ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" серпня 2023 р. Справа№ 910/14335/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Скрипки І.М.

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпроенерго»

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2023

у справі №910/14335/22 (суддя Турчин С.О.)

за позовом Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпроенерго»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення 198 817,61 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Акціонерне товариство «ДТЕК Дніпроенерго» (далі, позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі, відповідач) про стягнення 198 817,61 грн вартості недостачі вугілля.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на факт незбереження відповідачем як підприємством залізничного транспорту цілісності майна (вантажу) під час перевезення залізницею вагонів, внаслідок чого на підставі статей 110, 114, 115 Статуту залізниць України стягненню з відповідача підлягає вартість втраченого під час перевезення вантажу (вугілля) у заявленій сумі.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.03.2023 у справі №910/14335/22 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції встановив, що позивачем доведено факт недостачі вантажу, який перевозився у залізничних вагонах, а відповідачем не спростовано надані позивачем докази та не доведено суду, що втрата вантажу сталася не з його вини. Загальна вартість недостачі вантажу, що перевозився згідно залізничних накладних №50043603, №50016856, №50037811, №500400575, №50034933, №50022466, №50021005, №50018837, №50029545, №50015031, №50057264, №50057272, №47383997, №47867999 з урахуванням норми недостачі вантажу, становить 198 817,61 грн та відповідні збитки мали бути відшкодована позивачу.

Водночас, суд відмовив у задоволенні позову з огляду на пропуск позивачем встановленого статтями 134, 136 Статуту залізниць України та статтею 315 Господарського кодексу України 15-ти місячного строку позовної давності для вимог про стягнення 198 817,61 грн вартості недостачі вугілля за комерційними актами від 16-19.08.2021 та від 21.08.2021.

Місцевий господарський суд відхилив посилання позивача на приписи частин 1, статті 263 Цивільного кодексу України, згідно з якими перебіг позовної давності зупиняється, якщо пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила), вказавши, що право на поновлення строку у зв`язку із запровадженням воєнного стану не може визнаватися безумовним і залежати тільки від факту його запровадження; лист Торгово-промислової палати в Україні №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, на який посилається позивач, не є беззаперечним доказом підтвердження факту неможливості для позивача своєчасного звернення до суду із позовом; позивачем не подано суду жодних доказів на підтвердження неможливості направлення юридичною особою та/або відокремленим підрозділом, які знаходяться в м. Запоріжжі, позову у строки, встановлені законом; позивачем не подано суду жодних доказів на підтвердження евакуації працівників до інших регіонів, релокації підприємства та переведення працівників на дистанційну роботу, припинення функціонування АТ «Укрпошта» у спірний період, неотримання ухвали суду про залишення позову у межах справи №910/134/22 без розгляду чи неможливості усунути недоліки позовної заяви.

Також суд зазначив, що клопотання про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності через перебування справи №910/134/22 у провадженні Господарського суду міста Києва позивачем заявлено не було, а подання до суду у межах справи №910/134/22 позову без додержання вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, та, як наслідок, його повернення без розгляду, не перервало перебігу строку позовної давності за вимогами позивача у справі №910/14335/22, який закінчився у листопаді 2022 року.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із прийнятим рішенням, 10.04.2023 (про що свідчить відмітка про формування документа в системі «Електронний суд») Акціонерне товариство «ДТЕК Дніпроенерго» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2023 у справі №910/14335/22 скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на те, що своєчасному пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна та невідворотна за даних умов подія - військова агресія російської федерації проти України (підтверджується листом Торгово-промислової палати в Україні №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022) і терміни щодо пред`явлення позову в даній справі позивачем пропущені не були.

Позивач наголошує на тому, що знаходиться безпосередньо на території проведення воєнних дій, більшість працівників евакуйовані, у зв`язку з чим позивач не зміг усунути своєчасно недоліки у справі №910/134/22 (аналогічний позов залишено без розгляду) та подати одразу повторно позов.

АТ «ДТЕК Дніпроенерго» зазначає, що не отримувало ухвали суду у справі №910/134/22 про залишення його позову без розгляду, а доступ до ЄДРСР було закрито. При цьому, підстава для залишення позову без розгляду - витребування документів, які насправді не мали значення для вирішення справи.

Однак, як тільки позивачу стало відомо про залишення без розгляду його позову у межах справи №910/134/22, він одразу, у жовтні 2022 року, звернувся до Господарського суду міста Києва із заявою про витребування документів для повторного звернення до суду (копія листа Господарського суду міста Києва від 10.11.2022 щодо повернення позовної заяви у справі №910/134/22 додана до апеляційної скарги) та повторно подав позовну заяву до суду.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Відповідач письмового відзиву на апеляційну скаргу суду не надав, що у відповідності до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.04.2023 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпроенерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2023 у справі №910/14335/22 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Скрипка І.М., Тищенко А.І.

