ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2023 року Справа № 915/754/21(486/1370/22)

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Ржепецького В.О., за участі секретаря судового засідання Матвєєвої А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

до відповідача: Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" (55000, Миколаївська область, м. Южноукраїнськ, вул. Дружби народів, буд. 8; адреса електронної пошти: ; ідентифікаційний код 31948866)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 )

про: поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, внесення змін до штатного розпису та погодження штатного розпису

за участі представників учасників справи:

від позивача: Гут С.С.

від відповідача: Ніколаєнко О.О.

від третьої особи: не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

22 листопада 2022 року позивач звернулася до Южноукраїнського міського суду Миколаївської області з позовом до комунального підприємства «Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство» (далі - КП «ТВКГ») Южноукраїнської міської ради, третя особа: Южноукраїнський міський голова Акуленко Олександр Анатолійович про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, внесення змін до штатного розпису, та міському голові погодити оновлений штатний розклад.

Розпорядженням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 29 листопада 2022 року за № 15-р дана справа передана на розгляд до Арбузинського районного суду Миколаївської області.

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 27 лютого 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 02.05.2023 у справі №486/1370/22 частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 та клопотання третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , скасовано рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 27 лютого 2023 року, матеріали справи № 486/1370/22 передано до Господарського суду Миколаївської області, у провадженні якого перебуває справа № 915/754/21 про банкрутство Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство".

Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 12.05.2023 головуючим у справі №486/1370/22 визначено суддю Ржепецького В.О.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного).

Згідно положень ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України.

Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Заяви (позовні заяви) учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або інших осіб у спорах, стороною в яких є боржник, розглядаються в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) за правилами спрощеного позовного провадження.

Позивач має право в позовній заяві заявити мотивоване клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Якщо суд за результатами розгляду клопотання позивача дійде висновку про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, він зазначає про це в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 ГПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ст. 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частин 2, 3 ст. 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Підготовче засідання при розгляді справи у порядку спрощеного провадження не проводиться.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 31.08.2021 (суддя Ржепецький В.О.) відкрито провадження у справі № 915/754/21 про банкрутство Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" (55000, Миколаївська обл., м.Южноукраїнськ, вул. Дружби Народів, 8, ідентифікаційний код 31948866).

Враховуючи зазначене, даний спір підлягає розгляду в межах справи №915/754/21 про банкрутство Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" (55000, Миколаївська обл., м.Южноукраїнськ, вул. Дружби Народів, 8, ідентифікаційний код 31948866) за правилами виключної підсудності та в порядку, встановленому КУзПБ.

Ухвалою від 17.05.2023 суд постановив: прийняти справу №486/1370/22 до розгляду в межах справи №915/754/21 про банкрутство Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" (55000, Миколаївська обл., м.Южноукраїнськ, вул. Дружби Народів, 8, ідентифікаційний код 31948866), присвоїти їй номер 915/754/21(486/1370/22), справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, розгляд справи по суті призначити на 14 червня 2023 року о 12:00 год. Судом встановлено сторонам процесуальні строки для подання суду заяв по суті.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 5 зазначеної норми, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно з приписами ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Ухвалою суду від 14.06.2023 розгляд справи відкладено на 11 серпня 2023 року об 11:00 год.

У судовому засіданні 14.06.2023 суд дослідив письмові докази, а також доказ, який містяться на флеш-носії (т.2 а.с.172), а саме video1.mp4 тривалістю 25 сек.

Учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання.

11.08.2023 позивачем подано до господарського суду заяву, якою остання просить суд врахувати додані до них пояснення при винесенні рішення.

11.08.2023 позивачем також подано до суду клопотання відповідно до ч. 1 ст. 80 ГПК України, яким позивач просить суд прийняти рішення у справі враховуючи аргументи цього клопотання.

Зазначені заяву та клопотання, враховуючи пояснення позивача, суд розцінює як додаткові пояснення сторони та відповідно до ст. 161 ГПК України вважає необхідним залучити їх до матеріалів справи.

Стислий виклад позицій сторін.

