РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.06.2023Справа № 910/10112/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., за участю секретаря судового засідання Гаврищук К.М., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Першого заступника керівника Київської міської прокуратури (вул. Предславницька 45/9, м. Київ, 03150) в інтересах держави в особі Київської міської ради (вул. Хрещатик, 36, м. Київ, 01044)

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК СЕРВІС" (04119, місто Київ, вул. Хохлових Сім`ї, будинок 8, літера 20Д)

2. Акціонерного товариства "К.Енерго" (вул. Енергетиків 34, м. Курахове, Донецька області, 85612)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (01001, місто Київ, пл. Івана Франка, 5)

про скасування державної реєстрації та витребування майна

Представники сторін:

від позивача: Константинова І.В., Шумінська Ю.Ю.

від відповідача 1: Авраменко Ю.М.

від відповідача 2: не з`явився

від третьої особи: Коцюба В.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Перший заступник керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Сервіс" та Акціонерного товариства "К.Енерго" про:

- скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу № 33760093 від 08.02.2017 року та проведену на його підставі державну реєстрацію права власності Акціонерного товариства "К.Еенерго" (на момент реєстрації ПАТ "Київенерго" (, Донецька область, Мар`їнський р-н, м. Курахове, вул. Енергетиків, будинок 34)) на нежитлову будівлю літ. "А", насосна станція № 4, загальною площею 2854,40 кв.м по вул. Курганівській, 4 в м. Києві (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000);

- витребування у Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Сервіс" (, вул. Л.Толстого, будинок 57, м. Київ) на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (код ЄДРПОУ 2288314, вул. Хрещатик, 36, м. Київ) на нежитлову будівлю літ. "А", насосна станція № 4, загальною площею 2854,40 кв.м по вул. Курганівській, 4 в м. Києві (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на факт незаконної, всупереч наявності встановлених заборон щодо реєстрації права власності на магістральні теплові мережі та, відповідно, насосні станції, що є їх складовими частинами, та незважаючи на належність майна до комунальної власності реєстрації АТ "К. Енерго" права власності на нежитлову будівлю літ. "А", насосна станція № 4, загальною площею 2854,40 кв.м по вул. Курганівській, 4 в м. Києві, та подальшого відчуження її на користь ТОВ "ДТЕК Сервіс".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.10.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/10112/22, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі частини 3 статті 12 ГПК України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 08.12.2022 року.

Також вказаною ухвалою за клопотанням прокурора залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» ().

Судом доведено до відома сторін, що до початку судового засідання 08.12.2022 року через відділ діловодства суду 22.11.2022 року від ТОВ «ДТЕК Сервіс» надійшов відзив на позовну заяву б/н від 16.11.2022 року з доказами його надсилання на адресу інших учасників справи, в якому відповідач 1 проти позову заперечує та зазначає, що Київська міська рада не може вважатися власником спірного майна, оскільки факт вибуття такого майна з володіння територіальної громади м. Києва відсутній. Так, відповідач 1 стверджує, що в період існування спірних відносин сторін фактично існували два різних об`єкта нерухомого майна, а саме: Насосна станція 1966 року будівництва, право комунальної власності на яку набула Київська міська рада у 2001 році, та Насосна станція 1999 року будівництва, право приватної власності на яку у лютому 2017 року зареєстровано за ПАТ «Київенерго». При цьому Насосна станція 1999 року будівництва, побудована власними силами відповідача 2, та Насосна станція 1966 року будівництва мають різний склад майна, різні технічні характеристики, обліковуються під різними інвентарними номерами та мають різну форму власності.

Відповідач-1 у відзиві на позовну заяву також наголошує, що Насосна станція 1999 року будівництва у комунальну власність ніколи не передавалась, а ПАТ «Київенерго» у 2018 році було повернуто у комунальну власність те майно, яке прийняло у користування у 2001 році, а саме Насосну станцію 1966 року будівництва. Також відповідач 1 посилається на неефективність обраного прокурором способу захисту - скасування державної реєстрації права власності АТ «Київенерго» на спірне майно, у зв`язку з чим, на переконання відповідача 1, відповідні позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора від 08.02.2017 року та державної реєстрації права власності на спірне майно за відповідачем 2 задоволені бути не можуть. Додатково відповідач 1 звертає увагу на наявність рішень у справі №910/3372/19, відповідно до яких судами було встановлено обставини щодо відсутності у Київради прав на спірне майно. Відзив судом долучено до матеріалів справи.

В подальшому через відділ діловодства суду 01.12.2022 року від Київської міської прокуратури надійшла відповідь №15/3-10386-22 від 28.11.2022 року на відзив ТОВ «ДТЕК Сервіс» з доказами її надсилання на адресу інших учасників справи, в якій прокурор заперечує щодо доводів відповідача 1 про набуття ПАТ «Київенерго» права власності на спірну насосну станцію як на новозбудоване майно, оскільки нежитлова будівля насосної станції №4, загальною площею 2854,4 кв.м. по вул. Курганівській, 4 у м. Києві є об`єктом, що створений в результаті реконструкції попередньої будівлі насосної станції, а не новоствореним майном.

Прокурор також наголошує на наявності підстав для витребування насосної станції №4 у ТОВ «ДТЕК Сервіс», а також про наявність підстав для скасування державної реєстрації права власності ПАТ «Київенерго» на спірне майно. Крім того, прокурор зазначає, що предмет та підстави позову у справі №910/3372/19, на яку посилається відповідач 1, та у даній справі №910/10112/22 - різні. Відповідь на відзив судом долучена до матеріалів справи.

В свою чергу, через відділ діловодства суду 08.12.2022 року від ТОВ «ДТЕК Сервіс» надійшли заперечення б/н від 06.12.2022 року на відповідь на відзив з доказами їх надсилання на адресу інших учасників справи, в яких відповідач 1 посилається на те, що прокурором не було спростовано той факт, що спірне майно - Насосна станція 1999 року будівництва ніколи не була об`єктом комунальної власності Київради. а також не спростовано обставини, викладені у судових рішеннях у справі №910/3372/19. Заперечення судом долучені до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 08.12.2022 року у зв`язку з неявкою відповідача 2 та з метою надання можливості ознайомлення учасниками справи з усіма документами, які були подані прокуратурою та відповідачем 1, судом протокольною ухвалою оголошено перерву до 19.01.2023 року.

Судом доведено до відома сторін, що до початку судового засідання 19.01.2023 року через відділ діловодства суду 13.01.2023 року від Київської міської ради надійшли письмові пояснення б/н б/д у справі, в яких третя особа підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити, зазначаючи при цьому, що право власності на теплоелектроцентралі №№5, 6, до складу яких входить насосна станція №4, до ПАТ «Київенерго» не переходило, оскільки останнє було лише його балансоутримувачем, а тому відповідач 2 протиправно оформив право приватної власності на реконструйовану насосну станції №4, внаслідок чого майно вибуло з власності територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради поза волею власника та без прийняття власником відповідного рішення.

Крім того, у поданих поясненнях третя особа просить суд визнати причини пропуску строку позовної давності поважними та зазначає про те, що Київраді стало відомо про незаконне фактичне вибуття комунальної власності з власності територіальної громади м. Києва лише з висновку судової будівельно-технічної експертизи №93/8 від 04.11.2019 року. Разом з тим, оскільки Київрада не приймала участь у проведенні 08.02.2017 року реєстрації права власності за ПАТ «Київенерго», то вона не могла самостійно дізнатися про її вчинення, а також про подані документи для проведення такої реєстрації. Пояснення судом долучені до матеріалів справи.

Водночас, через відділ діловодства суду 16.01.2023 року від Київської міської прокуратури надійшли пояснення від 13.01.2023 року №15/3-10386-22 щодо строків позовної давності, в яких прокурор зазначає, що строки позовної давності слід обраховувати з моменту, коли Київраді та прокурору стало відомо про незаконне вибуття спірного майна з комунальної власності, а саме з дати висновку судової будівельно-технічної експертизи №93/8 від 04.11.2019 року. Поряд з цим прокурор просив у разі встановлення судом пропущення строків звернення з даним позовом до суду, визнати причини пропуску строку позовної давності поважними. Пояснення судом долучені до матеріалів справи.

У судовому засіданні 19.01.2023 року за клопотанням відповідача 2 - АТ "К.Енерго" протокольною ухвалою оголошено перерву до 16.02.2023 року.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 15.02.2023 року через відділ діловодства суду від АТ "К.Енерго" надійшов відзив на позовну заяву б/н від 15.02.2023 року з доказами його надсилання на адреси інших учасників справи, за змістом якого відповідач 2 проти задоволення позову заперечує та зазначає про те, що в матеріалах справи відсутні докази набуття права власності Київради на спірне майно; ПАТ «Київенерго» було власником новозбудованого спірного майна; у Київради відсутнє порушене право на майно, а відтак і відсутня одна з обов`язкових передумов для задоволення віндикаційного позову.

Крім того, в якості додатку до відзиву відповідачем 2 подано заяву б/н від 15.02.2023 року про застосування строку позовної давності, в якій Київенерго просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності та відповідно відмовити в задоволенні позову. Відзив разом з доданими до нього документами судом долучено до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.2023 року у зв`язку з витребуванням у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко Ольги Вікторівни копії матеріалів реєстраційної справи та направленням запиту до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про надання інформації щодо підстав внесення запису до Єдиного реєстру нотаріусів стосовно ОСОБА_1 , яка тимчасово не діє, з інформацією про місцезнаходження матеріалів реєстраційної справи, відкладено підготовче засідання на 22.03.2023 року.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 22.03.2023 року через відділ діловодства суду 02.03.2023 року від Київської міської прокуратури надійшла відповідь на відзив № 15/3-10368-22 від 27.02.2023, відповідно до якої прокурор зазначає про те, що проведення реконструкції насосної станції №4, яка є основним засобом, не є підставою для присвоєння йому нового інвентарного номера. Відповідь на відзив судом долучена до матеріалів справи.

У підготовчому судовому засіданні 22.03.2023 року для повторного направлення запиту до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) судом оголошено протокольну перерву до 13.04.2023 року.

