ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.08.2023м. ХарківСправа № 922/1722/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Махлай Б.В.

за участю представників учасників процесу:

позивача: Цуканова Н.В., довіреність № 288/01 від 17.01.23 р., свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серія ДП № 4820 від 12.06.2020р.

відповідача: не з`явився

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль», Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕК «ЕНОЛЛ», місто Харків,

про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль», звернувся до господарського суду Харківської області із позовною заявою до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕК «ЕНОЛЛ», про стягнення 3 560 182,01 грн., з них: попередня оплата за договором про постачання електричної енергії споживачу № 240/т від 29 січня 2021 року у розмірі 3 220 012,48 грн., 3% річних за користування грошовими коштами у розмірі 56 636,93 грн., інфляційні втрати у розмірі 228 218,96 грн., а також 3% річних у розмірі 55 313,64 грн.

04 травня 2023 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до розгляду та відкрито позовне провадження у справі № 922/1722/23. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Почато у справі № 922/1722/23 підготовче провадження і призначено підготовче засідання. 13 червня 2023 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, відмовлено у задоволенні клопотання (вх. № 14822 від 12 червня 2023 року) відповідача про витребування доказів. 26 червня 2023 року, протокольною ухвалою Господарського суду Харківської області, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Господарського суду Харківської області від 05 липня 2023 року не прийнято до розгляду письмові пояснення (вх. № 16986 від 30 червня 2023 року) позивача.

Щодо реалізації сторонами свого права на подання заяв по суті справи: відповідачем надано відзив (вх. № 14820 від 12 червня 2023 року), прийнятий до розгляду ухвалою Господарського суду Харківської області від 13 червня 2023 року; позивачем - відповідь на відзив (вх. № 15675 від 19 червня 2023 року), яка долучена до матеріалів справи та прийнята до розгляду протокольною ухвалою Господарського суду Харківської області від 26 червня 2023 року; відповідачем - заперечення на відповідь на відзив (вх. № 16169 від 22 червня 2023 року), долучені до матеріалів справи та прийняті до розгляду протокольною ухвалою Господарського суду Харківської області від 26 червня 2023 року.

10 липня 2023 року, протокольною ухвалою Господарського суду Харківської області, запропоновано позивачу надати до суду оригінали документів, що покладені останнім на обґрунтування позову та про витребування яких заявлено відповідачем клопотанням (вх. № 15151 від 13.06.2023 року). Оригинали документів представлені позивачем супровідним листом до матеріалів справи.

При цьому, суд зазначає, що строки розгляду справи в порядку загального позовного провадження врегульовані розділом ІІІ ГПК України. Так, у відповідності до ч. 3 ст. 177 ГПК України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. В свою чергу, відповідно до ч. 1, 2 ст. 195 ГПК України, суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Україною 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України").

Суд констатує про те, що ним було дотримано строки проведення підготовчого провадження. Водночас, суд, з об`єктивних причин був вимушений вийти за межі строку розгляду справи по суті. Як вбачається з наказу № 726/05-3 від 04 липня 2023 року, представник позивача станом на день проведення судового засідання 24 липня 2023 року перебувала у щорічній відпустці до 09 серпня 2023 року. Водночас, призначення судового засідання на 10 або 11 серпня 2023 року було неможливим з огляду на зайнятість залів судових засідань. Так, суддя Калініченко Н.В. проводить судові засідання виключно щопонеділка. У зв`язку з цим, судове засідання було призначено в перший же понеділок після закінчення відпустки позивача.

У пунктах 2, 4 частини 3 статті 129 Конституції України закріплені такі основні засади судочинства як: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зазначені принципи знайшли своє відображення у статтях 7, 13 ГПК України, а тому господарські суди зобов`язані реалізовувати їх під час здійснення господарського судочинства. Закон України "Про судоустрій та статус суддів" (пункт 3 статті 7) також гарантує право кожного на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку. Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (див. рішення у справах "Ейрі проти Ірландії", від 09 жовтня 1979 року, пункт 24, Series A N 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява №38695/97, пункт 43, ECHR 2000-II).

Суд констатує про те, що під час розгляду справи були створені належні умови для реалізації сторонами своїх прав, що передбачені ГПК України.