Позовні вимоги позивачем обґрунтовано тим, що починаючи з 18 березня 2020 року вона працювала в КП «ТВКГ» на посаді заступника директора з соціальних питань та тарифікації захищеності. З початку роботи у неї склалось враження, що її було взято на посаду аби вона, як активний депутат міської ради, як член депутатської комісії з соціальних питань, принаймні зайве не піднімала і не загострювала чутливі тарифні проблеми підприємства в питаннях порядку денного на пленарних засіданнях міської ради. За період роботи вона не мала жодних дисциплінарних зауважень до якості її роботи. Проте в роботі з часом вона почала відчувати дії обмеження її доступу до інформації щодо тарифних питань. Її почали обмежувати в посадових можливостях її роботи, що вилилось в мобінг.

Позивач зазначає, що до її посадового обов`язку входить з`ясування реальних причин багатомільйонних річних тарифних втрат, а фактично «крадіжок тарифного ресурсу споживання», бо саме так ці втрати (збитки) чи не обліковані тарифні втрати були прописані в її посадовій інструкції, яку затвердив директор КП «ТВКГ» з її приходом на підприємство. Посадовий обов`язок спонукав її займатись пошуком причин збитковості підприємства аби посада заступника директора підприємства з соціальних питань та тарифної захищеності була виправдана, але тут же вона відчула зону обмежень її роботи.

Наказом від 17 грудня 2021 року № 196, в якому наказом від 21 грудня 2021 року № 205 внесені виправлення, скорочено чисельність і штат працівників, в тому числі вакантні посади та посаду, яку вона займала заступника директора (з соціальних питань та тарифної захищеності).

Наказом від 22 грудня 2021 року № 251-к її того ж числа повідомили про наступне звільнення та надали перелік посад нижчої кваліфікації.

Наказом від 03 березня 2022 року № 09-ОС її звільнено з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату з 04 березня 2022 року. Цей наказ було скасовано наказом від 13 квітня 2022 року № 27-ОС у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю на час звільнення.

Наказом від 01 червня 2022 року № 39-ОС було звільнено з роботи у зв`язку зі скороченням чисельності та штату за пунктом 1 статті 40 КЗпП України з 1 червня 2022 року

Проте, керівництво підприємства не мало жодних економічних підстав для скорочення її посади та інших важливих для підприємства посад, приховало дійсну мету цих змін, а при її звільненні було порушено процедуру вивільнення працівників, а саме не відбулося фактичного скорочення на підприємстві, оскільки не відбулися зміни в організації, не запропоновані вакантні посади, не видано розрахункову довідку.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просить суд відмінити наказ № 39-ОС про її звільнення і поновити її на роботі (посаді) заступника директора з соціальних питань та тарифної захищеності КП «ТВКГ». Стягнути з КП «ТВКГ» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 червня 2022 року до дня поновлення на роботі, який на день пред`явлення позову за довідкою підприємства становить: січень 2022 року 19821,08 грн, за лютий 2022 року 19 587,69 грн, середньоденна заробітна плата працівника в розрахунку на 1 робочий день становить 1037,07 грн. Внести відповідні зміни в штатний розпис, який стосовно ОСОБА_1 діє з 01 березня 2022 року, директору КП «ТВКГ» подати, а міському голові погодити оновлений штатний розклад.

Відповідач просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову, посилаючись на його необґрунтованість.

Заперечення відповідача обґрунтовано тим, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Підставою для скорочення посади позивачки стала службова записка заступника директора КП «ТВКГ» з питань структурно-економічної трансформації підприємства, в якій вказується на низьке навантаження по виконанню функціональних обов`язків за цільовим призначенням та відсутньою необхідністю і доцільністю цієї посади. При звільненні ОСОБА_1 були дотримані вимоги трудового законодавства та права працівника, зокрема щодо вчасного попередження про наступне звільнення, пропозиції щодо вакантних посад, неможливості припинення трудових відносин у період тимчасової непрацездатності. На час її звільнення інших вакантних посад на підприємстві не було. Крім іншого, відповідач вважає, що позивач пропустила строк звернення до суду з даним позовом та як підставу відмови в задоволенні позову, просить застосувати положення ст. 233 КЗпП України.