Колегією суддів встановлено, що апеляційна скарга була подана скаржником безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.04.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/14335/22; відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпроенерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2023 у справі №910/14335/22 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

03.05.2023 матеріали справи №910/14335/22 надійшли до суду апеляційної інстанції та були передані судді-доповідачу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.05.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпроенерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2023 у справі №910/14335/22, розгляд апеляційної скарги, враховуючи частину 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання), оскільки предметом розгляду у справі є вимоги про стягнення 198 817,61 грн, а відтак вказана справа відноситься до малозначних у розумінні положень пункту 1 частини 5 статті 12 та частини 13 статті 8 Господарського процесуального кодексу України; встановлено учасникам справи строк для подачі заяв по суті спору, інших заяв та клопотань.

Враховуючи наявність у матеріалах справи доказів повідомлення сторін про розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження (довідок від 10.05.2023 про доставку електронного документа та електронного листа), а також закінчення встановлених ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.05.2023 строків на подання сторонами документів, колегія вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги по суті у розумний строк, застосувавши статті 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтю 3 Конституції України та статті 2, 11 Господарського процесуального кодексу України.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

На підставі залізничних накладних №50043603, №50016856, №50037811, №500400575, №50034933, №50022466, №50021005, №50018837, №50029545, №50015031, №50057264, №50057272, №47383997, №47867999 зі станції відправлення Курахівка Донецької залізниці на адресу - «ДТЕК Запорізька ТЕС «АТ «Дніпроенерго» до станції призначення Енергодар Придніпровської залізниці було відправлено вантаж - вугілля кам`яне у наступних вагонах: №56738289 в кількості 71000 кг, №56385974 в кількості 69000 кг, №56961881 в кількості 68800 кг, №56995095 в кількості 71000 кг, №52570884 в кількості 70000 кг, №63870315 в кількості 69000 кг, №54782461 в кількості 70000 кг, №56364771 в кількості 70000 кг, №53534830 в кількості 69000 кг, №63485437 в кількості 70000 кг, №63523021 в кількості 70000 кг, №56867906 в кількості 68700 кг, №62009741 в кількості 69800 кг, №61075982 в кількості 70000 кг, №63485676 в кількості 70000 кг, №63485577 в кількості 70000 кг, №61606869 в кількості 69800 кг, №63524466 в кількості 69800 кг, №63488019 в кількості 69800 кг, №60309689 в кількості 69800 кг, №54752514 в кількості 69800 кг, №53518304 в кількості 68800 кг, №56290786 в кількості 69500 кг, №63870042 в кількості 69800 кг, №61654331 в кількості 69800 кг, №56998479 в кількості 70800 кг, №56879703 в кількості 68800 кг, №62198379 в кількості 69800 кг, №53508545 в кількості 68800 кг, №62256169 в кількості 69800 кг, №53543856 в кількості 68800 кг, №53542080 в кількості 69000 кг, №54038773 в кількості 70000 кг, №56872922 в кількості 70800 кг, №60356425 в кількості 69800 кг, №63486674 в кількості 70000 кг, №60033677 в кількості 70000 кг, №62009089 в кількості 70000 кг, №60308319 в кількості 69800 кг, №53515839 в кількості 68800 кг.

На станції Енергодар Придніпровської залізниці були складені комерційні акти №476906/879 від 16.08.2021, №476906/927 від 18.08.2021, №476906/954 від 19.08.2021, №476906/976 від 21.08.2021, №476906/977 від 21.08.2021, №476906/877 від 16.08.2021, №476906/878 від 16.08.2021, №476906/876 від 16.08.2021, №476906/875 від 16.08.2021, №476906/874 від 16.08.2021, №476906/873 від 16.08.2021, №476906/880 від 16.08.2021, №476906/881 від 16.08.2021, №476906/882 від 16.08.2021, №476906/883 від 16.08.2021, №476906/884 від 16.08.2021, №476906/885 від 16.08.2021, №476906/886 від 16.08.2021, №476906/887 від 16.08.2021, №476906/888 від 16.08.2021, №476906/889 від 16.08.2021, №476906/890 від 16.08.2021, №476906/891 від 16.08.2021, №476906/892 від 16.08.2021, №476906/937 від 18.08.2021, №476906/936 від 18.08.2021, №476906/909 від 17.08.2021, №476906/908 від 17.08.2021, №476906/924 від 18.08.2021, №476906/912 від 17.08.2021, №476906/911 від 17.08.2021, №476906/910 від 17.08.2021, №476906/920 від 17.08.2021, №476906/919 від 17.08.2021, №476906/918 від 17.08.2021, №476906/917 від 17.08.2021, №476906/916 від 17.08.2021, №476906/915 від 17.08.2021, №476906/914 від 17.08.2021, №476906/913 від 17.08.2021.