В той же час, через канцелярію суду 23.03.2023 року від уповноваженого представника ТОВ «ДТЕК Сервіс» надійшли додаткові пояснення б/н від 16.03.2023 року з доказами направлення іншим учасникам справи, в яких відповідач 1 підтримує заяву АТ «К. Енерго» від 15.02.2023 року про застосування строку позовної давності з підстав, зазначених Київенерго у цій заяві, та просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності. Додаткові пояснення судом долучені до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.04.2023 року враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі № 910/10112/22 та призначення справи до судового розгляду по суті на 01.06.2023 року.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті 01.06.2023 року судом протокольною ухвалою оголошено перерву до 15.06.2023 року.

У судові засідання з розгляду справи по суті 01.06.2023 року та 15.06.2023 року з`явились прокурор, уповноважені представники позивача, відповідача 1 та третьої особи.

Уповноважений представник відповідача 2 у судові засідання з розгляду справи по суті 01.06.2023 року та 15.06.2023 року не з`явився.

Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Разом з тим, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України з 24.02.2022 року доставка поштової кореспонденції м. Кухарове Донецької області за місцезнаходженням АТ «К.Енерго» не здійснюється, отже про дату, час і місце проведення судових засідань з розгляду справи по суті відповідач 2 повідомлявся шляхом розміщення відповідної інформації у справі № 910/10112/22 на сторінці Господарського суду міста Києва на офіційному веб-порталі "Судова влада в Україні" в мережі Інтернет.

Інші дані (адреси), за якими можна встановити місцезнаходження відповідача 2, а також інформацію про наявність офіційної електронної адреси АТ "К.Енерго" матеріали справи не містять та суду невідомі.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Судом враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення та підписання.

Судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Суд зазначає, що у рішенні від 03.04.2008 року у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив, зокрема, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Враховуючи вищенаведене господарський суд зазначає, що з урахуванням обставин фактичного подання відповідачем 2 відзиву на позовну заяву останній як учасник справи, який обізнаний як про наявність судового провадження у справі № 910/10112/22, так і про зміст позовних вимог, не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалами суду у справі, № 910/10112/22 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, від сторін станом на 15.06.2023 року до суду не надходило.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Пунктом 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З огляду на вищевикладене, оскільки відповідач 2 не скористався наданими йому процесуальними правами, зокрема, представник відповідача 2 не прибув в судові засідання з розгляду справи по суті 01.06.2023 року та 15.06.2023 року, суд за відсутності заперечень з боку прокурора та інших учасників здійснював розгляд справи 15.06.2023 року за відсутності уповноваженого представника відповідача 2 за наявними матеріалами.

При цьому суд, зважаючи на поінформованість відповідача 2 про дату, час та місце розгляду справи, у зв`язку з чим останній мав можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді, а також приймаючи до уваги повторну неявку представника відповідача 2 в судове засідання з розгляду справи по суті, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені статтею 195 Господарського процесуального кодексу України, не знайшов підстав для чергового відкладення розгляду справи та/або оголошення перерви в судовому засіданні.

Суд наголошує, що відкладення розгляду справи по суті є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду його позову, не є в подальшому підставою для скасування судового рішення, прийнятого за відсутності представника сторони спору.

У судових засіданнях з розгляду справи по суті 01.06.2023 року та 15.06.2023 року прокурор позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача 1 у судових засіданнях з розгляду справи по суті 01.06.2023 року та 15.06.2023 року проти позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях, та просив в задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи у судових засіданнях з розгляду справи по суті 01.06.2023 року та 15.06.2023 року позов підтримав та просив його задовольнити.

Відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 15.06.2023 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши в судових засіданнях пояснення прокурора та представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно статті 5 Конституції (Основний закон) Української Радянської Соціалістичної Республіки (в редакції 30.01.1937 року) соціалістична власність в УРСР має або форму

державної власності (всенародне добро), або форму кооперативно-колгоспної власності (власність окремих колгоспів, власність кооперативних об`єднань).

Земля, її надра, води, ліси, заводи, фабрики, шахти, рудні, залізничний, водний і повітряний транспорт, банки, засоби зв`язку, організовані державою великі сільськогосподарські підприємства (радгоспи, машинно-тракторні станції і т. п.), а також комунальні підприємства і основний житловий фонд у містах і промислових пунктах є державною власністю, тобто всенародним добром.

Відповідно до ст. 10 Конституції (Основний закон) Союзу Радянських соціалістичних Республік (в редакції 07.10.1977 року) основу економічної системи СРСР становить соціалістична власність на засоби виробництва у формі державної (загальнонародної) і колгоспно-кооперативної власності. Соціалістичною власністю є також майно профспілкових та інших громадських організацій, необхідне їм для здійснення статутних завдань. Держава охороняє соціалістичну власність і створює умови для її примноження.

Згідно ст. 11 вказаної редакції Конституції СРСР державна власність - спільне надбання всього радянського народу, основна форма соціалістичної власності. У виключній власності держави є: земля, її надра, води, ліси. Державі належать основні засоби виробництва в промисловості, будівництві і сільському господарстві, засоби транспорту і зв`язку, банки, майно організованих державою торговельних, комунальних та інших підприємств, основний міський житловий фонд, а також інше майно, необхідне для здійснення завдань держави.

Стаття 87 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року) передбачала, що соціалістичною власністю є: державна (загальнодержавна) власність; колгоспно-кооперативна власність; власність профспілкових та інших громадських організацій. Держава охороняє соціалістичну власність і створює умови для її примноження. Ніхто не має права використовувати соціалістичну власність з метою особистої наживи та в інших корисливих цілях.

Як встановлено судом за матеріалами справи та сторонами не заперечувалось, в 1966 році на баланс Підприємства теплових мереж районного енергетичного управління "Київенерго" прийнято насосну станцію по вул. Курганівській, 4 у м. Києві.

У відповідності до ст. ст.10, 13 Конституції (Основний закон) Союзу Радянських соціалістичних Республік (в редакції 14.03.1990 року) економічна система СРСР розвивається на основі власності радянських громадян, колективної і державної власності. Держава створює умови, необхідні для розвитку різноманітних форм власності, і забезпечує однаковий їх захист. Земля, її надра, води, рослинний і тваринний світ в їхньому природному стані є невід`ємним надбанням народів, які проживають на даній території, перебувають у віданні Рад народних депутатів і надаються для використання громадянам, підприємствам, установам та організаціям. Державною власністю є загальносоюзна власність, власність союзних республік, власність автономних республік, автономних областей, автономних округів, країв, областей та інших адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність).

Верховною Радою Української РСР 07.12.1990 року прийнято Закон Української Радянської Соціалістичної Республіки «Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування», статтею 7 якого передбачено, що комунальна власність становить основу місцевого господарювання. До комунальної власності належить майно, яке передається безоплатно Союзом РСР і Українською РСР, іншими суб`єктами, а також майно, яке створюється і купується місцевими Радами народних депутатів за рахунок належних їм коштів. Перелік майна, що перебуває у комунальній власності, порядок передачі, купівлі, продажу, а також перелік державного майна, що безоплатно передається у власність відповідних адміністративно-територіальних одиниць, визначається законодавством Української РСР.

07.02.1991 року Верховною Радою Української РСР прийнято Закон Української Радянської Соціалістичної Республіки «Про власність», відповідно до статті 31 якого здійснено розмежування державної власності в Українській РСР. До державної власності в Українській РСР належать загальнодержавна (республіканська) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність).

Так, згідно наявної в матеріалах справи копій оціночного акту 1, поверхового плану та експлікації з матеріалів інвентаризаційної справи за адресою: вул. Курганівська, 4, м. Київ, виконаних станом на 03.05.1971 року, які були надані прокурору КП КМР «КМ БТІ» листом № 062/14-16509 (И-2021) від 13.12.2021 року, встановлено, що за даними оціночного акту 1 будівля літ. "А", насосна станція складається з основної будівлі, прибудови та відвалу, загальною площею 344,4 кв.м, в той же час згідно журналу внутрішніх обмірів та підрахунків площ приміщень будівлі літера «А» по вул. Курганівській, 4 площа насосної станції складає 368,1 кв.м.

У 1993 році Управління Справами Верховної Ради України виступило замовником реконструкції насосної станції по вул. Курганівській, 4 у м. Києві, у зв`язку з необхідністю збільшення виробничої потужності насосної станції, обумовленої реконструкцією готельного комплексу «Москва» по вул. Інститутській, 2 в м. Києві (експертний висновок №№ 446е,447е від 30.03.1995, вихідний № 859, та протокол засідання містобудівної ради від 26.04.1995 року долучено прокурором до матеріалів справи) та проектування готельного комплекс по вул. Ольгінській в м. Києві.

В подальшому, згідно з листом Головного управління архітектури та містобудування м. Києва від 23.09.1994 № 07-1707, функції замовника реконструкції насосної станції було передано Підприємству теплових мереж «Київенерго».

З метою реконструкції існуючої одноповерхової будівлі вказаної насосної станції Підприємством "Київенерго" замовлено та 17.01.1995 отримано архітектурно-планове завдання "Реконструкції насосної станції теплових мереж, розташованої по вул. Курганівський, 4 в м. Києві", пунктами 9, 35 якого передбачалось, що для встановлення обладнання, виносу РУ-0, 4 кв, щита управління та телемеханіки насосної станції з машинного залу необхідно запроектувати прибудову до насосної станції та передбачити допоміжні приміщення для розміщення персоналу та зберігання запчастин.

Поряд із цим, Указом Президента України від 04.04.1995 № 282/95 у зв`язку з проведенням структурної перебудови в електро-енергетичному комплексі України доручено Міністерству енергетики і електрифікації України створити на базі теплових електростанцій та гідроелектростанцій державні акціонерні енергогенеруючі компанії.

На виконання вказаного Указу наказом Міністерства енергетики і електрифікації України від 31.08.1995 № 177 створено шляхом корпоратизації виробничого енергетичного об`єднання "Київенерго" Державну акціонерну енергопостачальну компанію "Київенерго" (на даний час - АТ «К.Енерго»), яка стала правонаступником об`єднання та відповідно майна, прав та зобов`язань відособлених підрозділів, розташованих на території м. Києва, які увійшли до складу компанії.

