РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.08.2023Справа № 910/14759/22

Суддя Господарського суду міста Києва Нечай О.В., розглянувши без виклику сторін (без проведення судового засідання) у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Національної поліції України (Україна, 01601, м. Київ, вул. Богомольця, буд. 10; ідентифікаційний код: 40108578)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мік" (Україна, 69006, м. Запоріжжя, вул. Північне шосе, буд. 69-А; ідентифікаційний код: 30105738)

про стягнення 39 677,04 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Національна поліція України (далі - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мік" (далі - відповідач) про стягнення 39 677,04 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором № 212 НП про закупівлю форменого одягу (костюм (сорочка, брюки) спеціальний в колористиці "камуфляж") (код згідно з ЄЗК ДК 021:2015-18110000-3) від 09.08.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.01.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу визнано судом малозначною, постановлено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) та серед іншого встановлено сторонам строки для подання ними відповідних заяв по суті справи.

09.03.2023 відповідачем сформовано в системі "Електронний суд" клопотання про зменшення неустойки, відповідно до якого він просить відмовити в стягненні пені в розмірі 4 408,56 грн, а в іншій частині зменшити пеню на 90%.

12.04.2023 відповідачем сформовано в системі "Електронний суд" письмові пояснення, відповідно до яких відповідач просить відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до частин 1, 2 статті 161 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Частиною 5 статті 161 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним.

З матеріалів справи вбачається, що 09.02.2023 до суду повернулось рекомендоване повідомлення про вручення 02.02.2023 поштового відправлення відповідачеві (копії ухвали про відкриття провадження у справі від 20.01.2023).

Враховуючи те, що відповідач не скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, а письмові пояснення надаються виключно з дозволу суду, якого суд не надавав, суд дійшов висновку про відсутність підстав для прийняття до розгляду письмових пояснень відповідача.

28.04.2023 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли заперечення, відповідно до яких позивач просить не приймати письмові пояснення відповідача до розгляду, відмовити в задоволенні клопотання відповідача про зменшення неустойки та задовільнити позовні вимоги в заявленому розмірі.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Частиною восьмою статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

09.08.2021 між Національною поліцією України (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Мік" (постачальник) було укладено Договір № 212НП про закупівлю форменого одягу (костюм (сорочка, брюки) спеціальний в колористиці "комуфляж") (код згідно з ЄЗС ДК 021:2015-18110000-3) (далі - Договір), згідно з п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити покупцю костюми (сорочка, брюки) спеціальні в колористиці "комуфляж") (код згідно з ЄЗС ДК 021:2015-18110000-3) (далі - товар), а покупець зобов`язується прийняти та оплатити вказаний товар в порядку та на умовах, визначених цим Договором.

Відповідно до п. 1.2 Договору загальна кількість товару, що підлягає поставці та ціна Договору визначаються у Специфікації товару (Додаток № 1 до Договору) і Ростовці товару (Додаток № 2 до Договору).

У Специфікації товару, яка є Додатком № 1 до Договору, сторони узгодили поставку товару "Костюм (сорочка, брюки) спеціальний в колористиці "комуфляж"" у кількості 2 600 одиниць на суму 4 408 560,00 грн.

За умовами пунктів 5.1, 5.2 Договору постачальник зобов`язується здійснити поставку товару протягом 30 календарних днів включно з дати укладення цього Договору, за адресою покупця у місті Києві (вул. Святошинська, 27, м. Київ, 03115). Датою поставки вважається дата підписання уповноваженими представниками сторін накладної.

Пунктом 9.2 Договору визначено, що за порушення строків виконання зобов`язання з постачальника стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення. При цьому день поставки товару поставленого постачальником з порушенням строку передбаченого пунктом 5.1 цього Договору, вважається днем прострочення, за який постачальнику нараховуються штрафні санкції згідно умов цього Договору.

У п. 9.11 Договору сторони, відповідно до статті 259 Цивільного кодексу України, домовились збільшити позовну давність до двох років у вимогах щодо стягнення штрафних санкцій та позовів, що випливають з поставки товару неналежної якості.

Згідно з пунктами 13.1, 13.2 Договору він набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін, реєстрації у покупця та діє до 31.12.2021, але в будь-якому випадку - до повного виконання сторонами зобов`язань за цим Договором. Закінчення строку дії цього Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору.

17.09.2021 сторони підписали накладну № РН-09/16/17, відповідно до якої відповідач відвантажив, а позивач отримав визначений у Специфікації товару, яка є Додатком № 1 до Договору, товар.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи претензії № 5040/26/3-2021 від 18.10.2021, позивач вимагав від відповідача сплатити пеню в розмірі 39 677,04 грн за прострочення поставки товару за Договором.