Так, за комерційним актом №476906/879 нестача вантажу у вагоні №53515839 складає 1000 кг;

за комерційним актом №476906/927 нестача вантажу у вагоні №60308319 становила 1450 кг;

за комерційним актом №476906/954 нестача вантажу у вагоні №62009089 становила 3300 кг;

за комерційним актом №476906/976 нестача вантажу у вагоні №60033677 становила 1100 кг;

за комерційним актом №476906/977 нестача вантажу у вагоні №63486674 становила 2200 кг;

за комерційним актом №476906/877 нестача вантажу у вагоні №56872922 на становила 850 кг;

за комерційним актом №476906/878 нестача вантажу у вагоні №60356425 становила на 4650 кг;

за комерційним актом №476906/876 нестача вантажу у вагоні №62256169 становила 3550 кг;

за комерційним актом №476906/875 нестача вантажу у вагоні №53543856 становила 5550 кг;

за комерційним актом №476906/874 нестача вантажу у вагоні №53542080 становила 3400 кг;

за комерційним актом №476906/873 нестача вантажу у вагоні №54038773 становила 2750 кг;

за комерційним актом №476906/880 нестача вантажу у вагоні №60309689 становила 3500 кг;

за комерційним актом №476906/881 нестача вантажу у вагоні №54752514 становила 2500 кг;

за комерційним актом №476906/882 нестача вантажу у вагоні №53518304 становила 4350 кг;

за комерційним актом №476906/883 нестача вантажу у вагоні №56290786 становила 1700 кг;

за комерційним актом №476906/884 нестача вантажу у вагоні №63870042 становила 3750 кг;

за комерційним актом №476906/885 нестача вантажу у вагоні №61654331 становила 5000 кг;

за комерційним актом №476906/886 нестача вантажу у вагоні №56998479 становила 4250 кг;

за комерційним актом №476906/887 нестача вантажу у вагоні №56879703 становила 2900 кг;

за комерційним актом №476906/888 нестача вантажу у вагоні №62198379 становила 1950 кг;

за комерційним актом №476906/889 нестача вантажу у вагоні №53508545 становила 2350 кг;

за комерційним актом №476906/890 нестача вантажу у вагоні №61606869 становила 1700 кг;

за комерційним актом №476906/891 нестача вантажу у вагоні №63524466 становила 1150 кг;

за комерційним актом №476906/892 нестача вантажу у вагоні №63488019 становила 2050 кг;

за комерційним актом №476906/937 нестача вантажу у вагоні №63485676 становила 3050 кг;

за комерційним актом №476906/936 нестача вантажу у вагоні №63485577 становила 3300 кг;

за комерційним актом №476906/909 нестача вантажу у вагоні №62009741 становила 1850 кг;

за комерційним актом №476906/908 нестача вантажу у вагоні №61075982 становила 1900 кг;

за комерційним актом №476906/924 нестача вантажу у вагоні №53534830 становила 2000 кг;

за комерційним актом №476906/912 нестача вантажу у вагоні №63485437 становила 1900 кг;

за комерційним актом №476906/911 нестача вантажу у вагоні №63523021 становила 2450 кг;

за комерційним актом №476906/910 нестача вантажу у вагоні №56867906 становила 2500 кг;

за комерційним актом №476906/920 нестача вантажу у вагоні №56738289 становила 7000 кг;

за комерційним актом №476906/919 нестача вантажу у вагоні №56385974 становила 6650 кг;

за комерційним актом №476906/918 нестача вантажу у вагоні №56961881 становила 2600 кг;

за комерційним актом №476906/917 нестача вантажу у вагоні №56995095 становила 1600 кг;

за комерційним актом №476906/916 нестача вантажу у вагоні №52570884 становила 1800 кг;

за комерційним актом №476906/915 нестача вантажу у вагоні №63870315 становила 850 кг;

за комерційним актом №476906/914 нестача вантажу у вагоні №54782461 становила 2100 кг;

за комерційним актом №476906/913 нестача вантажу у вагоні №56364771 становила 2000 кг.

Вартість недостачі вантажу, прийнятого до перевезення згідно залізничних накладних №50043603, №50016856, №50037811, №500400575, №50034933, №50022466, №50021005, №50018837, №50029545, №50015031 (досильні №50057264, №50057272, №47383997, №47867999), з урахуванням норми природної втрати, у загальному розмірі становить 198 817,61 грн, а саме:

у вагоні №56738289 - 16 060,87 грн; у вагоні №56385974 - 15 218,26 грн; у вагоні №56961881 - 4 882,10 грн; у вагоні №56995095 - 2 272,53 грн; у вагоні №52570884 - 2 808,74 грн; у вагоні №63870315 - 408,54 грн; у вагоні №54782461 - 3 574,76 грн; у вагоні №56364771 - 3 319,42 грн; у вагоні №53534830 - 3 142,84 грн; у вагоні №63485437 -2 878,94 грн; у вагоні №63523021 - 4 198,46 грн; у вагоні №56867906 - 4 349,60 грн; у вагоні №62009741 - 2 768,06 грн; у вагоні №61075982 - 2 883,40 грн; у вагоні №63485676 - 5 646,65 грн; у вагоні №63485577 - 6 247,35 грн; у вагоні №61606869 - 2 203,47 грн; у вагоні №63524466 - 993,98 грн; у вагоні №63488019 - 2 973,15 грн; у вагоні №60309689 - 6 276,76 грн; у вагоні №54752514 - 4 036,66 грн; у вагоні №53518304 - 8 203,24 грн; у вагоні №56290786 - 2 251,30 грн; у вагоні №63870042 - 6 836,78 грн; у вагоні №61654331 - 9 636,91 грн; у вагоні №56998479 - 7 934,43 грн; у вагоні №56879703 - 4 955,10 грн; у вагоні №62198379 - 2 804,60 грн; у вагоні №53508545 - 3 723,04 грн; у вагоні №62256169 - 7 146,42 грн; у вагоні №53543856 - 12 183,00 грн; у вагоні №53542080 - 6 790,60 грн; у вагоні №54038773 - 5 136,80 грн; у вагоні №56872922 - 336,69 грн; у вагоні №60356425 - 9 370,50 грн; у вагоні №63486674 - 3 945,18 грн; у вагоні №60033677 - 1 052,04 грн; у вагоні №62009089 - 6838,31 грн; у вагоні №60308319 - 1 839,95 грн; у вагоні №53515839 - 688,18 грн.