За змістом положень частини 1, 2 статті 37 Закону України «Про власність», частини 3 статті 10 Закону України «Про підприємства в Україні» (чинних на час створення ДАЕК «Київенерго» та здійснення реконструкції спірного об`єкта) майно, що є державною власністю і закріплене за державним підприємством, належить йому на праві повного господарського відання, крім випадків, передбачених законодавством України.

Згідно з пунктом 1, 2 Декрету Кабінету Міністрів України «Про управління майном, що є у загальнодержавній власності» (чинного на час виникнення спірних відносин) функцій щодо управління майном, що є у загальнодержавній власності покладено на міністерства та інші підвідомчі Кабінету Міністрів України органи державної виконавчої влади, та зобов`язано вказані органи здійснювати контроль за ефективністю використання і збереженням закріпленого за підприємствами державного майна.

Відповідно до частини 2 статті 33 Закону України «Про власність» державні органи, уповноважені управляти державним майном, вирішують питання створення підприємств і визначення цілей їх діяльності, реорганізації і ліквідації, здійснюють контроль за ефективністю використання і схоронністю довіреного державного майна та інші правомочності відповідно до законодавчих актів країни.

Відчуження від держави засобів виробництва, що є державною власністю і закріплені за державним підприємством, здійснюється виключно на конкурентних засадах у порядку, що визначається Фондом державного майна України (частина 3 статті 10 Закону України «Про підприємства в Україні»).

З огляду на наведене, законодавство установлює особливості правового статусу державного підприємства як юридичної особи публічного права та особливості правового режиму майна державного підприємства, до яких застосовується спеціальний порядок правового регулювання, в тому числі й щодо законодавчого обмеження правомочності державного підприємства на розпорядження таким майном.

Таким чином, насосна станція №4 по вул. Курганівській, 4 в м. Києві ТЕЦ № 5 була державним майном, закріпленим на праві господарського відання за «Підприємством теплових мереж» Районного енергетичного управління «Київенерго».

Наказом Міністерства енергетики та електрифікації України № 31 від 17.02.1995 низку регіональних енергопостачальних компаній, зокрема Київські ТЕЦ-5, ТЕЦ-6, Підприємство Київських теплових мереж реорганізовано у відособлені підрозділи Виробничого енергетичного об`єднання «Київенерго» та визначено об`єднання правонаступником вказаних підприємств.

Як встановлено судом за матеріалами справи, протягом березня 1996 - грудня 1999 років проводились будівельно - монтажні роботи з реконструкції на насосній станції по вул. Курганівській, у м. Києві.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про основи містобудування» в редакції 16.11.1992 (в редакції, чинній на момент отримання дозвільної документації на будівництво) При здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені: розробка містобудівної документації, проектів конкретних об`єктів згідно з державними стандартами, нормами і правилами, архітектурно-планувальними завданнями і технічними умовами; розміщення і будівництво об`єктів відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об`єктів.

Згідно з пунктом 1.1 Порядку надання дозволу на виконання будівельних робіт, ДБН А.3.1-2-93, затвердженого Наказом Мінбудархітектури України від 10.08.1993 №136 (які були чинні на час проведення реконструкції) (далі - Порядок №136) Дозвіл на будівництво є юридичним документом, що посвідчує право забудовника та генпідрядника на виконання будівельних робіт, їх фінансування, підключення об`єкта будівництва до інженерних мереж видачу ордерів на земляні роботи.

Відповідно до пункту 2.1 Порядку №136 для реєстрації об`єкта та одержання дозволу на виконання будівельних робіт забудовник (замовник) повинен подати до органу держархбудконтролю, у тому числі, затверджену в установленому порядку проектно кошторисну документацію та висновок відповідного місцевого органу у справах містобудування і архітектури про узгодження проектної документації відповідного будівництва.

Пунктом 4.1 Порядку №136 передбачено, що виконання будівельних робіт на об`єктах без одержання дозволу або його перереєстрації в обумовлені строки а також виконання не вказаних у дозволі будівельних робіт вважається самовільним і тягне за собою відповідальність згідно з чинним законодавством.

Зокрема, Робочим проектом № 069513 реконструкції насосної станції було передбачено три черги будівництва. Відповідно до пояснюваної записки до Робочого проекту, затвердженого ВАТ "Київпроект" 1996 року, у І черзі будівництва велося будівництво підпірних стінок та облаштування інженерних комунікацій для можливості роботи існуючої насосної станції; у ІІ черзі будівництва передбачався демонтаж частини існуючої станції і спорудження частини насосної станції, що проектується; і ІІІ черзі будівництва передбачався повний демонтаж існуючої насосної станції і завершення будівництва насосної станції, що проектується, а також влаштування необхідних комунікацій, автопід`їздів та благоустрою території.

За результатами будівництва 24.12.1999 складено Акт Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого об`єкта "Реконструкція насосної станції №4 на ТМ7,8 від ТЕЦ-5 по вул. Курганівській, 4 - першій пусковий комплекс", згідно якого, зокрема, будівельний об`єм споруди, пред`явленої до прийняття в експлуатацію, становить 14530 кв.м, площа забудови - 1425 кв.м.

При цьому згідно з інвентарним описом об`єкта - «Насосної станції № 4 (основна будівля)» по вул. Курганівській, 4 станом на 01.08.1999 року вказаному об`єкту площею 368 кв.м присвоєно інвентарний номер 00112, дата введення в експлуатацію - 01.1966. Іншим ділянкам теплотраси по вул. Курганівській, 4 - «Насосна станція №4 (благоустрій)» та «Насосна станція №4 (устаткування та трубопроводи)» присвоєно інвентарні номери 00113 та 02297 відповідно, дата введення в експлуатацію - 01.1966.

Крім того, 24.04.2000 Київською міською радою було видано АЕК «Київенерго» Державний акт ІІ-КВ № 006706 на право постійного користування земельною ділянкою 0,3551 га для реконструкції та подальшої експлуатації насосної станції на тепломережі № 7, 8 ТЕЦ-5 на вул. Курганівській, 4 у Печерському районі м. Києва.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України №29-р від 31.01.2001 прийнято пропозицію Київської міськради про передачу теплоелектроцентралей № 5 та 6 і теплових мереж з державної власності у власність територіальної громади міста Києва.

На виконання вказаного розпорядження та згідно розпорядження КМДА від 06.02.2001 року № 193 «Про заходи щодо прийняття майна з державної власності до комунальної власності територіальної громади міста Києва» Міністерством палива та енергетики передано, а Київською міською радою прийнято за Актом приймання-передавання від 26.02.2001 майно теплоелектроцентралей № 5 та 6 і теплових мереж, яке не увійшло до статутного фонду АЕК "Київенерго" і перебуває на її балансі та в управлінні, передано з державної до комунальної власності територіальної громади міста Києва.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Додатку №1 до вказаного Акту приймання-передавання майна теплоелектроцентралей № 5 та 6 і теплових мереж із державної до комунальної власності було передано Насосну станцію № 4, 01.01.1966 року введення в експлуатацію за інвентарними номерами 79000112, 79000113, 79002297. Акт підписано 26.02.2001 Міністром Міністерства палива та енергетики України, Київським міським головою, Головою правління-генеральним директором "Київенерго" та представником Головного управління з питань майна.

Між Київською міською державною адміністрацією та АЕК "Київенерго" 27.09.2001 року підписано Угоду щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва, предметом якої є передача майна комунальної власності територіальної громади м. Києва (далі - Угода), предметом якої було визначено передання комунальної власності територіальної громади міста Києва згідно з Додатком №1 та об`єктів незавершеного будівництва згідно з Додатком №2 в управління АЕК "Київенерго" з метою експлуатації майна.

Пунктами 459, 460, 462 Додатку № 1 до вищезазначеної Угоди від 27.09.2001 передбачено передання в користування АЕК "Київенерго" Насосної станції №4 за інвентарними номерами 79000112, 79000113, 79002297.

При цьому за змістом пункту 4.2 Угоди (в редакції зі змінами, внесеними додатковою угодою від 30.04.2007) при передачі Адміністрацією Енергопостачальнику майна право власності на таке майно від територіальної громади м. Києва до Енергопостачальника не переходить.

Згідно з пунктом 4.4 Угоди Енергопостачальнику забороняється здійснювати відчуження майна та будь-яким чином розпоряджатися майном без попередньої письмової згоди Київської міської ради, окрім випадків, передбачених підпунктом 2.2.3 цієї угоди, в якому визначено можливість списання з балансу застарілих, спрацьованих та непридатних для подальшого використання основних фондів після прийняття відповідного рішення Київради.

Відповідно до листа Департаменту житлово-комунальної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради від 13.07.2018, Угоду від 27.09.2001 в частині об`єктів теплопостачання припинено з 30.04.2018 згідно рішення Київської міської ради від 24.04.2018 № 517/4581.

Об`єкти теплопостачання, що перебували у володінні та користуванні ПАТ "Київенерго", повернуто територіальній громаді м. Києва та наказом Департаменту комунальної власності м. Києва від 01.08.2018 року № 370 «Про внесення змін до наказу Департаменту комунальної власності м. Києва від 04.05.2018 року за № 224 «Про закріплення основних засобів за Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», зокрема, насосну станцію № 4 закріплено на праві господарського відання за Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації "Київтеплоенерго" з дня, наступного за днем підписання акта приймання - передавання.

Згідно актів приймання-передавання основних засобів, складених між Київською міською державною адміністрацією та ПАТ "Київенерго" 30.04.2018 та 31.07.2018, у зв`язку з припиненням Угоди від 27.09.2001 ПАТ "Київенерго" повернуло в комунальну власність насосну станцію № 4, 01.01.1966 року введення в експлуатацію (інвентарні номери 3/003 (рядок акту 3399), 7/000 (рядок акту 46387) та 12/000 (рядок акту 45550), які на момент передачі обліковувались за СВП «Київські теплові мережі» ПАТ «Київенерго».

