ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2023 року Справа № 915/754/21(486/893/22)

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Ржепецького В.О., за участі секретаря судового засідання Матвєєвої А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

до відповідача: Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" (55000, Миколаївська область, м. Южноукраїнськ, вул. Дружби народів, буд. 8; адреса електронної пошти: ; ідентифікаційний код 31948866)

про: визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

за участі представників учасників справи:

від позивача: не з`явився,

від відповідача: не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Южноукраїнського міського суду Миколаївської області з позовною заявою від 19.08.2022 до Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство", якою просить суд:

1) визнати протиправним та скасувати наказ т.в.о. директора Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" () №73 від 11.04.2022 про затвердження з 15.07.2022 штатного розкладу в новій редакції;

2) поновити позивача на роботі в Комунальному підприємстві "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" на посаді заступника директора з питань структурно-економічної трансформації підприємства з дати переведення на нижче оплачувану посаду;

3) стягнути з Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати переведення останнього на нижче оплачувану посаду до дня поновлення на посаді заступника директора з питань структурно-економічної трансформації підприємства;

4) стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 23.08.2022 відкрито провадження у справі №486/893/22 за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Ухвалою від 17.04.2023 Южноукраїнський міський суд Миколаївської області постановив цивільну справу №486/893/22 (провадження №2/486/117/2023) за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу передати до Господарського суду Миколаївської області для розгляду по сумі, в провадженні якого перебуває справа№915/754/21 про банкрутство Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство".

Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 10.05.2023 головуючим у справі №486/893/22 визначено суддю Ржепецького В.О.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного).

Згідно положень ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України.

Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Заяви (позовні заяви) учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або інших осіб у спорах, стороною в яких є боржник, розглядаються в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) за правилами спрощеного позовного провадження.

Позивач має право в позовній заяві заявити мотивоване клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Якщо суд за результатами розгляду клопотання позивача дійде висновку про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, він зазначає про це в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 ГПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ст. 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частин 2, 3 ст. 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Підготовче засідання при розгляді справи у порядку спрощеного провадження не проводиться.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 31.08.2021 (суддя Ржепецький В.О.) відкрито провадження у справі № 915/754/21 про банкрутство Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" (55000, Миколаївська обл., м.Южноукраїнськ, вул. Дружби Народів, 8, ідентифікаційний код 31948866).

Враховуючи зазначене, даний спір підлягає розгляду в межах справи №915/754/21 про банкрутство Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" (55000, Миколаївська обл., м.Южноукраїнськ, вул. Дружби Народів, 8, ідентифікаційний код 31948866) за правилами виключної підсудності та в порядку, встановленому КУзПБ.

Ухвалою від 15.05.2023 суд постановив: прийняти справу №486/893/22 до розгляду в межах справи №915/754/21 про банкрутство Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" (55000, Миколаївська обл., м.Южноукраїнськ, вул. Дружби Народів, 8, ідентифікаційний код 31948866), присвоїти їй номер 915/754/21(486/893/22), справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, розгляд справи по суті призначити на 14 червня 2023 року о 10:30 год. Судом встановлено сторонам процесуальні строки для подання суду заяв по суті.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 5 зазначеної норми, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно з приписами ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Ухвалою суду від 14.06.2023 розгляд справи відкладено на 11 серпня 2023 року о 10:30 год.

Учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання, правом участі у судовому засіданні не скористались.

Стислий виклад позицій сторін.

Позовні вимоги позивачем обґрунтовано тим, що 23.03.2020 наказом директора КП «ТВКГ» його переведено на посаду заступника директора з питань структурно-економічної трансформації підприємства. 18.07.2022 внаслідок скорочення посади заступника директора з питань структурно-економічної трансформації підприємства позивача було переведено на нижче оплачувану посаду диспетчера (технологічна диспетчерська), попереджено про звільнення у разі відмови та відмовлено у переведенні на вільну посаду (на період відсутності основного працівника) провідного юрисконсульта відділу договірної та претензійної роботи.

Позивач вважає скорочення посади заступника директора з питань структурно-економічної трансформації підприємства, переведення його на посаду диспетчера, відмову у переведенні на вільну посаду (на період відсутності основного працівника) провідного юрисконсульта відділу договірної та претензійної роботи протиправним та таким, що здійснено не у спосіб та не в порядку, що передбачений законодавством України.