Представник третьої особи відзивом на позовну заяву просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову, посилається на право підприємства самостійно визначати власну структуру, штат та чисельність працівників. Суд не може втручатись в діяльність КП «ТВКГ», його наглядової ради та міського голови. Докази порушеного права, позивач не надала. Просить стягнути з позивача на його користь витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн.

У відповідях на відзиви ОСОБА_1 заперечує монополію підприємства в питаннях організаційної структури та чисельності працівників і штатного розпису, оскільки воно належить територіальній громаді міста, статут якого затверджує міська рада, а штатний розпис - міський голова. Трудову книжку та копію наказу їй не видавали, інші посади їй не пропонували. Змін в організації виробництва на підприємстві не було. Посада, яку вона обіймала, є важливою та потрібною підприємству, а тому вона не підлягала скороченню.

У додаткових поясненнях від 14.12.2022, від 19.12.2022, від 29.12.2022, від 09.01.2023, від 16.01.2023, від 23.01.2023, від 02.02.2023, від 06.02.2023, від 17.02.2023, від 21.02.2023, від 08.08.2023 та від 11.08.2023 позивачка стверджувала, що фактичних змін в організації виробництва і праці на підприємстві не відбулося, скоротили лише її посаду, яку вона обіймала, вона мала правозахисний характер, бо перешкоджала прийняттю економічно необґрунтованих тарифів на комунальні послуги, на підприємстві мали місце грубі порушення фінансово-економічного характеру. Рішення про її звільнення не було погоджено з профспілкою, при звільненні їй не запропонували тимчасово вільну посаду юрисконсульта, оскільки вона має юридичну освіту та інші вакантні посади. На її вимогу відповідач не надав їй відомості про нараховану та виплачену заробітну плату. Внаслідок скорочення порушені інтереси не тільки підприємства, але і інтереси територіальної громади міста, що викликало численні обурення в соціальних мережах. Трудову книжку отримала в день звільнення, 01 червня 2022 року. Розрахунок при звільненні був проведений з нею 04 березня 2022 року, і того ж дня вона перебувала вже на лікарняному. Не вважала, що нею пропущений строк для звернення до суду за вирішенням даного трудового спору, однак подала заяву про поновлення такого строку.

У судовому засіданні 11.08.2023 позивач підтримала позовні вимоги, просить позов задовольнити у повному обсязі.

Позивач у судовому засіданні додатково зазначила, що її звільнено без законної підстави, що свої посадові обов`язки вона належним чином виконувала. Змін в організації виробництва і праці КП «ТВКГ» не відбулось, її звільненням і звільненням штату всієї метрології майно метрологічної лабораторії зупинило свою дію чим нанесено шкоду підприємству, всій територіальній громаді міста і причетним до тарифів бюджетам.

У судовому засіданні представник відповідача пояснила, що посилання позивача на підвищення тарифів на послуги не має жодного зв`язку зі скороченням посади та її звільненням. Посада, яку обіймала позивачка, підприємству не потрібна і є економічно недоцільною, на чому наголошувалось у службовій записці від 17 грудня 2021 року. Відповідно до пункту 3 статті 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Посада юрисконсульта не була вакантною, тому не могла пропонуватися на виконання положення частини 3 статті 49-2 КЗпП. При звільненні ОСОБА_1 були дотримані усі вимоги трудового законодавства та права працівника, позивача було вчасно попереджено про наступне звільнення, було запропоновано всі наявні вакантні посади. Підприємство не є членом профспілки. Скорочення чисельності штату на підприємстві відбулось законно. З усіма наказами позивач ознайомлена, трудову книжку отримала в день звільнення, розрахунок при звільненні проведений повністю. З наведених підстав просила відмовити позивачу в задоволенні позову за безпідставністю заявлених нею позовних вимог, окрім цього наголошувала на тому, що позивачем пропущений строк для звернення до суду за вирішенням даного трудового спору, що також є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, просила суд розглядати справу без участі представника.