Водночас, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Ольгою Вікторівною 08.02.2017 (запис 1891033) зареєстровано право власності ПАТ "Київенерго" на нежитлову будівлю літ. "А", насосна станція №4, загальною площею 2854,4 кв. м. за адресою: м. Київ, вул. Курганівська, будинок 4, індексний номер: 33760093.

В подальшому, 15.12.2017 вказаний об`єкт нерухомості відчужений ПАТ "Київенерго" на користь ТОВ "ДТЕК Сервіс" на підставі договору купівлі-продажу №3788 від 15.12.2017, засвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В.

Згідно з актом приймання-передавання від 15.12.2017 до Договору купівлі-продажу нерухомого майна №3788 ПАТ «Київенерго» як продавець передав, а ТОВ «ДТЕК Сервіс» як покупець прийняв нежитлову будівлю літ «А», насосну станцію №4, загальною площею 2854,4 кв.м, яка розташована за адресою м. Київ, вул. Курганівська, 4.

Зазначені обставини реєстрації права власності на спірне майно за ТОВ «ДТЕК Сервіс» підтверджуються наявним в матеріалах справи витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 107742581 від 15.12.2017 року, а також Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №323086127 від 16.02.2023 року.

Таким чином, посилаючись на те, що зареєстрована на праві приватної власності за ТОВ «ДТЕК Сервіс» нежитлова будівля літ. "А" насосної станції № 4, загальною площею 2854,4 кв. м, по вул. Курганівській, 4 у Печерському районі м. Києва є комунальною власністю, належить територіальній громаді міста в особі Київської міської ради та закріплена на праві господарського відання за Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго", вибула із володіння Київської міської ради незаконно та без відповідної на те волі, прокурор просить витребувати вищезазначене приміщення у відповідача 1 на підставі частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України в судовому порядку.

Також, оскільки ПАТ «Київенерго» набуло право власності на спірну насосну станцію №4 як на новозбудований об`єкт неправомірно, прокурор в поданій суду позовній заяві просить скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко Ольги Вікторівни № 33760093 від 08.02.2017 року про реєстрацію права власності на нежитлову будівлю літ. "А", насосна станція № 4, загальною площею 2854,4 кв.м по вул. Курганівській, 4 в м. Києві та проведену на його підставі державну реєстрацію права власності Акціонерного товариства "К.Енерго" (на момент реєстрації ПАТ "Київенерго") на нежитлову будівлю літ. "А", насосна станція № 4, загальною площею 2854,40 кв.м по вул. Курганівській, 4 в м. Києві.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається також на те, що ПАТ "Київенерго" не повернуло в комунальну власність вказану нежитлову будівлю насосної станції № 4, оскільки згідно з актами приймання-передавання основних засобів, складених між Київською міською державною адміністрацією та ПАТ «Київенерго» від 30.04.2018 та 31.07.2017, ПАТ "Київенерго" замість об`єкта «основна будівля» під інвентарним номером 12/000 (рядок 45550 акту від 30.04.2018) повернуло у комунальну власність об`єкт з назвою «Технічне приміщення бази РТМ-5 (колишня насосна станція) з вбудованими ПП», дата введення в експлуатацію - 01.01.1966, місце знаходження - вул. Товарна, 1.

При цьому прокурор наголошує на тому, що насосна станція №4 по вул. Курганівській, 4 у м. Києві, загальною площею 2854,4 кв. м, дата введення в експлуатацію - 24.12.1999 року, яка, наразі, зареєстрована за відповідачем 1, не є новозбудованим об`єктом, оскільки була створена у 1966 році, перебувала у державній власності та після проведення у 1996-1999 роках її реконструкції та збільшення загальної площі будівлі з 368,1 кв.м. до 2 854,4 кв.м, так і залишилась у державній власності.

В свою чергу, обґрунтовуючи підстави звернення з даним з позовом до суду в інтересах Київської міської ради прокурор зазначив, що порушення інтересів держави полягає в тому, що нерухоме майно по вул. Курганівській, 4 у Печерському районі м. Києва незаконно вибуло з комунальної власності міста, що позбавляє Київську міську раду ефективно та виключно в інтересах територіальної громади володіти, користуватися та розпоряджатися об`єктом комунальної власності, а отже, підриває економічні засади самоврядування та порушує інтереси держави. Крім того, відсутність у законного власника, яким є Київська міська рада, доступу до вказаного майна може призвести до виникнення надзвичайних ситуацій техногенного характеру, порушення нормальних умов життєдіяльності, санітарного та епідемічного благополуччя населення, оскільки насосна станція № 4 забезпечує теплопостачання 1176 споживачів центральної частини міста Києва.

Відповідач 1 та відповідач 2 заперечуючи проти позову посилаються на те, що після припинення Угоди від 27.09.2001 АТ «Київенерго» повернуло у комунальну власність те майно, яке було передано у користування в 2001 році, а саме - насосну станцію № 4, 1966 року будівництва. При цьому, у власності АТ «Київенерго» залишилась насосна станція 1999 року будівництва та на яку в подальшому було зареєстровано у встановленому порядку право власності приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Ольгою Вікторівною.

Крім того, за твердженням відповідачів, АТ «Київенерго» мало право на власний розсуд розпорядитись власним майном та відчужити його за договором купівлі-продажу ТОВ "ДТЕК Сервіс".

Також, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову, відповідачі посилаються на те, що відповідно до інвентарних описів станом на 01.08.1999 насосна станція по вул. Курганівській, 4 у м. Києві обліковувалась наступним чином:

- за номером 00112 (7900112) обліковувалась Насосна станція (основна будівля) загальною площею 368 квадратних метрів з такими характеристиками: бетонні блоки, отвори-склоблоки, металічні й дерев`яні, одноповерхове цегляне перекриття з/б панелі, підлоги цементні, обладнання, ел. освітлення, телефонізація, водопровід, каналізація;

- за номером 00113 (7900113) обліковувалась Насосна станція (благоустрій) з характеристиками: замощення 465 кв.м., бортове каміння 29,6 м.п., підпірна стіна 31 куб. м, асфальтове замощення 81 кв.м., огорожа металева (сітка рабиця) - 250 кв.м;

- за номером 002297 (79002297) обліковувалась Насосна станція (устаткування та трубопроводи) з характеристиками: щитові панелі № 1-12, щит освітлення, шафа релейна, насосні з ел. двигунами 4 шт., трубопроводи.

При цьому, станом на 1999 рік на балансі АТ «Київенерго» одночасно з насосною станцією №4, 1966 року будівництва (за інвентарними номерами 00112, 00113, 002297), обліковувалась нова будівля насосної станції №4, 1999 року будівництва за номером 01127 (ТМ-7/001) - нежитлова будівля літ. «А», насосна станція №4, вул. Курганівська, 4.

Після припинення Угоди від 27.09.2001 ПАТ "Київенерго" повернуло в комунальну власність насосну станцію № 4, 01.01.1966 року введення в експлуатацію (інвентарні номери 3/003, 7/000 та 12/000), тоді як об`єкт за номером 01127 залишився на балансі АТ «Київенерго», на який, зокрема, було оформлено право власності.

Таким чином, у даній справі прокурор та позивач фактично оспорюють право власності ТОВ «ДТЕК Сервіс» та АТ «Київенерго» на прийнятий в експлуатацію в 1999 році об`єкт нерухомого майна насосної станції № 4, який обліковувався на балансі АТ «Київенерго» за інвентарним номером 00112, та який, на переконання позивача, є об`єктом, що створений в результаті реконструкції попередньої будівлі насосної станції, а не новоствореним майном.

Як зазначено прокурором в позовній заяві, а також відображено в отриманій на запит прокурора від Департаменту комунальної власності міста Києва листом від 05.02.2018 року та від 16.11.2021 року інформації, Київською міською радою рішення про відчуження вказаного приміщення з комунальної власності уповноваженим органом не приймалось, його приватизація не проводилась.

Відтак, як зазначає прокурор в позовній заяві, у відповідності до законодавства дійсним власником спірного нежитлового приміщення є територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради та на даний час право власності територіальної громади не припинялось, а отже вказане майно підлягає витребуванню від ТОВ «ДТЕК Сервіс» на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на підставі пункту 3 частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства, зокрема, є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 74 ГПК України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Оцінивши доводи сторін та здійснюючи правовий аналіз підстав для представництва прокуратурою інтересів держави в суді у даній справі суд зазначає, що особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (стаття 12 Цивільного кодексу України).

До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб`єктам цивільного права.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково

Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Згідно із пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно зі статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

За приписами статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Отже, в розумінні приписів наведених норм господарський суд повинен оцінювати правильність визначення прокурором органу, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретних функцій у правовідносинах, пов`язаних із захистом інтересів держави.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 року № 3-рп/99 зі справи за конституційним поданням Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України, із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 806/1000/17).

Разом з тим, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (частини 3, 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, частина 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Нездійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року зазначив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний інтерес» (п. 54 рішення).

Враховуючи вищевказане суд зазначає, що наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.

У розумінні положень пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. При цьому розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).

Оскільки повноваження органів влади, зокрема, і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (наведену правову позицію викладено у пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).

Згідно викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 року у справі № 912/2385/18 правової позиції прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

В свою чергу, невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Отже суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. За висновками Великої Палати Верховного Суду прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.

Окрім цього Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15.10.2019 року у справі № 903/19/18, надавши оцінку доводам щодо відсутності підстав для представництва прокурором інтересів держави, а також недостатньої їх обґрунтованості, дійшла висновку, що незалежно від причин неможливості самостійно звернутися до суду вже сам факт не звернення уповноваженого органу здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах з позовом свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.

Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям нерухомого майні із комунальної власності, а також передачею у користування із порушенням встановленого законом порядку становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого нерухоме майно передане в користування, такому суспільному інтересу не відповідає.