АРГУМЕНТИ СТОРІН ПО СПРАВІ.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив наступне.

У позовній заяві зазначено, що між позивачем (споживач за договором) та відповідачем (постачальник за договором) укладено договір № 240/т від 29 січня 2021 року (надалі «Договір»). Предметом Договору є постачання Постачальником споживачу електричної енергії для забезпечення потреб об`єктів споживача. Відповідно до п. 5.1. Договору споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за цінами, що визначені в комерційній пропозиції, яка є Додатком № 1 до Договору. Позивач вказує, що зі своєї сторони договірні зобов`язання виконав належним чином, про що свідчать відповідні платіжні доручення на загальну суму 3 236 217,78 грн., що є підтвердженням попередньої оплати за електричну енергію за жовтень 2022 року. Позивач зазначає, що 22 вересня 2022 року на його адресу надійшов лист-повідомлення відповідача вих. № 22105/2 від 21 вересня 2022 року щодо неспроможності останнім продовжувати постачання електричної енергії за Договором. Пунктом 9.9. Договору передбачено, що у разі неможливості виконання постачальником своїх зобов`язань щодо постачання електричної енергії постачальник здійснює повернення передоплати споживачу протягом 3 (трьох) днів. У позовній заяві вказано, що в порушення розділу 9 Договору, відповідач свої зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим на даний час утворилась заборгованості в сумі 3 220 012,48 грн. При цьому, позивач зазначає, що відповідно до п. 9.9. Договору грошові кошти мали бути повернені до 24 вересня 2022 року. 28 січня 2023 року позивач звернувся до відповідача з претензійною вимогою вих. № 487/09 від 23 січня 2023 року щодо повернення попередньо сплачених коштів за Договором, проте вона була повернута установою поштового зв`язку із закінченням терміну зберігання поштового відправлення. Враховуючи викладене у позовній заяві, позивач прохає про стягнення 3 220 012,48 грн. суми попередньої оплати, 3% річних за користування грошовими коштами у розмірі 56 636,93 грн., інфляційних втрат у розмірі 228 218,96 грн., а також 3% річних у розмірі 55 313,64 грн.

12 червня 2023 року до суду від відповідача надійшов відзив (вх. № 14820). Відповідач заперечує проти задоволення позову з наступних підстав. Позовна заява та додатки до неї містять лише сам Договір та платіжні доручення. Однак, позов не містить жодного посилання на підписані сторонами за період дії Договору акти приймання-передавання електричної енергії, отримані споживачем від постачальника рахунки-фактури. Зазначена обставина, на думку відповідача, робить неможливим визначення ступеню належного виконання сторонами своїх зобов`язань за Договором, а також наявність або відсутність заборгованості у сторін за Договором. Відповідач вважає, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що у нього є заборгованість перед позивачем за Договором. Позовна заява не містить жодного обґрунтованого розрахунку суми основної заборгованості в розрізі детального розрахунку обсягів фактично поставленої та оплаченої за Договором електричної енергії. В позові відсутні будь-які посилання на узгоджені сторонами акти приймання-передавання електричної енергії. На думку відповідача, це свідчить про необґрунтованість позовних вимог позивача.

19 червня 2023 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 15675). Щодо доводів відповідача, позивач зазначає наступне. Відповідач у своєму відзиві зазначає, що відповідно до п. 5.3. Договору встановлено, що ціна електричної енергії має визначатися постачальником у рахунках на оплату електричної енергії за цим Договором. Проте, позивач зазначає, що: 1) ним було здійснено попередню оплату за жовтень 2022 року за Договором; 2) згідно з п. 5.8. Договору, саме постачальник надає споживачу акти приймання-передавання електричної енергії та рахунку в термін не пізніше 8 (восьмого) банківського дня місяця, наступного за розрахунковим, на підставі даних про фактичне споживання електричної енергії споживачем за розрахунковий період. Тобто, на думку позивача, відповідач повинен був надати йому акти приймання-передачі електричної енергії не пізніше 10 листопада 2022 року і тільки в тому випадку, коли споживач фактично користувався цієї енергією. Позивач вказує, що у жовтні 2022 року не отримував електричну енергію від відповідача. Також, позивач не погоджується з тим, що відповідач вказує про те, що позивачем не надано обґрунтованого розрахунку. Позивачем надано розрахунок ціни позову в якому чітко зазначено суму загальної заборгованості, яка підтверджується платіжними дорученнями.