Так, посилаючись на ч.7 ст.78 Господарського кодексу України, позивач зазначає, що наглядова рада є органом управління комунального підприємства, який діє згідно його Статуту. Наглядова рада КП «ТВКГ» була створена рішенням Южноукраїнської міської ради № 1223 від 23.08.2018 року. Згідно п.7.3.7 Статуту КП «ТВКГ», що діяв станом на 18.07.2022, затвердженого рішенням Южноукраїнської міської ради №1294 від 18.10.2018, директор КП «ТВКГ» затверджує штатний розпис (з обов`язковим попереднім погодженням з Наглядовою радою та погодженням з міським головою). Всупереч вказаній обов`язковій умові, т.в.о. директора КП «ТВКГ» Судаков Д.С. затвердив з 15 червня 2022 року штатний розклад КП «ТВКГ», скоротивши посаду заступника директора з питань структурно-економічної трансформації підприємства без обов`язкового попереднього погодження з Наглядовою радою. Тим самим Судаков Д.В. вийшов за межі своїх повноважень, наданих йому Статутом КП «ТВКГ», оскільки прийняв рішення одноособово, в тому числі від імені Наглядової ради підприємства. Таким чином, орган управління КП «ТВКГ» як Наглядова рада була позбавлена можливості здійснювати управління підприємством в межах компетенції, передбаченої Статутом. Крім того, перевищуючи свої повноваження Судаков Д.С. видав наказ №73 від 11 квітня 2022 року про затвердження з 15.07.2022 року штатного розкладу в новій редакції, скоротивши посаду заступника директора з питань структурно-економічної трансформації підприємства. Вказані незаконні дії т.в.о. директора КП «ТВКГ» є підставою для скасування протиправного наказу №73 від 11 квітня 2022 року, визнання затвердження штатного розкладу з 15.07.2022 року неправомірним та поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора з питань структурно-економічної трансформації підприємства.

Відповідач просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову, посилаючись на його необґрунтованість.

Заперечення відповідача обґрунтовано наступним:

1) підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. На момент введення відповідних змін до штатного розкладу наказом №73 від 11.04.2022 з 15 червня 2022 року у статуті підприємства відсутній склад наглядової ради з посадових осіб цього підприємства, відповідне рішення Южноукраїнською міською радою не затверджувалося. Рішенням Южноукраїнської міської ради №334 від 22.04.2021 «Про внесення змін до складу Наглядової ради Комунального підприємства «Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство», затвердженого рішенням Южноукраїнської міської ради №1223 від 23.08.2018, було затверджено Наглядову раду у складі представників інших підприємств, громадських організацій та депутатського корпусу. Проте, Южноукраїнською міською радою не було визначено та затверджено, без регламентації, порядку утворення, організації її діяльності, порядку призначення членів ради як того вимагає ч. 7 ст. 78 Господарського кодексу України. Тобто, наглядова рада існує лише на папері і жодних функцій не виконує;

2) позивач сам написав 18.07.2022 заяву на т.в.о. директора КП «ТВКГ» з проханням перевести його на посаду диспетчера, на підставі чого було видано наказ 58-ОС від 18.07.2022 про переведення позивача на посаду диспетчера аварійно-диспетчерської служби, що відповідає вимогам законодавства України;

3) що стосується відмови позивачу у переведені його на посаду провідного юрисконсульта, то відповідно до постанов Верховного Суду від 16.01.2018 у справі №452/832/16-ц викладено висновок, що тимчасова посада на період відпустки по догляду за дитиною не є вакантною у розумінні КЗпП України, тому така посада не пропонувалася на виконання положень частини третьої статті 49-2 КЗпП України. Даний висновок Верховний Суд підтвердив і у постанові від 28.04.2021 у справі №755/14564/18;

4) в даному випадку позивача не звільнено з підприємства, а переведено на іншу роботу безпосередньо за ініціативою та за власною заявою позивача, що підтверджує законне переведення і відсутність будь яких підстав для поновлення позивача на посаді, які не існує на підприємстві.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 заперечення відповідача вважає помилковими та безпідставними, просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Зокрема, позивач зазначає наступне:

1) у відзиві відповідач визнає, що Наглядова рада на момент скорочення посади позивача існувала на папері, тобто юридично і фактично. Отже відповідач усвідомлював, що склад Наглядової ради був обраний рішенням Южноукраїнської міської ради, але на хибну думку вважав, що існують перепони для здійснення Наглядовою радою своїх функцій. Відповідач не вжив заходів, до усунення начебто наявних перепон та допустив порушення п. 7.3.7. Статуту КП «ТВКГ»;

2) згоду на переведення надав вимушено, оскільки не знав про існування інших посад, які відповідач в порушення трудового законодавства не запропонував. Крім того, на заяви від 14.07.2022 та від 15.07.2022 ОСОБА_1 отримав відповідь, що для посади провідного бухгалтера у позивача відсутня економічна освіта, посади водія легкового автомобіля та юрисконсульта не є вакантними;

3) відповідач помилково посилається на постанову Верховного Суду від 16.01.2018 у справі №452/832/16-ц, адже у вказаному рішенні мова йде про відпустку по догляду за дитиною, а не про вільну посаду на період мобілізації, про яку йдеться у ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України. На вказану посаду наказом №23-ОС від 08.04.2022 було призначено ОСОБА_3 на період призову по мобілізації основного працівника та звільнено з вказаної посади 01.07.2022 наказом №52-ОС від 01.07.2022.