В поданій позовній заяві прокурор зазначив, що пред`явлення даної позовної заяви в інтересах держави в особі Київської міської ради, яка від імені територіальної громади мста Києва реалізує правомочності власника комунального майна, в тому числі нерухомого майна, викликане винятково захистом порушених інтересів територіальної громад міста Києва в контексті права комунальної власності, оскільки предметом спору є витребування на користь останньої нерухомого майна (нежитлової будівлі насосної станції №4 по вул. Курганівській, 4 у м. Києві), обставини незаконного вибуття якої з комунальної власності свідчать про необхідність поновлення порушених прав територіальної громади та стали підставою для звернення з даним позовом.

За змістом ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах, зокрема, законності, поєднання місцевих і державних інтересів, державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування.

Тобто, в даному випадку економічні інтереси держави полягають також і в законному та ефективному використанні об`єктів комунальної власності з метою задоволення суспільних потреб у функціонуванні місцевого самоврядування, матеріальної та фінансовою основою якого згідно частиною 1 статті 18 вказаного закону є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності громадян міста або знаходяться в ї управлінні.

Як зазначено прокурором в позовній заяві, факт вибуття спірного майна з комунальної власності та незаконної реєстрації права власності за відповідачем 2 та відповідачем 1 Київською міською радою не було виявлено упродовж тривалого часу.

Як встановлено судом за матеріалами справи, Печерською окружною прокуратурою м. Києва та Київською міською прокуратурою листами в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 01.02.2019 року, 09.11.2021 року, 02.12.2021 року та від 01.06.2022 року було поінформовано Київську міську раду про порушення прав територіальної громади міста Києва та встановлені обставини незаконного вибуття з комунальної власності спірного майна, вказавши на необхідність поновлення порушених прав.

В свою чергу Департамент комунальної власності м. Києва (виконавчого органу Київської міської державної адміністрації) листами від 19.09.2018, 16.11.2021, 10.12.2021 та Департамент житлово-комунальної інфраструктури виконавчого органу Київської міської державної адміністрації) від 16.06.2022 року повідомили прокурора, що заходи, спрямовані на поновлення порушеного права власності територіальної громади міста Києва шляхом звернення до суду з позовом про вирішення спору щодо права власності на спірне майно та повернення цього майна до комунальної власності не вживались.

При цьому, Київською міською прокуратурою листами від 09.11.2021, 02.12.2021, 01.06.2022 року було повідомлено Київраду про свій намір звернутися з відповідним позовом до суду в інтересах держави в особі Київської міської ради.

З огляду на те, що прокурором в позові вказано, які саме інтереси держави порушено, та враховуючи нездійснення компетентними органами упродовж тривалого часу самостійного захисту інтересів держави, суд дійшов висновку про доведеність прокурором підстав для захисту інтересів держави у суді.

Враховуючи викладені обставини та беручи до уваги характер спірних правовідносин, предмет та підстави позову, оскільки звернення прокурора до суду у цих спірних правовідносинах спрямоване на захист прав та інтересів територіальної громади міста Києва, а саме права власності на комунальне майно, приймаючи до уваги тривалу бездіяльність Київської міської ради в частині захисту таких інтересів територіальної громади, суд дійшов висновку, що прокурором належним чином обґрунтовано та з дотриманням вимог ст. 53 Господарського процесуального кодексу України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» подано у даній справі позовну заяву в інтересах держави в особі Київської міської ради, як органу, який здійснює представництво територіальної громади міста Києва в даних правовідносинах.

Згідно з частиною 1 статті 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Статтею 143 Конституції України визначено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Правовий статус територіальних громад визначається Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

За частиною 1 статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.

За змістом статті 327 Цивільного кодексу України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно із частиною третьою статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

У статті 1 вказаного Закону зазначено, що право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах належним їй майном як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 5 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

До відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, у відповідності до ст. 29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» належить, зокрема, управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад та за змістом статті 30 вказаного Закону - вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності.

Частиною першою статті 60 України «Про місцеве самоврядування в Україні» установлено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами орава комунальної власності.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавчі органи.

Згідно з частиною 1 статті 9 цього Закону у місті Києві діють представницькі органи місцевого самоврядування - Київська міська рада, районні в місті ради (у разі їх утворення), які є юридичними особами.

Частиною 1 статті 18 вказаного Закону передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування у місті Києві є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності громади міста або знаходяться в її управлінні.

Згідно ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Таким чином, Київська міська рада є представником територіальної громади міста Києва, яка приймає рішення в межах своїх повноважень.

Згідно частини 1, частини 2 статті 11, частини 2 статті 7 Закону України "Про столицю України - місто-герой Київ" саме Київська міська рада як представницький орган територіальної громади міста розпоряджається комунальним майном.

Частинами 5, 8 статті 60 України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

З аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що державою гарантується належне функціонування місцевого самоврядування, матеріальною основою якого є, у тому числі, нерухоме майно, правомочності власника щодо яких від імені територіальної громади виконує відповідна рада.

Тобто, відчуження комунального майна має відбуватися виключно в рамках приватизаційної процедури відповідно до Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна».

Натомість, як встановлено судом, зазначено позивачем в позовній заяві та відповідачами не спростовано, процедури приватизації щодо спірного майна - насосної станції №4 по вул. Курганівській, 4 у м. Києві, проведено не було, доказів прийняття Київською міською радою як органом місцевого самоврядування рішень про приватизацію вказаного об`єкту нерухомості/або про його відчуження матеріали справи не містять. Також майно не було включено у перелік об`єктів, що перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Києва, які підлягають приватизації.

Разом з цим суд зазначає, що згідно ст. 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи. Види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту), мають бути прямо встановлені у законі.

Частиною 2 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного майна» (в редакції, чинній на момент здійснення державної реєстрації права власності за відповідачами) встановлено, що приватизації не підлягають об`єкти, що мають загальнодержавне значення, а також казенні підприємства. Загальнодержавне значення мають: об`єкти, які забезпечують життєдіяльність держави в цілому, зокрема, об`єкти інженерної інфраструктури та благоустрою міст, інших населених пунктів, включаючи мережі, споруди, устаткування, які пов`язані з постачанням споживачам води, газу, тепла, а також відведенням і очищенням стічних вод.

Аналогічні положення щодо заборони приватизації вказаних об`єктів містяться і в частині 2 статті 4 чинного Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна».

Відповідно до Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», в редакціях чинних на час введення у 1999 році реконструйованого об`єкту насосна станція №4 в експлуатацію та проведення державної реєстрації права власності на нього за відповідачем-2, ТЕЦ № 5, складовою частиною якої є насосна станція №4 по вул. Курганівській, 4 в м. Києві, а також ТЕЦ № 6 та Київські теплові мережі входили до Переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, але можуть бути корпоратизовані.

Таким чином, вказаними нормами законодавства прямо встановлено, що об`єкти інженерної інфраструктури (споруди, устаткування), які пов`язанні з постачанням споживачам тепла, зокрема ТЕЦ № 5, складовою частиною якої є спірна насосна станція №4, не підлягають приватизації, а отже мають статус майна, вилученого із цивільного обороту (стаття 178 Цивільного кодексу України).

Отже, неможливість перебування таких об`єктів у приватній власності унеможливлює виникнення такого права на них у нового володільця, а відтак незважаючи на державні реєстрації прав сторонніх осіб на спірне майно, право комунальної власності на нього не припинилось, позаяк останнє могло бути відчужене виключно у разі наявності волевиявлення відповідної територіальної громади, оформленого у вигляді рішення, яке відповідає вимогам законодавства.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 23.12.2020 року у справі № 755/174/18, відсутність спрямованого на відчуження майна рішення органу місцевого самоврядування означає, що власник волю на відчуження спірного майна (приватизацію) не виявляв.

При цьому, як випливає з положень статті 345 Цивільного кодексу України, статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статей 3, 11 Закону України «Про приватизацію державного майна» (діючого на момент виникнення спірних правовідносин), статті 7 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», відчуження нежитлових приміщень комунальної власності повинно відбуватись за наявності волевиявлення власника, оформленого у вигляді відповідного рішення, в порядку приватизаційної процедури.

Наразі, доказів наявності відповідного волевиявлення власника щодо відчуження нерухомого майна матеріали справи не містять.

Окремо суд зазначає, що як вбачається з матеріалів справи та листа Департаменту комунальної власності м. Києва №062/06-21-7228 від 16.11.2021 року оформлення права комунальної власності з видачею свідоцтва про право власності на об`єкт за адресою: вул. Курганська, 4 у м. Києві не здійснювалось, позаяк у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідний запис відсутній.

Разом з тим судом встановлено, що спірне нерухоме майно перебуває у власності територіальної громади міста Києва на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України №29-р від 31.01.2001, згідно з яким держава в особі Кабінету Міністрів України реалізуючи повноваження власника передала насосну станцію №4 у складі майна Теплоелектроцентралей № 5 та 6 і теплових мереж, яке не увійшло до статутного фонду АЕК «Київенерго», з державної власності у власність територіальної громади міста Києва, тобто до набрання чинності Цивільним кодексом України (до 2004 року), яким передбачалось, що набуття власності на нерухоме майно пов`язане із державною реєстрацією такого права.

Відтак, оскільки спірне майно було віднесено до комунальної власності до 2004 року, в той час як лише після набрання чинності Цивільним кодексом України у 2004 році набуття права власності на нерухоме майно було нерозривно пов`язане з моментом державної реєстрації такого права, відсутність відповідного запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не може свідчити про відсутність у Київської міської ради права власності на спірне нерухоме майно.

Законодавство України, чинне на момент прийняття органами виконавчої влади України відповідних рішень про віднесення спірного майна до комунального майна територіальної громади міста Києва, не передбачало обов`язкової реєстрації такого права та виникнення права з моменту такої реєстрації, у зв`язку з чим відсутність державної реєстрації спірного майна, в даному випадку, не впливає на правовий статус зазначених об`єктів нерухомості.