Звертаючись до суду з позовом у даній справі, позивач зазначає, що внаслідок незбереження перевізником частини вантажу (вугілля) під час здійснення перевезення за залізничними накладними №50043603, №50016856, №50037811, №500400575, №50034933, №50022466, №50021005, №50018837, №50029545, №50015031, №50057264, №50057272, №47383997, №47867999 йому були завдані збитки, що рівні вартості недоотриманого вантажу за вирахуванням норми недостачі, у зв`язку з чим АТ «Укрзалізниця» зобов`язане відшкодувати вартість недостачі вантажу, прийнятого до перевезення у загальному розмірі 198 817,61 грн.

Відповідач, заперечуючи проти позову, вказував, що власник вантажу, якщо він не є відправником або одержувачем вантажу, не має права від свого імені заявляти претензію або позов до залізниці з приводу втрати, нестачі або псування вантажу під час перевезення. Однак, у цій справі позов заявлений АТ «ДТЕК Дніпроенерго», хоча відправником, згідно накладних, є ТОВ «ДТЕК Курахівська ЦЗФ», а одержувачем - ДТЕК Запорізька ТЕС. Також відповідач посилався на пропуск позивачем 15-ти місячного строку позовної давності для вимог про стягнення 198 817,61 грн вартості недостачі вугілля за комерційними актами від 16-19.08.2021 та від 21.08.2021.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Загальні умови перевезення на підставі частини 2 статті 908 Цивільного кодексу України визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Аналогічні положення передбачено частиною 5 статті 307 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно зі статтею 2 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №457 від 06.04.1998 (далі, Статут), останній визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом залізниць України регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Дія Статуту поширюється на перевезення залізничним транспортом вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, у тому числі на перевезення вантажів, навантаження і розвантаження яких відбувається на залізничних під`їзних коліях незалежно від форм власності, які не належать до залізничного транспорту загального користування (пункт 3 Статуту залізниць України).

Статтею 6 Статуту визначено, що накладна - це основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил перевезення вантажів, і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої особи-одержувача і супроводжує вантаж до місця призначення.

Укладення договору перевезення вантажу шляхом складання транспортної накладної передбачено також частиною 2 статті 307 Господарського кодексу України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 23 Статуту відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів). Станція призначення видає накладну одержувачу разом з вантажем.

Як встановлено судом, ТОВ «ДТЕК Курахівська ЦЗФ» (вантажовідправник) зі станції відправлення Курахівка Донецької залізниці до станції призначення Енергодар Придніпровської залізниці на адресу одержувача - «ДТЕК Запорізька ТЕС «АТ «Дніпроенерго» було відправлено вантаж - вугілля кам`яне згідно залізничних накладних №50043603, №50016856, №50037811, №500400575, №50034933, №50022466, №50021005, №50018837, №50029545, №50015031, №50057264, №50057272, №47383997, №47867999.

За приписами частини 1 статті 307 Господарського кодексу України, статті 22 Статуту за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно з пунктом 2 статті 924 Цивільного кодексу України перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятого до перевезення вантажу у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Статтею 920 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язань, які випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до статті 12 Закону України «Про залізничний транспорт» підприємства залізничного транспорту загального користування забезпечують збереження вантажів, багажу та вантажобагажу на шляху слідування та на залізничних станціях згідно з чинним законодавством України.

Статтею 23 Закону України «Про залізничний транспорт» передбачено, що перевізники несуть відповідальність за зберігання вантажу, багажу, вантажобагажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу, а також за дотримання терміну їх доставки в межах, визначених Статутом залізниць України.

Відповідно до статті 24 Статуту залізниць України залізниця має право перевірити правильність відомостей про вантаж, зазначених відправником у накладній, на станції відправлення, під час перевезення та на станції призначення.

Приписами частини 3 статті 917 Цивільного кодексу України визначено право перевізника відмовитися від прийняття вантажу, що поданий у тарі та (або) упаковці, які не відповідають встановленим вимогам, а також у разі відсутності або неналежного маркування вантажу.

Судом встановлено, що вантаж був прийнятий залізницею до перевезення без зауважень, оскільки залізничні накладні таких відміток не містять.