На підставі ст. 233 ГПК України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

Згідно витягу з Статуту комунального підприємства «Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство», затвердженого рішенням Южноукраїнської міської ради від 18 жовтня 2018 року №1294, підприємство створене з метою задоволення потреб та інтересів територіальної громади міста, найбільш ефективного використання майна території Южноукраїнська (п.п. 2.1.1, 2.1.3). Директор підприємства затверджує штатний розпис (з обов`язковим попереднім погодженням з наглядовою радою та міським головою) (п. 7.3.7) (т. 1 а.с. 51-53).

Згідно витягу з Статуту комунального підприємства «Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство», директор підприємства несе відповідальність за формування та виконання фінансових планів; заступники директора підприємства, керівники та спеціалісти підрозділів, а також інші працівники приймаються на роботу і звільняються директором підприємства, згідно з чинним законодавством України (п.п.7.3.9, 7.4) (т. 1 а.с.49-50).

Відповідно до наказу № 27-ОС від 17.03.2020 ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду заступника директора (з соціальних питань та тарифної захищеності населення) з 18 березня 2020 року (т. 1 а.с. 174), що також підтверджується копією трудової книжки позивача (т. 1 а.с. 170).

Згідно посадової інструкції заступника директора КП «ТВКГ» (з соціальних питань та тарифної захищеності), на посаду заступника директора та звільнення з неї здійснюється наказом директора КП «ТВКГ» із дотриманням вимог чинного законодавства, заступник директора у адміністративному та виробничому відношенні підпорядкований директору (т. 1 а.с. 67-68).

Відповідно до службової записки заступника директора КП «ТВКГ» з питань структурно-економічної трансформації підприємства Ю.Борець від 17.12.2021, складеної на ім`я директора підприємства, зазначається про доцільність скорочення посад заступника директора (з соціальних питань та тарифної захищеності) та 5 штатних одиниць лабораторії метрології (т. 1 а.с. 59).

Наказом комунального підприємства «Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство» № 196 від 17 грудня 2021 року «Про скорочення чисельності і штату працівників» визначено скоротити чисельність і штат працівників підприємства на 5 штатних одиниць, в тому числі посаду заступника директора (з соціальних питань та тарифної захищеності) та у зв`язку з цим внести зміни до штатного розкладу КП «ТВКГ».

Підставою винесення даного наказу стали зміни в організації виробництва і праці, спрямовані на підвищення ефективності роботи персоналу і вдосконалення окремих трудових функцій, приведення штатної чисельності у відповідність до фінансових можливостей підприємства та зменшення адміністративних витрат, враховуючи службову записку заступника директора КП «ТВКГ» з питань структурно-економічної трансформації підприємства від 17.12.2021.

З даним наказом ОСОБА_1 ознайомлена під підпис (т. 1 а.с. 58).

Наказом комунального підприємства «Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство» № 205 від 21 грудня 2021 року внесені виправлення до наказу № 196 від 17 грудня 2021 року, скорочено чисельність і штат працівників на 6 штатних одиниць, в тому числі посаду заступника директора (з соціальних питань та тарифної захищеності).

З даним наказом позивачка ознайомлена під підпис (т. 1 а.с. 61).

Наказом комунального підприємства «Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство» № 197 від 17 грудня 2021 року внесено зміни до штатного розкладу, діючого з 01.12.2020 року у зв`язку зі скороченням посад (професій) з 01 березня 2022 року, яким передбачено скорочення 6 штатних одиниць, в тому числі посаду заступника директора (з соціальних питань та тарифної захищеності).

З даним наказом ОСОБА_1 ознайомлена під підпис. (т. 1 а.с. 60).

Згідно штатного розкладу комунального підприємства «Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство» на 2022 рік, який вводиться в дію з 01 березня 2022 року, затверджений директором КП «ТВКГ» 28.01.2022 та погоджений міським головою 07.02.2022, зазначено лише одну посаду заступника директора (т. 1 а.с. 45-48).