У судовому засіданні 14.06.2023 позивач та представник відповідача підтримали позиції, викладені у заявах по суті справи.

На підставі ст. 233 ГПК України, судом оголошено про підписання вступної та резолютивної частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

Згідно з Статуту комунального підприємства «Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство», затвердженого рішенням Южноукраїнської міської ради від 18 жовтня 2018 року №1294, підприємство створене з метою задоволення потреб та інтересів територіальної громади міста, найбільш ефективного використання майна території Южноукраїнська (п.п. 2.1.1, 2.1.3). Директор підприємства затверджує штатний розпис (з обов`язковим попереднім погодженням з наглядовою радою та міським головою) (п. 7.3.7) (т. 1 а.с. 36-45).

Згідно Статуту комунального підприємства «Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство», директор підприємства несе відповідальність за формування та виконання фінансових планів; заступники директора підприємства, керівники та спеціалісти підрозділів, а також інші працівники приймаються на роботу і звільняються директором підприємства, згідно з чинним законодавством України (п.п.7.3.9, 7.4) (т. 1 а.с.36-45).

Відповідно до наказу № 30-ОС від 23.03.2020 позивача прийнято на роботу на посаду заступника директора з питань структурно-економічної трансформації підприємства (т. 2, а.с. 22).

Наказом директора КП «ТВКГ» №73 від 11 квітня 2022 року посаду заступника директора КП «ТВКГ» з питань структурно-економічної трансформації скорочено з 15.06.2022 (а.с. 12).

Підставою винесення даного наказу стали обставини щодо банкрутства КП ТВКГ, заходи щодо зменшення (оптимізації) витрат, що входять до собівартості комунальних витрат, зміни в організації виробництва і праці, спрямовані на підвищення ефективності роботи персоналу і вдосконалення окремих трудових функцій, приведення штатної чисельності у відповідність до фінансових можливостей підприємства та зменшення адміністративних витрат.

З даним наказом ОСОБА_1 ознайомлений під підпис 11.04.2022 (т. 1 а.с. 12).

Згідно штатного розкладу комунального підприємства «Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство» на 2022 рік, який вводиться в дію з 15 червня 2022 року, затверджений т.в.о. директора КП «ТВКГ» 19.08.2022 та погоджений міським головою, посади заступника директора відсутні (т. 1 а.с. 13).

Таким чином, підприємство зазнало змін в організації виробництва і праці, а саме відбулося скорочення чисельності та штату працівників.

11.04.2022 ОСОБА_1 попереджено про наступне звільнення (т. 1 а.с.21).

13.04.2022 позивача повідомлено про наступне звільнення та запропоновано вакантну посаду нижчої кваліфікації - диспетчер (технологічна диспетчерська) (т. 1 а.с.22).

21.04.2022 позивача повідомлено про наступне звільнення у зв`язку із скорочення штату працівників КП «ТВКГ» та запропоновано вакантну посаду нижчої кваліфікації - інженер зі збуту (т. 1 а.с.23).

Заявою від 14.07.2022 ОСОБА_1 надав згоду на призначення на посади: провідного бухгалтера, водія легкового автомобіля, диспетчера (технологічна диспетчерська).

15.07.2022 позивач подав заяву про призначення його на посаду провідного юрисконсульта.

18.07.2022 за вих. №01/1037 від 15.07.2022 позивач отримав відповідь на свої заяви від 14.07.2022 та від 15.07.2022, за змістом якої для посади бухгалтера ОСОБА_1 не має економічної освіти, посади водія легкового автомобіля та провідного юрисконсульта не є вакантними.

Наказом №58-ОС від 18.07.2022 ОСОБА_1 переведено на посаду диспетчера (технологічна диспетчерська) у зв`язку зі скорочення посади заступника директора ( т.1 а.с. 24).