Згідно зі статтею 26 Закону України «Про залізничний транспорт» обставини, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності перевізників вантажу засвідчуються актами; порядок і терміни складення актів визначаються Статутом залізниць України.

Статтею 129 Статуту передбачено, що обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць; для засвідчення маси і кількості вантажу з даними, зазначеними у транспортних документах, складається комерційний акт.

Як вбачається з матеріалів справи, за результатами зважування вантажу, який перевозився згідно залізничних накладних №50043603, №50016856, №50037811, №500400575, №50034933, №50022466, №50021005, №50018837, №50029545, №50015031 (досильні №50057264, №50057272, №47383997, №47867999), виявлено недостачу вантажу, про що складено комерційні акти №476906/879, №476906/927, №476906/954, №476906/976, №476906/977, №476906/877, №476906/878, №476906/876, №476906/875, №476906/874, №476906/873, №476906/880, №476906/881, №476906/882, №476906/883, №476906/884, №476906/885, №476906/886, №476906/887, №476906/888, №476906/889, №476906/890, №476906/891, №476906/892, №476906/937, №476906/936, №476906/909, №476906/908, №476906/924, №476906/912, №476906/911, №476906/910, №476906/920, №476906/919, №476906/918, №476906/917, №476906/916, №476906/915, №476906/914, №476906/913.

Судом встановлено, що вищевказані комерційні акти за своєю формою та змістом відповідають вимогам Статуту залізниць України та Правил складення актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України №334 від 28.05.2002, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08.07.2002 за №567/6855, а тому є належними та допустимими доказами на підтвердження факту невідповідності маси, зазначеної у накладних, фактичній масі вантажу, та недостачі вантажу, який перевозився у зазначених вище вагонах.

Стаття 623 Цивільного кодексу України зобов`язує сторону, яка порушила зобов`язання, відшкодувати завдані у результаті цього збитки.

Відповідно до частини 3 статті 314 Господарського кодексу України за шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, а саме, у разі втрати або недостачі вантажу, перевізник відповідає в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає.

Колегія суддів зазначає, що відповідальність за втрату, нестачу, псування або пошкодження вантажу регулюється Статутом залізниць України, норми якого є спеціальними у сфері залізничних перевезень і не суперечать положенням Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

За приписами статті 113 Статуту залізниць України за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.

Вищенаведені положення законодавства та обставини справи свідчать про відповідальність саме відповідача, як перевізника, за спірну нестачу.

При цьому, відповідачем у відповідності до статті 23 Закону України «Про залізничний транспорт», статті 113 Статуту залізниць України не доведено суду, що нестача вантажу виникла з незалежних від перевізника причин, тобто не спростовано відсутність своєї вини у незабезпеченні збереження переданого йому вантажу.

Відповідно до статті 114 Статуту залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, зокрема за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі. Недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення. Загальна сума відшкодування збитку за незбережений вантаж в усіх випадках не може перевищувати суми, яка сплачується за повністю втрачений вантаж. Поряд із відшкодуванням збитків у разі втрати вантажу залізниця відшкодовує стягнуту за цей вантаж провізну плату, якщо вона не включається у вартість втраченого вантажу.

Згідно зі статтями 924 Цивільного кодексу України, 314 Господарського кодексу України та статтями 114, 115 Статуту залізниця відповідає за незбереження прийнятого до перевезення вантажу у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи в розмірі тієї суми, на яку було знижено його вартість. Вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.

Як вбачається з матеріалів справи, вартість вантажу, що перевозився згідно залізничних накладних №50043603, №50016856, №50037811, №500400575, №50034933, №50022466, №50021005, №50018837, №50029545, №50015031, №50057264, №50057272, №47383997, №47867999, визначена згідно з довідками АТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про вартість вугільної продукції.

Відповідно до частини 2 статті 114 Статуту недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення.

Згідно з п. «г» статті 111 Статуту залізниця звільняється від відповідальності за втрату, недостачу, псування або пошкодження вантажу у разі, коли недостача вантажу не перевищує норм природної втрати і граничного розходження визначення маси.

Згідно з пунктом 27 Правил видачі вантажу (ст. 35, 42, 46, 47, 48, 52, 53 Статуту), затверджених наказом Міністерства транспорту України №644 від 21.11.2000, вантаж вважається доставленим без утрати, якщо різниця між масою, вказаною в пункті відправлення в залізничній накладній, та масою, визначеною на станції призначення, не перевищує норми природної втрати і граничного розходження у визначенні маси нетто.

При видачі вантажів, маса яких унаслідок їх властивостей зменшується при перевезенні, норма недостачі (сума норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто) становить: 1) 2% маси, зазначеної в перевізних документах: вантажі рідкі або здані до перевезення в сирому (свіжому) або у вологому стані; руда марганцева і хромова; кварцити у подрібненому стані (фракції 0 - 6 мм); мідний купорос; хімічна сировина навалом; солі; фрукти свіжі; овочі свіжі; шкіра оброблена і мокросолона; тютюн; м`ясо свіже; 2) 1,5% маси, зазначеної в перевізних документах: вугілля деревне; будівельні матеріали; кварцити в кусках; жири; риба солона; мінеральні добрива; 3) 1% маси, зазначеної в перевізних документах: мінеральне паливо; кокс; руда залізна; вовна немита; мило; м`ясо морожене; птиця бита всяка; копченості м`ясні всякі; 4) 0,5% маси всіх інших вантажів.