Згідно штатного розкладу комунального підприємства «Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство» на 2022 рік, який вводиться в дію з 01 грудня 2022 року, затверджений т.в.о. директора КП ТВКГ 19.08.2022 року та погоджений секретарем міської ради О.А. Акуленко 01.09.2022 року, посади заступника директора відсутні (т. 2 а.с. 159).

Таким чином, підприємство зазнало змін в організації виробництва і праці, а саме відбулося скорочення чисельності та штату працівників.

Наказом комунального підприємства «Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство» № 251-к від 22 грудня 2021 року визначено порядок та відповідальних осіб за попередження працівників про заплановане вивільнення у зв`язку із скороченням штату.

З даним наказом ОСОБА_1 під підпис ознайомлена 22.12.2021 із зазначенням про непогодження із вказаним наказом (т. 1 а.с. 62).

Згідно письмового повідомлення комунального підприємства «Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство» від 22.12.2021, ОСОБА_1 під підпис, 22 грудня 2021 року була ознайомлена про заплановане вивільнення її посади у зв`язку із скороченням штату, їй повідомлено про відсутність вакантних посад за її кваліфікацією та запропоновано посади нижчої кваліфікації станом на 22 грудня 2021 року (т. 2 а.с. 173).

Наказом № 09-ОС від 03 березня 2022 року ОСОБА_1 звільнено 04 березня 2022 року з посади заступника директора (з соціальних питань та тарифної захищеності) у зв`язку із скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 1 а.с. 100, т. 2 а.с. 92).

Актом від 04.03.2022, який складений та підписаний старшим інспектором з кадрів, інспектором з кадрів та провідним юрисконсультом КП «ТВКГ», зафіксовано відмову ОСОБА_1 в отриманні трудової книжки в день звільнення 04 березня 2022 року та копії наказу про її звільнення за скороченням штату (т. 1 а.с. 98, 196).

Актом від 03.03.2022, який складений та підписаний старшим інспектором з кадрів, інспектором з кадрів та провідним юрисконсультом КП «ТВКГ», зафіксовано факт ознайомлення ОСОБА_1 та відмову підписання наказу «Про припинення трудового договору у зв`язку із скороченням штату» від 03 березня 2022 року № 09-ОС (т. 1 а.с. 195).

Наказом комунального підприємства «Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство» № 27-ОС від 13 квітня 2022 року у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю на день звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, скасовано наказ «Про звільнення ОСОБА_1 » від 03.03.2022 року № 09-ОС, визнано недійсним запис про звільнення у трудовій книжці ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 157).

Наказом комунального підприємства «Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство» № 39-ОС від 01 червня 2022 року, звільнено ОСОБА_1 з посади заступника директора (з питань та тарифної захищеності) з 01 червня 2022 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

ОСОБА_1 з наказом ознайомлена у той же день, що підтверджується її особистим підписом та зауваження про непогодження її з наказом (а.с. 56).

Згідно довідки (т. 1 а.с. 99) середній заробіток ОСОБА_1 за січень-лютий 2022 року склав 39408,77 грн, середньоденна заробітна плата становить 1037,07 грн.

Як витікає з позову та письмових пояснень, поданих позивачкою в процесі розгляду справи в судах, а також підтверджено позивачкою в судовому засіданні 11.08.2023, доводи позовної заяви, ґрунтуються на таких твердженнях: важливість посади, яку обіймала позивачка для підприємства та громади міста Южноукраїнськ; фактична фіктивність реорганізації підприємства; порушення, пов`язані із врученням документів про звільнення; недотримання роботодавцем обов`язку працевлаштування.

Надаючи правову оцінку доводам позовної заяви (з урахуванням додаткових пояснень), господарський суд виходить з того, що наведені правовідносини врегульовано чинним законодавством наступним чином.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною 2 ст. 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк, на визначений строк, встановлений за погодженням сторін та таким, що укладається на час виконання певної роботи.

За змістом п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпП самостійними підставами, серед інших, змін в організації виробництва та праці визначено, зокрема, скорочення чисельності працівників і окремо скорочення штату працівників.

