову у задоволенні позовних вимог по суті.
55. Відтак, залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, замість направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд позбавив сторону можливості отримати відповідь на аргумент, який є ключовим для цієї справи.
56. Сторона у справі (відповідач) не повинна бути позбавлена права на справедливий розгляд її апеляційної скарги (отримання відповіді на всі ключові аргументи) через порушення норм процесуального права, яких припустився суд апеляційної інстанції.
57. ЄСПЛ зазначив, що до його функцій не входять питання допустимості доказів, яке є насамперед компетенцією національних судів. Водночас, якщо останні ігнорують "специфічний, доречний та важливий аргумент, який робиться заявником і який має ключове значення для результату розгляду справи", це може в цілому порушити принцип справедливості судового розгляду, а відтак порушити ст.6 Конвенції (рішення у справі "Мала проти України" від 03.07.2014, заява №4436/07).
60. На підставі викладеного вважаю, що Верховний Суд, керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 316, 317 ГПК мав направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
61. При цьому погоджуюсь з висновками Верховного Суду щодо доводів касаційної скарги ТОВ "Реєстр-Консалтинг" (доводи щодо процесуальних порушень, які полягають у неналежному повідомленні апеляційним судом ТОВ "Реєстр-Консалтинг" про дату, час та місце розгляду справи, та щодо необґрунтованого відхилення клопотання про відкладення, не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду цієї справи).
Окрему думку складено відповідно до ч.3 ст.34 Господарського процесуального кодексу України.
Суддя О. Кібенко