Норми недостачі або надлишку маси вантажів розраховуються:

- від маси брутто - для вантажів, які перевозяться в тарі й упаковці;

- від маси нетто - для вантажів, які перевозяться без тари й упаковки.

Судом встановлено, що розрахунок збитків, спричинених внаслідок недостачі, проведений позивачем з урахуванням норми природної втрати під час перевезення, яка відповідно до пункту 27 Правил перевезення вантажів, враховуючи, що втраченим вантажем було вугілля кам`яне марки г-газовий у твердому стані (пункт 20 залізничних накладних), складає 1% від маси вантажу, зазначеної в перевізних документах, у зв`язку з чим загальна вартість недостачі вантажу (збитків) становить 198 817,61 грн.

З огляду на викладене, а також те, що судом встановлено факт незбереження відповідачем прийнятого до перевезення вантажу, доведеними є позовні вимоги щодо наявності у відповідача обов`язку відшкодувати позивачеві вартість втраченого під час перевезення залізницею вантажу у сумі 198 817,61 грн.

Відповідно до статті 130 Статуту залізниць України право на пред`явлення до залізниці претензій та позовів у разі недостачі, псування або пошкодження вантажу має одержувач - за умови пред`явлення накладної, комерційного акта і документа, що засвідчує кількість і вартість відправленого вантажу.

Щодо пред`явлення позову Акціонерним товариством «ДТЕК Дніпроенерго», а не ДТЕК Запорізька ТЕС, то ДТЕК Запорізька ТЕС є відокремленим підрозділом АТ «ДТЕК Дніпроенерго» і не є самостійною юридичною особою, відповідно, позов правомірно заявлено саме АТ «ДТЕК Дніпроенерго» як одержувачем юридичною особою.

Щодо спливу строку позовної давності стосовно заявлених позивачем у даній справі вимог, на чому наголосив відповідач у відзиві на позовну заяву, та доводів апеляційної скарги АТ «ДТЕК Дніпроенерго» з цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Приписами частини 1 статті 258 Цивільного кодексу України встановлено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Що стосується перевезення вантажів залізницею, то відповідно до пункту 136 Статуту залізниць України позови до залізниць можуть бути пред`явлені у шестимісячний термін, що обчислюється відповідно до вимог статті 134 цього Статуту, яким передбачено також і 6-місячний строк для пред`явлення претензії, з визначенням певних умов, обставин, підстав та строку його обчислення.

За приписами пункту 134 Статуту залізниць України претензії до залізниць можуть бути заявлені протягом шести місяців. Зокрема, згідно з п. «а» частини другої цієї статті, зазначені терміни обчислюються з дня видачі вантажу, багажу або вантажобагажу - для претензій про відшкодування за псування, пошкодження або недостачу вантажу, багажу та вантажобагажу.

Частиною 5 статті 307 Господарського кодексу України, яка кореспондується із частиною 4 статті 909 та статтею 920 Цивільного кодексу України, встановлено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів за цими перевезеннями визначаються транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Отже, пункти 134, 136 Статуту залізниць України є спеціальними нормами, які регулюють питання перебігу строку позовної давності за позовами про відшкодування збитків внаслідок недостачі вантажобагажу.

До пред`явлення перевізникові позову, що випливає з договору перевезення вантажу, можливим є пред`явлення йому претензії. Претензії можуть пред`являтися протягом шести місяців, а претензії щодо сплати штрафів і премій - протягом сорока п`яти днів. Перевізник розглядає заявлену претензію і повідомляє заявника про задоволення чи відхилення її протягом трьох місяців, а щодо претензії з перевезення у прямому змішаному сполученні - протягом шести місяців. Претензії щодо сплати штрафу або премії розглядаються протягом сорока п`яти днів. Якщо претензію відхилено або відповідь на неї не одержано в строк, зазначений у частині третій цієї статті, заявник має право звернутися до суду протягом шести місяців з дня одержання відповіді або закінчення строку, встановленого для відповіді (частини 1-4 статті 315 Господарського кодексу України).

Відтак, положення пунктів 134, 136 Статуту залізниць України слід застосовувати у системному зв`язку з положенням статті 315 Господарського кодексу України таким чином, що строк позовної давності починає свій перебіг з дня одержання відповіді на претензію позивача або з дня закінчення строку, встановленого частиною 3 статті 315 Господарського кодексу України для відповіді на претензію. Враховуючи, що дотримання претензійного порядку не є обов`язковим, то у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності в розумінні цієї норми Господарського кодексу України слід виходити з того, що такий перебіг починається після закінчення строку пред`явлення претензії і строку її розгляду (частини 2, 3 статті 315 Господарського кодексу України) незалежно від того, чи пред`являлася відповідна претензія до перевізника.