Як витікає з позову та пояснень, наданих позивачем в судовому засіданні 14.06.2023, доводи позовної заяви, ґрунтуються на таких твердженнях: протиправність скорочення штату працівників у зв`язку з порушенням під час затвердження штатного розпису вимог Статуту підприємства; недотримання роботодавцем обов`язку працевлаштування.

Надаючи правову оцінку доводам позовної заяви, господарський суд виходить з того, що наведені правовідносини врегульовано чинним законодавством наступним чином.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною 2 ст. 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк, на визначений строк, встановлений за погодженням сторін та таким, що укладається на час виконання певної роботи.

За змістом п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпП самостійними підставами, серед інших, змін в організації виробництва та праці визначено, зокрема, скорочення чисельності працівників і окремо скорочення штату працівників.

Так, чисельність працівників - це списковий склад працівників, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості (лист Міністерства праці та соціальної політики України від 7 квітня 2011 року № 114/06/187-11).

Штат працівників - це сукупність посад, установлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами. Факторами, якими може бути зумовлена потреба скорочення чисельності або штату працівників є, зокрема: наміри роботодавця матеріально стимулювати працівників для здійснення потрібного обсягу робіт меншою кількістю персоналу через суміщення професій (посад), розширення зони обслуговування або збільшення обсягу виконуваної роботи, для чого працівникам встановлюються відповідні доплати за рахунок утвореної економії фонду заробітної плати; вдосконалення виробництва за допомогою автоматизації виробничих процесів, упровадження яких зумовлює зменшення кількості працівників певних професій і спеціальностей, потрібних для виконання роботи; перепрофілювання підприємства; зменшення обсягу виробництва продукції; інші несприятливі фактори та кризові явища у соціально-економічному розвитку суспільства.

Звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" судам роз`яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці та одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

За змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Отже обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору.

Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17.

Господарський суд відзначає, що твердження позивача щодо обставин, пов`язаних із проведенням відповідачем процедури реорганізації, оцінюються ним з урахуванням нормативного регулювання даних правовідносин Господарським кодексом України, а також відповідних правових позицій Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Так, відповідно до ч. 1 ст 62 ГК України, підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Згідно з частиною третьою статті 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Право визначити чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому їм органу.

Зокрема, власник на свій розсуд має право чисельність працівників певної спеціальності та кваліфікації, чисельність одних посад зменшити, здійснити звільнення працівників, одночасно приймаючи рішення про прийняття на роботу працівників іншої спеціальності та кваліфікації, збільшити чисельність інших посад. При цьому повинні додержуватися правила щодо переведення звільнених працівників на іншу роботу за наявності вакантних робочих місць (посад) і згоди працівників, а також правила про завчасне сповіщення виборного органу первинної профспілкової організації про звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного характеру або у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією підприємства.

Таким чином, кожне підприємство, з урахуванням волі власника, виходячи з належного підприємству майна, вправі самостійно визначати свою організаційну структуру, штатний розклад і чисельність працівників.

Скорочення чисельності або штату працівників може бути зумовлене, зокрема, вдосконаленням виробництва, суміщенням професій, зменшенням обсягу виробництва продукції, перепрофілюванням підприємства, установи, організації тощо.

Згідно з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц (провадження № 61-312св17), від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18), від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18 (провадження № 61-393св19), від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17 (провадження № 61-8393св20), від 27 травня 2021 року у справі № 201/6689/19, суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників.

Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури, передбаченої ст. 40 КЗпП.

В постановах від 28 березня 2019 року у справі № 755/3495/16-ц (провадження № 61-1350св17) та від 22 січня 2020 року у справі № 451/706/18 (провадження № 61-17296св19) Верховний Суд зазначив, що частиною третьою статті 64 ГК України визначено, що підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.

Отже, не є належним способом захисту оскарження працівником рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, оскільки прийняття такого рішення є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою.

Правом працівника залишається оспорювати власне саме правомірність його звільнення.

Таким чином доводи позивача в цій частині не можуть бути підставою для висновку про неправомірність дій відповідача в процесі виконання вимог наведеної норми.

Крім того, господарський суд звертає увагу, що стаття 2 ГПК України визначає, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ГПК України).

Відповідно до частини першої статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

У статті 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно зі статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16 та від 14.05.2019 у справі № 910/11511/18).

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15.08.2019 у справі № 1340/4630/18).

У частині шостій статті 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Подання даної позовної заяви, як витікає з її змісту, було покликане відновити право на працю, яке на думку позивача було порушено відповідачем в процесі реалізації положень ст. 40 КЗпП України.