Так, чисельність працівників - це списковий склад працівників, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості (лист Міністерства праці та соціальної політики України від 7 квітня 2011 року № 114/06/187-11).

Штат працівників - це сукупність посад, установлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами. Факторами, якими може бути зумовлена потреба скорочення чисельності або штату працівників є, зокрема: наміри роботодавця матеріально стимулювати працівників для здійснення потрібного обсягу робіт меншою кількістю персоналу через суміщення професій (посад), розширення зони обслуговування або збільшення обсягу виконуваної роботи, для чого працівникам встановлюються відповідні доплати за рахунок утвореної економії фонду заробітної плати; вдосконалення виробництва за допомогою автоматизації виробничих процесів, упровадження яких зумовлює зменшення кількості працівників певних професій і спеціальностей, потрібних для виконання роботи; перепрофілювання підприємства; зменшення обсягу виробництва продукції; інші несприятливі фактори та кризові явища у соціально-економічному розвитку суспільства.

Зміни в організації виробництва і праці не можуть бути підставою зловживань та незаконного звільнення працівників, а незначні розширення в діяльності відповідача не є змінами в організації виробництва та праці. Тобто, скорочення чисельності або штату працівників, безумовно, є правом роботодавця, однак це не має бути підставою для зловживань та незаконного звільнення працівника. (Постанова Верховного Суду № 824/3229/14а від 31 січня 2018 року).

Звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці та одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

За змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Отже обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору.

Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17.

Виходячи з наведеного, господарський суд відзначає, що твердження позивачки, які витікають з важливості її посади для підприємства та обставин реорганізації підприємства, яка на її думку є фіктивною, можуть бути об`єднані, позаяк покликані спростувати факт доцільності дій керівництва юридичної особи відповідача при скороченні працівників.

При цьому, господарський суд звертається до положень Господарського кодексу України (далі - ГК України), а також відповідні правові позиції Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Так, відповідно до ч. 1 ст 62 ГК України, підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Згідно з частиною третьою статті 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Право визначити чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому їм органу.

Згідно з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц (провадження № 61-312св17), від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18), від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18 (провадження № 61-393св19), від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17 (провадження № 61-8393св20), від 27 травня 2021 року у справі № 201/6689/19, суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників.

Згідно з позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц (провадження № 61-312св17), від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18), від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18 (провадження № 61-393св19), від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17 (провадження № 61-8393св20), суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.

В постановах від 28 березня 2019 року у справі № 755/3495/16-ц (провадження № 61-1350св17) та від 22 січня 2020 року у справі № 451/706/18 (провадження № 61-17296св19) Верховний Суд зазначив, що частиною третьою статті 64 ГК України визначено, що підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України. Отже, не є належним способом захисту оскарження працівником рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, оскільки прийняття такого рішення є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою. Правом працівника залишається оспорювати власне саме правомірність його звільнення.

В постановах від 28 березня 2019 року у справі № 755/3495/16-ц (провадження № 61-1350св17) та від 22 січня 2020 року у справі № 451/706/18 (провадження № 61-17296св19) Верховний Суд зазначив, що частиною третьою статті 64 ГК України визначено, що підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.

Отже, не є належним способом захисту оскарження працівником рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, оскільки прийняття такого рішення є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою.

Правом працівника залишається оспорювати власне саме правомірність його звільнення.

Таким чином доводи позивачки в цій частині не можуть бути підставою для висновку про неправомірність її звільнення.

Обставинам, пов`язаним із оформленням і врученням позивачці документів про звільнення, господарський суд надає оцінку, виходячи з того, що зазначені обставини, незважаючи на факти можливого зловживання роботодавцем, як свідчить правовий аналіз диспозиції ст. 40 КЗпП та численна судова практика, не є підставою, з якою чинне законодавство пов`язує факт незаконності звільнення працівника за цією нормою.

Так, згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За положеннями частини першої та третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівника персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Згоду на переведення на іншу роботу працівник підтверджує письмово заявою про таке переведення.