При цьому відсутність відомостей щодо звернення позивача до відповідача з претензією не впливає на порядок обчислення позовної давності, оскільки визначений законом строк, в межах якого особа має право звернутися з позовом до суду, не може поглинатися строком на реалізацію права на досудове врегулювання спору.

Вказана правова позиція закріплена, зокрема, в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.09.2019 у справі №905/2303/18.

Таким чином, позов до перевізника у даній справі може бути пред`явлений протягом 6 місяців після спливу 6-місячного строку, передбаченого для пред`явлення претензії, та 3-місячного строку, передбаченого для надання відповіді на претензію, що узгоджується з положеннями пунктів 134, 136 Статуту залізниць України та статті 315 Господарського кодексу України.

Позивач довідався про порушення свого права 16-19.08.2021, 21.08.2021 (дати складання комерційних актів).

З огляду на викладене, позивач мав право звернутися до суду із даним позовом у строк, відповідно, до 16-18.08.2022 та до 21.11.2022 включно (16-19.08.2021 та 21.08.2021 + 15 місяців (6 місяців після спливу 6-місячного строку, передбаченого для пред`явлення претензії, з урахуванням 3-місячного строку, передбаченого для надання відповіді на претензію), з урахуванням того, що останній день строку припадає на вихідний, святковий день).

Враховуючи звернення позивача із позовом до суду 21.12.2022 (дата формування документу в системі «Електронний суд»), строк позовної давності щодо вимог про стягнення з відповідача суми недостачі вантажу за вищезазначеними комерційними актами сплив. Отже, позов подано з порушенням строків позовної давності, висновки суду першої інстанції з приводу чого є правильними та обґрунтованими.

Позивач, у свою чергу, вважає, що строк пред`явлення позову в даній справі ним не пропущено.

В обґрунтування таких тверджень позивач посилається на положення частин 1 та 2 статті 263 Цивільного кодексу України щодо зупинення перебігу позовної давності у випадку, якщо пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила), якою в даному спірному випадку є військова агресія російської федерації проти України (підтверджується листом Торгово-промислової палати в Україні №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022), розташування відокремленого підрозділу позивача на території проведення воєнних дій (місто Запоріжжя), евакуацію більшості його працівників до інших регіонів, введення дистанційної роботи, відсутність доступу до кореспонденції та документації підприємства, можливості отримання та відправлення документів.

Також позивач зазначає, що 10.01.2022 звертався до Господарського суду міста Києва з аналогічним позовом (справа №910/134/22), однак ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 даний позов було залишено без розгляду, про що він дізнався лише у жовтні 2022 року та після цього, керуючись частиною 4 статті 226 Господарського процесуального кодексу України, звернувся до суду із таким позовом повторно.

Оцінюючи вказані доводи скаржника, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно частин 1 та 2 статті 263 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності зупиняється якщо пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила). У разі виникнення обставин, встановлених частиною першою цієї статті, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин.

Відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України №2102-IX від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, з урахування наступних змін, який триває до цього часу.

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25 квітня 2020 року №75 (з наступними доповненнями та змінами) затверджено перелік територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні). До вищезазначеного переліку внесені територіальні громади в яких знаходиться позивач (Запорізька міська територіальна громада).

Колегія суддів зазначає, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 10.11.2022 у справі №990/115/22, яка враховується судом згідно вимог частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами, а питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

Позивач у відповіді на відзив та в апеляційній скарзі посилається на лист Торгово-промислової палати в Україні №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, яким Торгово-промислова палата України на підставі ст. ст. 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 №671/97-ВР, Статуту ТПП України, засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

Однак, такий лист сам по собі не є беззаперечним доказом підтвердження факту виникнення форс-мажорних обставин для позивача у даній справі, що спричинили несвоєчасність подання до суду позовної заяви.

Наявність сертифікату Торгово-промислової палати України про форс-мажор суд має оцінювати у сукупності з іншими доказами, тобто дані обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку (аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15.06.2023 у справі №910/8580/22).

Однак, у даному випадку позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між військовою агресією російської федерації проти України та неможливістю своєчасної підготовки та подання позовної заяви до суду в строк з дат складення комерційних актів (16-19.08.2021, 21.08.2021) до 16-18.08.2022 та до 21.11.2022 відповідно.

Позивачем не надано суду доказів на підтвердження проведення після 24.02.2022 релокації підприємства та переведення працівників на дистанційну роботу, припинення функціонування АТ «Укрпошта» протягом усього періоду, в який могла бути подана позовна заява.

Також позивачем не доведено, що всі документальні матеріали та інформація щодо спірних правовідносин, які стали предметом розгляду у даній судовій справі, перебували виключно у розпорядженні відокремленого підрозділу, розташованого на території міста Запоріжжя.

Окремо у даному контексті судом враховано, що 10.01.2022 АТ «ДТЕК Дніпроенерго» зверталося до Господарського суду міста Києва з аналогічним позовом щодо стягнення з відповідача вартості нестачі вантажу у сумі 198 817,61 грн (справа №910/134/22).