При цьому, господарський суд відзначає, що відповідно до положень зазначеної норми, власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Таким чином, право працівника не порушено якщо власником забезпечено вимогу закону про його працевлаштування.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 травня 2016 року № 6-3048цс15, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Як витікає з матеріалів справи та не спростовується сторонами ОСОБА_1 в процедурі скорочення не було звільнено. Останнім подано заяву від 18.07.2022 про переведення на запропоновану йому посаду (т. 1 а.с. 59).

З наведеного витікає, що відповідачем виконано обов`язок щодо працевлаштування працівника, а відтак право позивача, на захист якого було подано цей позов не порушено.

Надаючи правову оцінку доводам позовної заяви про те, що право позивача було порушено у зв`язку з недотриманням в повній мірі власником підприємства обов`язку працевлаштувати працівника, а саме: не запропоновано всіх вакантних посад, зокрема, посаду юрисконсульта, господарський суд виходить з такого.

Згідно частини другої статті 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року у справі № 490/372/21 (провадження № 61-10171св21) зазначено, що: "за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок із працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення".

Як витікає з матеріалів справи (т. 1 а.с. 21-23) позивачеві в повідомленнях про звільнення було запропоновано посади, які є вакантними станом на 11.04.2022, 13.04.2022 та 21.04.2022, в подальшому було запропоновано додаткові вакантні посади диспетчера та інженера (зі збуту).

Належних доказів існування на підприємстві інших вакантних посад матеріали справи не містять.

При цьому, враховуючи подання позивачем до позовної заяви низки наказів про припинення трудового договору, господарський суд звертається до принципу вірогідності доказів.

17.10.2019 набув чинності Закон від 20.09.2019 № 132-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким внесено зміни до ГПК, зокрема змінено назву ст. 79 ГПК з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів», викладено її у новій редакції, та фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 ГПК).

Оцінюючи доводи сторін щодо наявності та кількості вакантних посад, господарський суд на підставі принципу вірогідності, віддає перевагу повідомленням від 11.04.2022, №04/635, від 13.04.2022 №04/644, від 21.04.2022 №04/677 перед поданими позивачем доказами, враховуючи що перші спірні правовідносини підтверджують більш повно, їх складено та підписано посадовою особою товариства.

Стосовно обставин, які стосуються того чи є посада юрисконсульта, яку обіймає призвана по мобілізації особа, вакантною, господарський суд виходить з такого.

Сторонами не спростовується факту призову з 25 лютого 2022 року по мобілізації працівника, який обіймав посаду провідного юрисконсульта.

Сторонами не заперечувалось, що останній до теперішнього часу перебуває в лавах ЗСУ.

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (чинної на час виникнення спору) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Таким чином, між роботодавцем та призваним працівником зберігаються трудові правовідносини, а працівник лише звільняється від виконання службових (виробничих) обов`язків. Це звільнення від роботи має тимчасовий характер і не передбачає розірвання трудового договору.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 1 Закону України "Про зайнятість населення" вакансія - вільна посада (робоче місце), на яку може бути працевлаштована особа.

Отже, якщо працівник тимчасово відсутній у зв`язку із призовом на військову службу посада, яку він займає, не є вакантною.

Зазначений висновок підтверджений правовими позиціями, висловленими в постановах Верховного Суду у подібних правовідносинах, зокрема, від 12 вересня 2019 року у справі № 537/430/18 (провадження № 61-44975св18), від 27 березня 2019 року у справі № 569/4641/17 (провадження № 61-30217св18), від 16 січня 2019 року у справі №292/238/16-ц (провадження № 61-16116св18).

Тобто посада юрисконсульта не є вакантною, тому не може пропонуватися при скороченні працівників і прийняття працівника на таку посаду можливе лише за строковим трудовим договором на період до демобілізації або настання інших умов основного працівника.

Статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як слідує з положень ст. 77, 78 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до змісту ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Беручи до уваги все вищенаведене в сукупності, господарський суд відмовляє в задоволенні позову про визнання протиправним та скасування наказу та поновлення на роботі.

Оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від наведених позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, то вони також задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 238 ГПК України, у резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема, відомості про розподіл судових витрат.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи зазначене, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 219, 220, 233, 238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1.В задоволені позову відмовити.

2.Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дати складення повного судового рішення.

3.Рішення може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені статтею 256 і підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Сторони та інші учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

відповідач: Комунальне підприємство "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" (55000, Миколаївська область, м. Южноукраїнськ, вул. Дружби народів, буд. 8; адреса електронної пошти: ; ідентифікаційний код 31948866).

Повний текст судового рішення складено та підписано судом 16.08.2023.

Суддя В.О.Ржепецький