Відтак, власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Таким чином, саме на підставі дослідження обставин дотримання або недотримання роботодавцем наведених умов, встановлюється незаконність звільнення та поновлюється відповідне право.

Отже господарський суд звертається до аналізу дій відповідача в контексті дотримання вимог наведених норм права при звільнення ОСОБА_1 .

Наказом комунального підприємства «Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство» № 39-ОС від 01 червня 2022 року, звільнено ОСОБА_1 з посади заступника директора (з питань та тарифної захищеності) з 01 червня 2022 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

ОСОБА_1 з наказом ознайомлена у той же день, що підтверджується її особистим підписом та зауваження про непогодження її з наказом (т. 1, а.с. 56).

Зазначений наказ складено в належній письмовій формі, він містить всі реквізити, за допомогою яких можна встановити обставини його застосування, в тому числі посилання на обставини, визначені ст. 40 КЗпП України.

Як витікає з матеріалів справи, про факт скорочення позивачку повідомлено 17.12.2021 (т. 1, а.с. 58), про що свідчить її підпис на звороті наказу відповідача №196.

Таким чином в цій частині, відповідачем не допущено порушень чинного законодавства.

Позивачка вважає, що її право на працю було порушено у зв`язку з недотриманням в повній мірі власником підприємства обов`язку працевлаштувати працівника, а саме: не запропоновано посаду юрисконсульта, яка на її думку була вакантною.

Господарський суд не може погодитись з цими твердженнями, виходячи з такого.

Відповідно до витягу з наказу Міністерства Оборони України від 25.02.2022 року № 3 ОСОБА_4 з 25 лютого 2022 року призвано до мобілізації (т. 2 а.с. 158). Сторонами не заперечувалось, що останній до теперішнього часу перебуває в лавах ЗСУ.

Наказом комунального підприємства «Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство» № 527 від 29.09.2021 пр. юрисконсульту ОСОБА_4 надана щорічна основна відпустка на 168 календарних днів на період з 01.11.2021 року по 21.04.2022 року (т. 1 а.с. 197).

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (чинної на час виникнення спору) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Таким чином, між роботодавцем та призваним працівником зберігаються трудові правовідносини, а працівник лише звільняється від виконання службових (виробничих) обов`язків. Це звільнення від роботи має тимчасовий характер і не передбачає розірвання трудового договору.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» вакансія - вільна посада (робоче місце), на яку може бути працевлаштована особа.

Отже, якщо працівник тимчасово відсутній у зв`язку із призовом на військову службу посада, яку він займає, не є вакантною.

Зазначений висновок підтверджений правовими позиціями, висловленими в постановах Верховного Суду у подібних правовідносинах, зокрема, від 12 вересня 2019 року у справі № 537/430/18 (провадження № 61-44975св18), від 27 березня 2019 року у справі № 569/4641/17 (провадження № 61-30217св18), від 16 січня 2019 року у справі №292/238/16-ц (провадження № 61-16116св18).

Тобто посада юрисконсульта не є вакантною, тому не може пропонуватися при скороченні працівників і прийняття працівника на таку посаду можливе лише за строковим трудовим договором на період до демобілізації або настання інших умов основного працівника.

Натомість, відповідач вживав заходи спрямовані на реальне працевлаштування позивача, запропонувавши їй, за відсутності вакантних посад за її кваліфікацією, наявні вакантні посади, хоча і нижчої кваліфікації.

Таким чином, аналізуючи приведені докази, даючи їм оцінку в їх сукупності, з урахуванням вищевказаних обставин, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи у справі докази в цілому, так і кожний доказ, який міститься у справі, з урахуванням принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, з урахуванням наданих доказів, суд приходить до висновку, що при звільненні позивачки на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України підприємством дотримано вимоги чинного трудового законодавства України, а відтак підстав вважати її звільнення неправомірним немає.