Отже, відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до лютого 2017 року будь-яких записів з приводу спірного об`єкту нерухомого майна додатково свідчить про не вчинення позивачем жодних легітимних дій щодо відчуження такого майна та, відповідно, перебування у власності територіальної громади міста Києва спірного майна до дати реєстрації в Реєстрі права власності на спірне майно за АТ «Київенерго», а в подальшому - за відповідачем ТОВ «ДТЕК Сервіс»

Одночасно судом враховано, що відповідно частини 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення та на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Таким чином, документами, що підтверджують право власності Київської міської ради на спірне майно, є розпорядження Кабінету Міністрів України №29-р від 31.01.2001 та акт приймання-передавання майна від 26.02.2001, підписаний між Київською міською радою та Міністерством палива та енергетики.

Разом з цим суд зазначає, що у додатку № 1 до акту приймання-передачі майна від 26.02.2001 під порядковими номерами №459, 460, 462 зазначено інвентарні номери 79002297, 79000112, 79000113 та назву об`єкта - Насосна станція №4, а також вказано дату введення в експлуатацію - 01.01.1966 рік.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що на момент прийняття Кабінетом Міністрів України розпорядження № 29-р від 31.01.2001 насосна станція 1966 року будівництва була реконструйована, в результаті чого її будівельні параметри змінились, зокрема, площа та рік введення в експлуатацію, тобто фактично станом на 2001 рік існувала лише реконструйована будівля насосної станції №4, 1966 року будівництва, загальною площею 2854,4 кв.м. з датою введення в експлуатацію - 24.12.1999 рік.

В той же час суд зауважує, що за результатами проведення реконструкції вказаного об`єкту право власності держави на нього не припинилось, оскільки законодавство не містить такої підстави для зміни державної (комунальної) форми власності на майно на приватну як проведення реконструкції існуючого державного майна.

Таким чином, не зважаючи на зазначення у додатку №1 до акту приймання-передачі майна від 26.02.2001 дати введення в експлуатацію насосної станції №4 - 01.01.1966 рік, за висновками суду територіальна громада м. Києва в особі Київської міської ради набула у комунальну власність спірне нерухоме майно саме з тими параметрами, які існували станом на 2001 рік, тобто насосну станцію №4, 1999 року введення в експлуатацію, загальною площею 2854,4 кв.м, відтак, суд вважає необґрунтованими доводи відповідачів про відсутність доказів того, що спірна насосна станція, після прийняття її в експлуатацію у 1999 році, загальна площа якої становила 2854,4 кв.м, коли-небудь перебувала у державній чи комунальній власності, позаяк набуття Київською міською радою права комунальної власності саме на насосну станцію 1999 року реконструкції підтверджується матеріалами справи.

За визначенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

При цьому будь-які приписи, зокрема, і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За приписами частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частинами 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями ч. ч. 1, 2 статті 386 Цивільного кодексу України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно статті 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Так, відповідно до положень чинного цивільного законодавства підставами набуття права власності можуть бути, зокрема, новостворене майно (ст. 331 ЦК України); переробка речі (ст. 332 ЦК України); привласнення загальнодоступних дарів природи (ст. 333 ЦК України); безхазяйна річ (ст. 335 ЦК України); набуття права власності на рухому річ, від якої власник відмовився (ст. 336 ЦК України); знахідка (ст. 338); бездоглядна домашня тварина (ст. 341); скарб (ст. 343 ЦК України); набувальна давність (ст. 344 ЦК України); викуп пам`ятки історії та культури (ст. 352 ЦК України); реквізиція (ст. 353 ЦК України); конфіскація (ст. 354 ЦК України), а також цивільні правочини; спадкування за законом; спадкування за заповітом.

Відповідно до статті 329 Цивільного кодексу України юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.

Право власності, як і будь - яке інше суб`єктивне право, виникає при наявності певних юридичних фактів, з якими закон пов`язує виникнення права власності на конкретне майно у певних осіб.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 19.09.2018 року у справі № 2-962/2009, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту.

Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість або правочинів щодо нерухомості, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-IV із змінами та доповненнями, який визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна, та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно їх та обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 року (далі - Порядок).

Абзацом першим частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Загальними засадами державної реєстрації прав, зокрема, є гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до положень статей 15, 16 вказаного Закону № 1952-IV державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам, яка проводиться на підставі заяви власника, іншого право набувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи, разом із якою подаються оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, їх копії, засвідчені в установленому порядку.

Зокрема, згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані права і обтяження, суб`єктів прав, об`єкти нерухомого майна, документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав.

Згідно частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Відповідно до положень частини 8 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

У відповідності до ч. 3 ст. 16 вказаного Закону та п. 9 Порядку разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у паперовій формі подаються оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, їх копії засвідчені належним чином.

Як зазначалось судом вище, згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на час розгляду справи право власності на спірне нерухоме майно - нежитлова будівля літ. А, насосна станція №4, загальною площею 2854,4 кв.м., по вул. Курганівській, 4 у м. Києві (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000) зареєстроване 15.12.2017 року за Товариством з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Сервіс» на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №3788 від 15.12.2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В., попереднім власником вказаного майна в реєстрі зазначено Публічне акціонерне товариство «Київенерго», за яким на праві приватної власності спірне майно було зареєстровано 08.02.2017 року.

При цьому згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підставою для проведення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко О.В. 08.02.2017 реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ПАТ «Київенерго» стали наступні документи: лист Державної реєстраційної служби України №1497/22-13-05 від 26.09.2013; наказ Міністерства енергетики та електрифікації України № 177 від 31.08.1995; Указ Президента України № 282/95 від 04.04.1995; витяг з статуту ПАТ «Київенерго»; протокол загальних зборів ПАТ «Київенерго» №2/2013 від 22.04.2013; лист та перелік майна, переданого до статутного фонду АЕК «Київенерго» №10-21-755, виданий 22.01.2004 Фондом державного майна України; накази Фонду державного майна України № 788 від 11.07.1996 та №2097 від 25.11.2003; витяг з переліку майна, переданого до статутного фонду АЕК «Київенерго» від 11.01.2017, виданий ПАТ «Київенерго».

Судом також встановлено, що 08.02.2017 та 16.02.2017 за заявою ПАТ «Київенерго» державним реєстратором було вилучено з реєстру в розділі: підстава виникнення права власності - лист та перелік майна, переданого до статутного фонду АЕК «Київенерго» №10-21-755, виданий 22.01.2004 Фондом державного майна України, накази Фонду державного майна України № 788 від 11.07.1996 та №2097 від 25.11.2003 та перелік майна, переданого до статутного фонду АЕК «Київенерго» від 11.01.2017, виданий ПАТ «Київенерго», а також додано до реєстру в розділі: підстава виникнення права власності - витяг з наказу Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 11 від 06.01.2017 та акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 24.12.1999.

Таким чином, для реєстрації права власності на спірний об`єкт ПАТ «Київенерго» спочатку було подано документи, що передбачені для державної реєстрації права власності у зв`язку з передачею майна у власність юридичної особи як внесок до статутного (складеного) капіталу (статутного фонду), а в подальшому - документи, передбачені для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт.

Водночас, жоден з поданих заявником для державної реєстрації документів не підтверджував законного набуття ПАТ «Київенерго» права власності на спірне майно.

Наразі, судом встановлено, що лист Державної реєстраційної служби №1497/22-13-05 від 26.09.2013, який зазначено в якості однієї з підстав реєстрації права власності на спірне майно містив виключно роз`яснення щодо порядку реєстрації юридичними особами права власності на майно, яке передано до їх статутного фонду.

Зокрема, згідно Порядку документами, що підтверджують виникнення права власності на нерухоме майно, передане до статутного фонду юридично особи, є рішення про створення державної акціонерної компанії та акт приймання - передавання нерухомого майна або перелік нерухомого майна, переданого до статутного фонду юридичної особи.

Проте, як свідчать матеріали справи, у виданому Фондом державного майна України згідно з Положенням про впорядкування передачі об`єктів нерухомого майна, приватизованих у складі цілісного майнового комплексу або переданих до статутного фонду господарського товариства, затвердженого наказом ФДМУ від 25.11.2003 року № 2097, переліку майна, переданого до статутного фонду АЕК «Київенерго» №10-21-755 від 22.01.2004, об`єкт насосна станція № 4 по вул. Курганівській, 4 в м. Києві відсутня.

В свою чергу, як зазначає відповідач 1 та відповідач 2 у відзивах на позовну заяву, ПАТ «Київенерго» набуло право приватної власності на спірну насосну станцію №4 саме як на новозбудоване майно, яке утворилося внаслідок прийняття в 1999 році в експлуатацію закінченого об`єкту будівництва за актом Державної приймальної комісії від 24.12.1999 року «Реконструкція насосної станції №4 на ТМ7, 8 від ТЦ-5 по вул. Курганівській, 4 - перший пусковий комплекс (перша, друга та третя черга - технологічна частина)», та який обліковувався на балансі ПАТ «Київенерго» за інвентарним номером 01127 (ТМ-7/001) - нежитлова будівля літ. «А», насосна станція №4, вул. Курганівська, 4.

Отже, за твердженням відповідачів, насосна станція №4, 1966 року будівництва (яка перебуває у комунальній власності Київської міської ради) та насосна станція №4, 1999 року введення в експлуатацію (право приватної власності на яку набуто ПАТ «Київенерго») є різними об`єктами нерухомості, що мають різний склад майна, загальну площу та різну форму власності.

Суд зазначає, що на виконання Указу від 04.04.1995 № 282/95, наказом Міністерства енергетики та електрифікації України від 31.08.1995 № 177 засновано на базі Виробничого енергетичного об`єднання «Київенерго» Державну акціонерну енергопостачальну компанію «Київенерго» (ДАК «Київенерго»), до якої як правонаступника майнових прав відособлених підрозділів ВЕО «Київенерго» спірний об`єкт нерухомості - насосна станція № 4 по вул. Курганівській, 4 в м. Києві перейшов в тому ж статусі, що був у попередників - як державне майно, закріплене на праві повного господарського відання.

Також слід зазначити, що п. 6 вказаного Наказу комісію з корпоратизацїї ВЕО «Київенерго» зобов`язано розробити та надати Міністерству проект розміщення акцій ДАК «Київенерго», в якому передбачити, що 100 відсотків акцій залишаються у державній власності.