22 червня 2023 року до суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив (вх. № 16169). Відповідач зазначає, що відповідно до Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, що затверджена постановою Правління Національного банку України від 29 липня 2022 року № 163, призначення платежу у платіжних дорученнях позивач сформував самостійно на власний розсуд. Також, відповідач зазначає про те, що позивач заявляє до стягнення 3% річних за неправомірне користування чужими грошовими коштами (ст. 625 ЦК України), так і 3% за правомірне користування (ст. ст. 536, 693 ЦК України).

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

ВІДНОСНО АНАЛІЗУ НАЯВНОСТІ/ВІДСУТНОСТІ ПІДСТАВ ДЛЯ СТЯГНЕННЯ КОШТІВ З ВІДПОВІДАЧА.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини. В статті 174 Господарського кодексу України визначено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. При цьому, ст. 12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК з урахуванням особливостей, передбачених ГК України. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 173 ГК України, зі змістом якої кореспондуються і приписи ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

29 січня 2021 року між Акціонерним товариством «Криворізька теплоцентраль» (позивач, споживач за Договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕК «ЕНОЛЛ» (відповідач, постачальник за Договором) укладено Договір про постачання електричної енергії споживачу № 240/т. Відповідно до п. 2.1. Договору постачальник постачає споживачу електричну енергію «код згідно ДК 021:2015-09310000-5 «Електрична енергія») для забезпечення потреб об`єктів споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної електричної енергії згідно з умовами цього Договору. Відповідно до п. 2.2. Договору предметом продажу за цим Договором є електрична енергія для об`єктів споживача, що живляться від електричних мереж оператора системи розподілу. До п. 3.1. Договору строк постачання електричної енергії за цим Договором з 01 лютого 2021 року до 31 грудня 2022 року. Споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за цінами, що визначені в комерційній пропозиції, яка є Додатком № 1 до цього Договору (п. 5.1. Договору). Згідно п. 5.7. Договору, оплата вартості обсягів споживання електроенергії здійснюється споживачем відповідно до умов цього Договору шляхом перерахування грошових коштів на банківських рахунок (IBAN) постачальника із спеціальним режимом використання за наступним графіком: - до 25 числа місяця, що передує розрахунковому періоду 30% від вартості замовленого на розрахунковий період обсягу електричної енергії; - до 05 числа розрахункового періоду 30% вартості замовленого на розрахунковий період обсягу електричної енергії; - до 15 числа розрахункового періоду 35% від вартості замовленого на розрахунковий період обсягу електричної енергії; - остаточний розрахунок за фактично спожитий обсяг електроенергії до 13 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом на підставі рахунку, виставленого постачальником. Суду представлено Комерційну пропозицію, що є Додатком № 1 до Договору, документ з місцями поставки товарів (електричної енергії), що є додатком № 2 до Договору, та заяву-приєднання до Договору.

Згідно частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За приписом ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України). Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Разом із позовною заявою позивачем представлено до суду наступні платіжні доручення: № 52 від 19 вересня 2022 року на суму 1 021 963,51 грн., призначення платежу: «Оплата за ел/ен за 10/2022 дог. 240/т від 29.01.2021»; № 53 від 19 вересня 2022 року на суму 1 021 963,51 грн., призначення платежу: «Оплата за ел/ен за 10/2022 дог. 240/т від 29.01.2021»; № 54 від 19 вересня 2022 року на суму 1 192 290,76 грн., призначення платежу: «Оплата за ел/ен за 10/2022 дог. 240/т від 29.01.2021».

Отже, позивачем на користь відповідача було перераховано 3 236 217,78 грн. в якості оплати за електричну енергію за жовтень 2022 року, про що свідчить призначення платежу у відповідних платіжних дорученнях.

Відповідач листом за вих. № 22105/2 від 21 вересня 2022 року повідомив позивача про неспроможність продовжувати постачання електричної енергії за Договором.