Однак, ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 у справі №910/134/22 позов АТ «ДТЕК Дніпроенерго» було залишено без розгляду у зв`язку з неусуненням позивачем недоліків позовної заяви.

Згідно частин 2, 3 статті 264 Цивільного кодексу України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі.

Відповідно до вимог процесуального законодавства суддя відкриває провадження у справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому процесуальним кодексом.

Виходячи з аналізу наведених норм, перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства.

Суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 29.06.2021 у справі №904/3405/19 щодо не переривання перебігу позовної давності у випадку повернення позовної заяви.

Так, ураховуючи вищевикладене тлумачення статей 256, 264, 265 Цивільного кодексу України, Велика Палата Верховного Суду не погодилася з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.07.2019 у справі №639/9642/14-ц та у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.03.2020 у справі №713/1548/18, щодо переривання перебігу позовної давності у разі пред`явлення позову, який судом було залишено без розгляду, та відступає від них. Таким чином, у зв`язку зі зверненням позивача до суду з позовом, який у подальшому був повернутий позивачу переривання перебігу позовної давності не відбувається.

Отже, враховуючи наведену правову позицію Верховного Суду, а також те, що позивач звернувся до Господарського суду міста Києва без додержання вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, подання зазначеного позову у справі №910/134/22 не перервало перебігу строку позовної давності за вимогами позивача у цій справі, який фактично закінчився 16-18.08.2022 та 21.11.2022 (виходячи із дат комерційних актів).

Як вірно наголосив суд першої інстанції, частиною 5 статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За приписом частини 5 статті 267 Цивільного кодексу України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 та у справі №911/3677/17.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №706/1272/14-ц).

Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

Аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку, що подання позову без додержання вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви не перериває перебігу позовної давності, але, разом з тим, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути поважною причиною для поновлення строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права.

Подібна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.04.2019 у справі №902/326/16 та від 24.09.2019 у справі №922/1151/18.

Однак, як вбачається із матеріалів справи, клопотання про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності через перебування справи №910/134/22 у провадженні Господарського суду міста Києва позивачем під час розгляду даної справи не заявлялося.

Водночас, надаючи оцінку доводам скаржника про те, що про залишення позову у справі №910/134/22 без розгляду він дізнався лише у жовтні 2022 року, колегія суддів встановила, що в ухвалі Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 у справі №910/134/22 судом зазначено про отримання 11.04.2022 уповноваженою особою Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпроенерго» копії ухвали Господарського суду міста Києва від 21.02.2022 у справі №910/134/22 про залишення позовної заяви без руху.

Тобто, АТ «ДТЕК Дніпроенерго», як ініціатор спору у справі №910/134/22, був обізнаний про стан судового провадження, зокрема, і про наявні недоліки позовної заяви у справі №910/134/22.

Посилання скаржника на відсутність доступу до Єдиного державного реєстру судових рішень та неможливість, як наслідок, ознайомитись зі змістом ухвали, судом до уваги не приймаються, оскільки загальний доступ до реєстру було відновлено з 20 червня 2022 року, а ухвала про залишення позову без розгляду у справі №910/134/22 прийнята 23.06.2022 й 29.06.2022 оприлюднена за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/104940746.

Посилання скаржника на те, що підстава для залишення позову без розгляду у справі №910/134/22 (витребування документів) не мала значення для вирішення справи, судом до уваги не приймаються, оскільки ухвала Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 у справі №910/134/22 є чинною та позивачем з цих підстав не оскаржувалась.

Отже, позивач не надав доказів на підтвердження наявності визначених ним обставин, які могли об`єктивно унеможливити або істотно утруднити своєчасне подання позову в даній справі.

Скаржник не довів, що в цій справі можливість вчасного подання позову не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від його волевиявлення.

Стосовно посилань позивача на приписи пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, відповідно до яких у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257 - 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії, колегія суддів зазначає, що в названому переліку статей відсутня стаття 315 Господарського кодексу України. Водночас, до статті 315 Господарського кодексу України законодавцем зміни не вносились.

Суд зазначає, що право на звернення до суду не є абсолютним та обмежено вимогами процесуального закону щодо прийнятності відповідної скарги чи заяви, зокрема, стосовно строків їх подання. Застосування відповідних обмежень у передбачених законом випадках не може вважатися порушенням права особи на доступ до суду (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.10.2022 у справі №904/3910/21).

Європейським судом з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (рішення від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 Цивільного кодексу України).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог у даній справі, проте, у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності, на підставі частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України, порушене право позивача захисту не підлягає.

Доводи апеляційної скарги позивача вищезазначених висновків суду не спростовують.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки останні не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпроенерго» необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2023 у даній справі підлягає залишенню без змін.

Судовий збір за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпроенерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2023 у справі №910/14335/22 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2023 у справі №910/14335/22 залишити без змін.

Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство «ДТЕК Дніпроенерго».

Матеріали справи №910/14335/22 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 287 Господарського процесуального кодексу України, та у строки, встановлені статтею 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано після виходу членів колегії суддів з відпусток.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

І.М. Скрипка