Відповідно до вказаного наказу та Положення про впорядкування передачі об`єктів нерухомого майна, приватизованих у складі цілісного майнового комплексу або переданих до статутного фонду господарського товариства, затвердженого наказом ФДМУ від 25.11.2003 №2097, Фондом державного майна України сформовано Перелік майна, переданого до статутного фонду Акціонерної енергетичної компанії «Київенерго», в якому відсутня спірна насосна станція № 4 по вул. Курганівська, 4 в м. Києві відсутня.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 22.06.1999 № 604-р установлено, що повноваження з управління державним майном теплоелектроцентралей і теплових мереж, яке не увійшло до статутного фонду АК «Київенерго», здійснює Міненерго.

Таким чином, насосна станція № 4 ТЕЦ 5, яка не увійшла до статутного фонду акціонерного товариства «Київенерго», однак залишалась на його балансі та в фактичному користуванні на час проведення її реконструкції та введення в експлуатацію залишалась державним майном, повноваження з управління яким здійснювало Міністерство енергетики та електрифікації України.

В подальшому, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 31.01.2001 № 29-р реконструйовану та введену в експлуатацію в 1999 році насосну станції №4 у складі майна Теплоелектроцентралей № 5, № 6 та Теплових мереж, яке не увійшло до статутного фонду АЕК «Київенерго», під інвентарними номерами 79000112,79002297,79000113 (порядкові номери № 459, 460, 462 додатку №1) було передано із державної власності до комунальної власності територіальної громади м. Києва, що підтверджується відповідним актом приймання - передавання від 26.02.2001.

Таким чином, насосна станція № 4 по вул. Курганівській, 4 у м. Києві після проведення у 1996-1999 роках її реконструкції, у належному технічному стані за розпорядженням Кабінету Міністрів України від 31.03.2001 № 29-р на підставі акту приймання-передавання від 26.02.2001 була передана з державної власності у власність територіальної громади м. Києва у складі майна теплоелектроцентралі № 5 та не увійшла до статутного фонду ПАТ «Київенерго».

Вказане також підтверджується листом Міністерства енергетики України від 08.12.2021 №26/1.2-18.6-20502, згідно з яким на балансі ПАТ «Київенерго» відсутні об`єкти державної власності.

За таких обставин суд зазначає про відсутність підстав для тверджень про набуття ПАТ «Київенерго» права приватної власності на спірну насосну станцію у зв`язку з передачею спірного майна до статутного фонду ПАТ «Київенерго» під час його створення в процесі корпоратизації.

Разом з цим, наявні в матеріалах справи докази свідчать, що з 1994 року по 1996 рік відбувалась підготовка та погодження будівельно-проектної документації по реконструкції насосної станції 1966 року з метою збільшення її виробничої потужності.

Як зазначалось вище, замовником реконструкції існуючої насосної станції № 4 у 1993 році виступило Управління справами Верховної Ради України у зв`язку з необхідністю збільшення її виробничої потужності, обумовленої реконструкцією готельного комплексу «Москва» по вул. Інститутській, 2 в м. Києві та проектування готельного комплексу по вул. Ольгінській в м. Києві, що підтверджується експертним висновком №№446е, 447е від 30.03.1995 вихідний № 859, копія якого наявна в матеріалах справи.

Технічними умовами №07-14/737 від 16.06.1993, отриманими Управлінням Справами Верховної Ради України при проектуванні готельного комплексу по вул. Ольгинській в м. Києві передбачено, що для приєднання до теплових мереж необхідно здійснити реконструкцію насосної станції № 4 по вул. Курганівській в м. Києві зі збільшенням її виробничої потужності.

У подальшому, згідно з листом Підприємства Київських теплових мереж ВЕО «Київенерго» від 26.07.1995 № 3/08-521 та листом Головного управління архітектури та містобудування м, Києва від 23.09.1994 № 07-1707, функції замовника реконструкції було передано вказаному підприємству (копії листів додаються).

Отже, саме з метою реконструкції існуючої одноповерхової будівлі вказаної насосної станції Підприємством теплових мереж виробничого енергетичного об`єднання «Київенерго» було отримано 17.01.1995 архітектурно-планове завдання «Реконструкції насосної станції теплових мереж, розташованої по вул. Курганівській, 4 в м. Києві» та Дозвіл на виконання будівельних робіт з реконструкції насосної станції на тепломагістралі №7 та 8 ТЕЦ -5 від 29.02.1996.

Підставою для видачі вказаного дозволу стала розроблена та погоджена Містобудівною радою проектно-кошторисна документація щодо реконструкції спірного об`єкта.

Копії аркушів проектної документації та протоколів засідання Містобудівної ради від 19.04.1996 у справі №446е та документи, що на ньому розглядались, в тому числі експертний висновок № 446е, 447е від 30.03.1995 по ескізному проекту реконструкції готельного комплексу «Москва» по вул. Інститутській, 2 (у складі якого було виконано ескізний проект реконструкції насосної станції № 4 по вул. Курганівській, 4 в м. Києві) та протокол засідання Містобудівної Ради від 25.06.1997 у справі № 60, на якому погоджено архітектурно-планувальну частину робочого проекту насосної станції та документи, що на ньому розглядались, в тому числі експертний висновок на вказаний робочий проект № 60 від 16.04.1997 наявні в матеріалах справи.

При цьому, за наслідками детального аналізу матеріалів справи та наданих доказів, зокрема, зі змісту проектної документації вбачається планування проведення поетапної реконструкції насосної станції зі зберіганням роботи тепломережі в опалювальний сезон, що свідчить про намір змінити техніко-економічні показники (потужність, пропускну здатність) існуючої насосної станції та про відсутність мети створення нових виробничих потужностей на звільненій від попереднього об`єкту земельній ділянці.

Крім того, відповідно до акту Державної приймальної комісії від 24.12.1999, затвердженого наказом АК «Київенерго», прийнятий в експлуатацію завершений об`єкт будівництва створений в результаті саме реконструкції насосної станції №4 на ТМ 7, 8 ТЕЦ-5 по вул. Курганівській, 4.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що Київським тепловим мережам ДАЕК «Київенерго» (АТ «Київенерго») узгоджено виконання будівельних робіт саме з реконструкції існуючої будівлі насосної станції №4, яка перебувала у державній власності, і саме такий об`єкт - реконструйована, а не новозбудована, насосна станція була прийнята в експлуатацію 24.12.1999 та в подальшому була передана з державної власності у комунальну.

Суд зазначає, що правовідносини, пов`язані з виникненням права власності на нову річ, створену в результаті використання іншої речі (матеріалу), регламентовані положеннями статті 332 Цивільного кодексу України (чинного на момент проведення державної реєстрації права власності за відповідачем), частиною 1 якої передбачено, що переробкою є використання однієї речі (матеріалу), в результаті чого створюється нова річ.

При цьому, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 у справі №6-1213цс16, не є новоствореним об`єкт нерухомого майна, створений з прив`язкою до вже існуючої нерухомості, з використанням її функціональних елементів.

Також згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 19.10.2021 у справі №910/7918/20, не може вважатися новою річчю (новоствореним об`єктом) об`єкт нерухомого майна, який перероблений з прив`язкою до вже існуючого нерухомого майна та з використанням функціональних елементів цього майна, тобто такий, що фактично є тим самим об`єктом з видозміненими загальними характеристиками.

Реконструкція також не має наслідком створення нової речі, оскільки створена з прив`язкою до вже існуючої нерухомості з використанням її функціональних елементів.

Аналогічна позиція також викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 569/1651/16-ц, постановах Верховного Суду від 16.02.2022 у справі №924/508/21, від 08.04.2021 у справі №5023/5383/12 та від 28.05.2019 у справі № 924/60/18.

Окрім цього судом враховано поняття нового будівництва, визначене спеціальним законодавством. Так, згідно з абзацом 3 додатку 1 ДБН А.3.1.-2-93 Порядку надання дозволу на виконання будівельних робіт від 10.08.1993 № 136 (чинних на час проведення реконструкції) новим будівництвом вважалось будівництво основних та допоміжних будівель та споруд або їх комплексів із заданими техніко-економічними показниками та призначенням, які споруджуються за єдиним проектом в першу та наступні черги на визначених для цього об`єктах, нових майданчиках або звільнених від існуючих будівель.

Також згідно Нормативів забудови міста Києва (НЗМ 1-95), затверджених рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 03.07.1999 № 207, які діяли на час проведення реконструкції, новим будівництвом є будівництво на вільних від забудови територіях житлових та громадських будинків, об`єктів комунально-побутового призначення, підприємств, інженерно-транспортних комунікацій і споруд для надання послуг або створення нових виробничих потужностей.

У свою чергу, реконструкцією існуючих житлових та громадських будинків та інженерних споруд за вказаними нормативами вважався комплекс будівельних робіт та організаційно-технічних заходів щодо зміни призначення будинків і споруд або їх основних техніко-економічних показників (кількість і площа квартир, загальна площа, потужність, геометричні розміри, місткість, пропускна здатність, кількість послуг та ін.) з метою поліпшення умов проживання, експлуатації, якості обслуговування, збільшення обсягу послуг.

З огляду на вищевикладене суд не приймає до уваги доводи відповідачів про наявність підстав для віднесення спірного майна до категорії новобудов як насосну станцію, побудовану в 1999 році власними силами АТ «Київенерго», яке визначено замовником будівництва згідно акту про прийняття об`єкту в експлуатацію, та посилання на правомірність набуття майна в приватну власність підприємства після введення його в експлуатацію як такі, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та не відповідають дійсним обставинам справи.

Суд також вважає помилковими висновки відповідачів про те, що оскільки в результаті проведених АТ «Київенерго» будівельних робіт відбулась зміна площі та габаритів існуючої насосної станції, вказані будівельні роботи не могли бути реконструкцією, а є створення нового будівельного об`єкта.

Водночас суд наголошує, що відповідачами не надано суду доказів одержання ПАТ «Київенерго» дозволу на виконання будівельних робіт щодо будівництва нового об`єкту - нежитлової будівлі загальною площею 2854,4 кв.м. по вул. Курганівській, 4 у м. Києві, або узгодження з контролюючими органами будівництва саме нового об`єкту на місці розташування попереднього об`єкта (насосної станції 1966 року будівництва), а також доказів прийняття власником майна - державою в особі уповноваженого органу рішення про його знесення або будь - яких інших документів, що підтверджують обставини проведення будівництва нового об`єкту та введення його в експлуатацію.