Відповідно до п. 9.9. Договору, у разі неможливості виконання постачальником своїх зобов`язань щодо постачання електричної енергії постачальник здійснює повернення передоплати споживачу протягом 3 (трьох) банківських днів. Враховуючи, що лист був складений самим відповідачем, то відповідно він сам визначив дату неможливості виконання зобов`язань за Договором, а саме 21 вересня 2022 року. Враховуючи це, відповідач зобов`язаний був повернути передоплату протягом 3 (трьох) банківських днів, що фактично дорівнює робочим дням, а саме до 26 вересня 2022 року включно (24-25 вересня 2022 року є вихідними днями). Тобто, з 27 вересня 2022 року має місце порушення умов договору (прострочення). Як вбачається з матеріалів справи, в цей період відповідач не повернув грошові кошти.

23 січня 2023 року позивачем складена відповідачу претензія за вих. № 487/09 щодо повернення, зокрема, передоплати за Договором у розмірі 3 220 012,48 грн. В матеріалах справи відсутні докази повернення означених грошових коштів відповідачем на рахунок позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Таким чином, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3 220 012,48 грн., що були сплачені в якості передплати за Договором.

Відповідно до частини 2 статті 614 Цивільного кодексу України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до частини 3 та 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належних доказів на підтвердження здійснення повної оплати.

Посилання відповідача на те, що призначення платежу заповнюється самостійно позивачем під час здійснення платежу, а отже це не є достовірним доказом здійснення саме передоплати за жовтень 2022 року за Договором - не заслуговує на увагу. Дійсно, під час формування операції з переказу коштів, позивач зобов`язаний був відповідно до Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг вказати призначення платежу. Тобто, ініціатор переказу грошових коштів, самостійно розпоряджаючись грошовими коштами, відповідно і самостійно визначає напрямки їх зарахування.

Відносно посилання відповідача на те, що позивачем не представлено актів приймання-передачі, рахунків і т.д., суд зазначає наступне. Як вбачається з позовної заяви, її предметом є стягнення грошових коштів, що були сплачені в якості передплати за Договором. В даному випадку визначальним є встановлення наступних обставин: 1) чи були грошові кошти перераховані позивачем на користь відповідача та в якому розмірі; 2) чи наявні докази здійснення такого перерахування; 3) грошові кошти були перераховані за Договором чи іншим правочином; 4) грошові кошти перераховані саме в якості передплати на наступним місяць. Під час дослідження доказів судом були встановлені всі ці обставини.

Окремо, суд звертає увагу, що відповідачем не представлено до суду доказів того, що перераховані позивачем кошти насправді були спрямовані за іншим напрямком, наприклад, погашення заборгованості за попередні періоди. Позиція відповідача ґрунтується лише на припущеннях.

ВІДНОСНО СТЯГНЕННЯ ІНФЛЯЦІЙНИХ ВТРАТ ТА 3% РІЧНИХ ЗА СТАТТЕЮ 625 ЦК УКРАЇНИ.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови). Також, Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Позивачем заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 55 313,64 грн. та інфляційні втрати у розмірі 228 218,96 грн.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 січня 2022 року по справі № 910/18557/20 зазначено наступне:

«Визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду».

Здійснивши перевірку суми нарахованих позивачем інфляційних втрат, суд прийшов до висновку про правильність їх здійснення, а отже наявні підстави для їх стягнення у загальному розмірі 228 218,96 грн.

Відносно суми нарахованих 3% річних, відповідно до ст. 625 ЦК України, суд зазначає, що обрахунок здійснений частково невірний. Як було встановлено судом у попередньому розділі, прострочення має місце з 27 вересня 2022 року. Однак, позивач здійснює нарахування починаючи з 24 вересня 2022 року.

Приймаючи до уваги, що правильним початковим періодом нарахування є саме 27 вересня 2022 року, а не 24 вересня, то правильна сума 3% річних становить 54 519,66 грн., що і підлягає задоволенню та стягненню з відповідача.

ВІДНОСНО СТЯГНЕННЯ З ВІДПОВІДАЧА 3% РІЧНИХ ЗА Ч. 3 СТ. 693 ЦК УКРАЇНИ.