При цьому господарський суд відзначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до правових позицій Верховного Суду, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)» (Постанова КЦС ВС від 20.10.2020 у справі №756/536/19, від 15.10.2020 у справі № 759/14004/15-ц, від 15.10.2020 у справі №157/398/15-ц, від 13.10.2020 № 161/4641/17, 20.10.2020 у справі № 213/112/19, від 12.10.2020 у справі № 585/2958/17, від 12.101.2020 у справі №521/7401/15, від 09.10.2020 у справі №161/7515/15-ц).

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України (чинної на час виникнення спору) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищого у порядку підлеглості органу.

У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц вказано, що «установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку».

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (близька за змістом позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).

Беручи до уваги, що відповідачем при звільненні позивача не було допущено порушення норм трудового права, в задоволенні позовних вимог про скасування (відміну) наказу № 39-ОС від 01 червня 2022 року про звільнення ОСОБА_1 та поновлення на роботі (посаді) заступника директора з соціальних питань та тарифної захищеності, слід відмовити з підстав недоведеності та необґрунтованості.

Оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01 червня 2022 року по день поновлення на роботі в розмірі 201691,35 грн, внесення відповідних змін до штатного розпису, міському голові погодити оновлений штатний розклад, є похідними від позовних вимог про скасування (відміну) наказу № 39-ОС від 01 червня 2022 року про звільнення ОСОБА_1 та поновлення на роботі (посаді) заступника директора з соціальних питань та тарифної захищеності, у задоволенні яких відмовлено, то вони також задоволенню не підлягають.

Статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як слідує з положень ст. 77, 78 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до змісту ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Щодо вимог представника третьої особи щодо вирішення питання про розподіл судових витрат та стягнення з ОСОБА_1 на користь виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради витрати на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн, то суд вважає за необхідне відмовити в їх задоволенні, виходячи з наступного.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу ).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості; ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.

3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 123 зазначеного Кодексу судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 цього Кодексу).

За змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу).

03 жовтня 2019 року Справа № 922/445/19 Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду.

На обґрунтування заяви про розподіл судових витрат на правову допомогу третя особа посилається на Договір №84 від 21.06.2022 про надання послуг юридичного консультування та правової допомоги, укладений між виконавчим комітетом Южноукраїнської міської ради (далі - Замовник) та Адвокатським бюро «Борисенко О.В.» (далі - Виконавець), за умовами якого Замовник доручає, а Виконавець бере на себе зобов`язання надавати послуги юридичного консультування та правової допомоги (надалі - послуги) в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором, а Замовник зобов`язаний оплатити послуги у порядку та строки обумовлені Сторонами відповідно до обсягу послуг (Додаток №1 до цього Договору).

Перелік та кількість послуг визначається Замовником в залежності від службової необхідності протягом дії Договору (п. 1.2. Договору).

Відповідно до п. 3.1. Договору ціна Договору складає 426200,00 грн без ПДВ.

За умовами п. 3.2. та 3.5. Договору оплата за надані послуги Виконавцем розраховується і визначається в акті приймання-передачі наданих послуг, який підписується сторонами. Оплата послуг за цим договором проводиться після отримання Замовником акту прийому-передачі наданих послуг, який Замовник зобов`язаний підписати протягом трьох робочих днів.

Як свідчать матеріали справи, заявником не надано суду жодних доказів на підтвердження понесення витрат на правову допомогу у відповідності до наведеного договору саме у даній справі, не подано детального опису виконаних робіт, а тому підстави для задоволення вимог третьої особи щодо вирішення питання про розподіл судових витрат та стягнення з ОСОБА_1 на користь виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради витрат на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн відсутні.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 238 ГПК України, у резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема, відомості про розподіл судових витрат.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи зазначене, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 219, 220, 233, 238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1.В задоволені позову відмовити.

2.Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дати складення повного судового рішення.

3.Рішення може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені статтею 256 і підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Сторони та інші учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

відповідач: Комунальне підприємство "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" (55000, Миколаївська область, м. Южноукраїнськ, вул. Дружби народів, буд. 8; адреса електронної пошти: ; ідентифікаційний код 31948866)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ).

Повний текст судового рішення складено та підписано судом 16.08.2023.

Суддя В.О.Ржепецький