Проте доказів вручення відповідачеві зазначеної претензії, як і доказів її розгляду останнім матеріали справи не містять.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що відповідач прострочив на дев`ять днів поставку товару, що згідно з п. 9.2 Договору є підставою для стягнення з нього пені в розмірі 0,1% вартості товару, з якого допущено прострочення виконання, за кожний день прострочення.

З огляду на викладене, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 39 677,04 грн пені.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина перша статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами Договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

У відповідності до частини першої статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на погоджені сторонами у п. 5.1 Договору умови постачання, відповідач повинен був поставити позивачу товар протягом 30 календарних днів включно з дати укладення Договору, тобто до 08.09.2021.

Суд встановив, що відповідачем було поставлено позивачу товар з порушенням встановленого Договором строку, що підтверджується наявною в матеріалах справи накладною № РН-09/16/17 від 17.09.2021 на суму 4 408 560,00 грн.

Договір, відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частинами 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, не виконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами частин 1, 2 статті 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 9.2 Договору за порушення строків виконання зобов`язання з постачальника стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення. При цьому день поставки товару, поставленого постачальником з порушенням строку передбаченого пунктом 5.1 цього Договору, вважається днем прострочення, за який постачальнику нараховуються штрафні санкції згідно умов цього Договору.

Враховуючи, що пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, зважаючи на принцип свободи договору (статті 6, 627 Цивільного кодексу України) та правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справі №322/1178/17, згідно з яким визначення строку дії договору має вольовий характер, а сторони наділені значними можливостями впливати на момент настання або закінчення строків, оскільки можуть змінювати строк, наближати або віддаляти його настання, то, з урахуванням приписів п. 5.1 Договору, до періоду прострочення відповідачем поставки товару необхідно включати також і день його поставки.

З огляду на викладене, оскільки неналежне виконання відповідачем зобов`язання за Договором підтверджується матеріалами справи, обставин, які є підставою для звільнення відповідача від відповідальності, не наведено, позовна вимога про стягнення з відповідача пені, нарахованої на підставі п. 9.2 Договору за прострочення виконання зобов`язання, визнається судом обґрунтованою.

Наданий позивачем розрахунок пені є арифметично вірним, у зв`язку з чим вимоги в цій частині підлягають задоволенню в заявленому розмірі.

Щодо клопотання відповідача про зменшення неустойки, суд зазначає наступне.

Частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України).

Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку.

За змістом статей 546, 549 Цивільного кодексу України, статті 230 Господарського кодексу України неустойка має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є, в першу чергу, захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Суд не може визнати достатніми для зменшення розміру неустойки посилання відповідача на те, що він виконує завдання із задоволення потреб, зокрема Збройних Сил України, що пов`язані із відсіччю збройної агресії Російської Федерації проти України, а також на втрату виробничих об`єктів, оскільки, як вказувалось вище, зобов`язання мають бути виконані належним чином.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно зі статтею 44 Господарського кодексу України підприємництво здійснюється на основі, зокрема, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Особа має здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утримання від) таких дій (аналогічна правова позиція викладена у пункті 6.42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 910/15484/17).

Варто зазначити, що звіти про фінансові результати відображають дані лише на конкретну дату і не показують проміжні дані щодо ведення господарської діяльності на поточну дату. Таким чином, звіти за І квартал та за 9 місяців 2022 року не може бути достатнім доказом поточного майнового стану відповідача, оскільки з моменту їх формування минув значний час.

Долучені до клопотання про зменшення неустойки докази не свідчать про збитковість відповідача, при цьому заявлений до стягнення розмір пені не є надмірним, у зв`язку з чим суд вважає відсутніми підстави, з якими пов`язується визначене у статтях 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України право суду на зменшення розміру неустойки.

Крім цього, суд наголошує, що зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для зменшення розміру пені, заявленої до стягнення з відповідача.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем належними доказами обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, не спростовано.

З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає пеня в розмірі 39 677,04 грн.

Витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 481,00 грн, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача, оскільки позов підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 129, 233, 237, 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мік" (Україна, 69006, м. Запоріжжя, вул. Північне шосе, буд. 69-А; ідентифікаційний код: 30105738) на користь Національної поліції України (Україна, 01601, м. Київ, вул. Богомольця, буд. 10; ідентифікаційний код: 40108578) пеню в розмірі 39 677 (тридцять дев`ять тисяч шістсот сімдесят сім) грн 04 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) грн 00 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду в разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи подається у порядку та строк, визначені статтями 254, 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 11.08.2023

Суддя О.В. Нечай