Відповідно до п. 9.10 Договору якщо постачальник, який одержав суму попередньої оплати електричної енергії, не передав електричну енергію у встановлений строк, споживач на суму попередньої оплати нараховує проценти за користування чужими грошовими коштами відповідно до статті 536 та частини 3 статті 693 Цивільного кодексу України, а постачальник зобов`язується сплатити проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 3% річних від суми попередньої оплати за кожен день користування такими коштами, а саме за період від дня попередньої оплати до дня фактичної поставки електричної енергії або до дати повернення споживачу суми попередньої оплати.

Відповідно до ч. 3 ст. 693 ЦК України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Позивач нараховує до стягнення 56 636,93 грн. до п. 9.10 Договору. Однак, суд не може погодитися із такою позицією позивача з огляду на наступне.

У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 року у справі № 910/14180/18 зазначено наступне: «Отже передбачені статтею 536 та частиною третьої статті 693 Цивільного кодексу України проценти мають зовсім іншу правову природу, ніж неустойка (пеня, штраф), виступають способом захисту прав та інтересів покупця який, здійснивши оплату продукції на умовах попередньої її оплати набув також статусу кредитора за договором по відношенню до продавця до моменту передання йому такої продукції. При цьому до моменту пред`явлення покупцем вимоги до продавця про повернення суми попередньої оплати відповідно до частини другої статті 693 Цивільного кодексу України, користування продавцем грошовими коштами попередньої оплати як сумою позики буде вважатися правомірним, на які покупець як кредитор може правомірно нараховувати проценти за користування. Натомість після пред`явлення покупцем продавцю такої вимоги (про повернення суми попередньої оплати відповідно до частини другої статті 693 Цивільного кодексу України) за умови непоставки продавцем покупцю товару та неповернення суми попередньої оплати у продавця виникає грошове зобов`язання з повернення суми попередньої оплати, а користування продавцем цими коштами буде неправомірним. У такому випадку покупець втрачає право на нарахування продавцю на суму цих коштів процентів, передбачених частиною третьою статті 693 Цивільного кодексу України, та разом з цим набуває право на нарахування та стягнення з продавця процентів, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, що нараховуються внаслідок прострочення боржником (у даному випадку - продавцем) грошового зобов`язання (з повернення попередньої оплати) та які є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання на відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима».

Як вбачається із п. 9.9. Договору, сторонами було визначено чіткий строк повернення передоплати, якщо відповідач не може виконати свої зобов`язання - 3 (три) банківські дні. У зв`язку з цим, надсилання вимоги про повернення коштів, як то зазначено у постанові Верховного Суду, не є необхідним у даних правовідносинах. Відповідач зобов`язаний повернути грошові кошти в силу п. 9.9. Договору навіть за відсутності вимоги позивача.

У зв`язку з цим, з моменту прострочення повернення передоплати, тобто з 27 вересня 2022 року, у позивача виникає право нарахування 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, а не на одночасне нарахування за ч. 3 ст. 693 ЦК України та ст. 625 ЦК України.

Таким чином, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 56 636,93 грн. заявлених за п. 9.10 Договору (ч. 3 ст. 693 ЦК України).

Окремо, суд зазначає, що застосування п. 9.10 Договору (ч. 3 ст. 693 ЦК України) було б можливим у тому випадку, якщо не існувало чіткого строку, що передбачений п. 9.9 Договору. В цьому випадку, до пред`явлення вимоги позивач мав право на застосування ч. 3 ст. 693 ЦК України, а після пред`явлення вимоги на застосування ст. 625 ЦК України.

Таким чином, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Здійснюючи розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи, враховуючи вимоги статті 129 ГПК України, а також висновки суду про часткове задоволення позову, судові витрати, понесені позивачем, покладаються на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин. У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року). Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1-5, 10-13, 20, 41-46, 49, 73-80, 86, 123, 129, 194-196, 201, 208-210, 216-220, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕК «ЕНОЛЛ» (61001, місто Харків, вулиця Танкопія, будинок 31/3; ) на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» (50014, місто Кривий Ріг, вулиця Електрична, будинок 1; ) суму попередньої плати за електричну енергію у розмірі 3 220 012,48 грн., 3% річних у розмірі 54 519,66 грн., інфляційні втрати у розмірі 228 218,96 грн., а також судові витрати (сплачений судовий збір) у розмірі 52 541,27 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "16" серпня 2023 р.

Суддя Н.В. Калініченко