Крім того, як додатково зазначає прокурор та встановлено судом, з метою встановлення обставин можливості віднесення реконструкції спірної насосної станції до категорії нового будівництва Київською місцевою прокуратурою №6 в рамках кримінального провадження № 0000064 за фактом вчинення службовими особами ПАТ «Київенерго» заволодіння в інтересах ТОВ «ДТЕК Сервіс» насосною станцією № 4 за адресою: м. Київ, вул. Курганівська, 4, призначено судову будівельно-технічну експертизу.

Згідно з Висновком судової будівельно-технічної експертизи № 93/8 від 04.11.2019, проведеної Українським науково-дослідним інститутом спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України, в результаті будівельно-монтажних та інших робіт, які було проведено у період з березня 1996 року по грудень 1999 року на об`єкті нерухомого майна № 00 (номер запису про право власності: 23959814), розташованому за адресою: м. Київ, вул. Курганівська, 4 (насосна станція № 4), за наслідками яких загальна площа нежитлової будівлі літ. «А» була збільшена до 2 854,4 кв.м, фактично виконано реконструкцію раніше існуючої насосної станції №4, ТМ №№7, 8 ТЕЦ-5 АК «Київенерго».

За змістом вказаного висновку експертом також зазначено, що в результаті проведення будівельних робіт в об`єкті дослідження, який існував станом до початку їх проведення, не було змінено функціональне призначення та адресу об`єкта, а також джерело подачі теплоносія, спосіб подачі, вид теплоносія та суттєво принципові схеми його подачі. У той же час в результаті проведення будівельно-монтажних робіт влаштовано нові несучі конструкції та демонтовано старі, що привело до збільшення будівельного об`єму та загальної площі будівлі.

Суд зазначає, що експертний висновок має відповідати вимогам, визначеним у статті 98 Господарського процесуального кодексу України, та оцінюватися з урахуванням вимог статті 104 цього Кодексу

У відповідності до статті 98 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи.

При цьому, згідно з частиною 7 статті 98 Господарського процесуального кодексу України у висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом, також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Відповідно до абзацу 10 частини 2 пункту 4.14 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 N 53/5, у вступній частині висновку експерта зазначаються, зокрема, попередження (обізнаність) експерта про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за статтею 384 Кримінального кодексу України або за відмову від надання висновку за статтею 385 Кримінального кодексу України.

Отже, законодавець визначає, що обов`язковою вимогою до висновку експерта є вказівка на те, що останній обізнаний про відповідальність.

З огляду на викладене, якщо у висновку експерта відсутні відомості про попередження (обізнаність) його про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за ст. 384 КК України або за відмову від надання висновку за ст. 385 цього Кодексу, то такий висновок є недопустимим доказом.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04.11.2020 у справі № 904/684/18.

В свою чергу, суд відзначає, що у наданому прокурором Висновку судової будівельно-технічної експертизи № 93/8 від 04.11.2019 зазначено про те, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків за статтею 384, 385 КК України, що засвідчено підписом судового експерта Шостака Р.М..

Разом з цим у постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц та від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 зроблено висновок, що отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його.

Також, у постанові Верховного Суду від 15.04.2021 у справі № 759/15556/18, (провадження № 61-15236св20) зазначено, що у випадку незгоди з висновком експерта за результатами експертизи, проведеної у кримінальному провадженні, сторона не позбавлена можливості заявити клопотання про призначення експертизи, виклавши у клопотанні підстави незгоди з цим висновком та зазначивши вимоги до повторної експертизи.

Водночас, відповідачем 1 та відповідачем 2 відповідного клопотання про призначення повторної експертизи під час розгляду справи подано не було.

Отже, можливість використання в якості доказів (одного з доказів) при розгляді іншої справи, виконаних у кримінальному провадженні висновків експертиз, підтверджено Верховним Судом при розгляді справ № 678/364/15-ц (постанова від 17.10.2019 року (ЄДРСРУ № 85033223)), № 461/3675/17 (постанова від 05 лютого 2020 року) та № 9901/740/18 (постанова від 10.03.2020 року).

Враховуючи наведене та зважаючи на те, що поданий прокурором Висновок експерта, підготовлений у рамках кримінального провадження №0000064 особою, яка є атестованим судовим експертом, а експертиза проведена у кримінальному провадженні містить інформацію щодо предмета доказування у даній господарській справі № 910/10112/22, суд, ознайомившись зі змістом Висновку № 93/8 від 04.11.2019, докладним описом проведених досліджень та висновками з поставлених перед експертом питань, встановив відсутність будь-яких обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність наданого прокурором висновку чи суперечливість його іншим матеріалам справи та/або свідчили б про неможливість вважати вказаний висновок експерта допустимим доказом у даній справі.

В контексті вищенаведеного суд зазначає, що факт перебування нерухомого майна на обліку під різними інвентарними номерами, зокрема, насосної станції 1966 року будівництва, загальною площею 368,1 кв.м, будівельний об`єм 1896 куб.м, та насосної станції, побудованої у 1996-1999 роках, загальною площею 2854,4 кв.м, будівельний об`єм 14530 куб.м, не підтверджує доводи відповідача 1 щодо знищення в ході будівництва насосної станції 1966 року та визначення вказаного майна як різного за своїми характеристиками і правовим статусом, позаяк сукупний аналіз обставин справи та наданих сторонами доказів дає підстави для висновку про те, що внаслідок проведення реконструкції об`єкт державної власності - насосна станція №4 у складі тепломагістралі №7,8 від ТЕЦ №5 не перестав існувати, а лише було змінено його техніко-економічні показники, зокрема, підвищено потужність та збільшено загальну площу будівлі, отже нежитлова будівля насосної станції № 4, загальною площею 2854,4 кв.м., за адресою: м. Київ, вул. Курганівська, будинок 4, яка введена в експлуатацію 24.12.1999, є об`єктом, що створений в результаті реконструкції попередньої будівлі насосної станції, введеної в експлуатацію 1966 року, а не окремо створеним майном, як помилково стверджують відповідачі, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що АТ «Київенерго» набув право приватної власності на спірний об`єкт як новостворений.

В свою чергу, здійснивши із застосуванням визначених процесуальним законодавством критеріїв оцінку та аналіз наданого АТ «К. Енерго» в обґрунтування тверджень про демонтаж насосної станції 1966 року будівництва Експертного висновку від 16.07.2019 року щодо будівлі насосної станції №4, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Курганівська, 4 (літ. А), складеного Державним підприємством «Державний науково-дослідний інститут будівельних конструкцій» на замовлення відповідача 2 згідно з договором №6769 від 11.07.2019 року, суд зазначає, що предметом дослідження було здійснення аналізу матеріалів первинних бухгалтерських документів та бухгалтерських операції відповідача 2 щодо приймання-передавання основних засобів комунальної власності з балансу на баланс, порівняльного аналізу даних бухгалтерських документів відповідача 2 з відомостями, зазначеними у інвентарних картках, а також змісту проектної документації, за висновками якого робочим проектом реконструкції насосної станції №4 та іншими частинами проектної документації було передбачено повний демонтаж будівлі старої насосної станції №4, зведеної на початку 60-х років минулого століття, та передбачено нове будівництво насосної станції №4 після демонтування існуючої будівлі.

З огляду на вищенаведене суд вважає за необхідне наголосити, що наявність висновків Державного підприємства «Державний науково-дослідний інститут будівельних конструкцій» щодо проектних робіт з демонтажу насосної станції, введеної в експлуатацію в 1966 році, не надає підстав для визначення іншого правового статусу спірної будівлі насосної станції, ніж було встановлено висновком судової будівельно-технічної експертизи № 93/8 від 04.11.2019, а саме як реконструйованого комунального нерухомого майна, позаяк експертами не було встановлено факту будівництва ще однієї будівлі - новозбудованої та/або відмінної від будівлі, введеної в експлуатацію в 1966 році.

Окремо суд звертає увагу, що згідно з позицією відповідачів у комунальній власності перебувала насосна станція 1966 року введення в експлуатацію, яка обліковувалась на балансі територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради під інвентарними номерами 79002297, 79000112, 79000113, та яка саме під такими інвентарними номерами (112, 113, 2297) була повернута ПАТ «Київенерго» з управління у комунальну власність за актами приймання-передачі у 2018 році.

В той же час, за доводами відповідачів, новозбудованому об`єкту насосної станції 1999 року введення в експлуатацію було присвоєно окремий інвентарний номер 01127, під яким вона обліковувалась на балансі товариства до 2017 року.

Проте, як вбачається з актів приймання-передавання основних засобів, складених між Київською міською державною адміністрацією та ПАТ «Київенерго» від 30.04.2018 та 31.07.2017, ПАТ «Київенерго» замість об`єкта «основна будівля» під інвентарним номером 12/000 (рядок 45550 акту від 30.04.2018) повернуло у комунальну власність об`єкт з назвою «Технічне приміщення бази РТМ-5 (бувша насосна станція) з вбудованими ПП», дата введення в експлуатацію - 01.01.1966, місце знаходження - вул. Товарна, 1, отже доводи відповідачів щодо повернення ПАТ «Київенерго» у 2018 році у комунальну власність Київській міській раді за актами приймання-передачі насосної станції 1966 року будівництва у складі об`єктів з інвентарними номерами 3/003, 7/000 та 12/00 (основна будівля) суперечать твердженням відповідачів про те, що в 1996-1999 роках насосну станцію 1966 року було повністю знищено в ході будівельних робіт з її реконструкції, у зв`язку з чим станом на 1999 рік насосна станція 1966 року будівництва припинила своє існування.

Додатково суд звертає увагу, що відповідно до статті 10 Закону України «Про підприємства в Україні» (чинного на час проведення реконструкції та введення об`єкту в експлуатацію) майно підприємства становлять основні фонди та оборотні кошти, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства.

При цьому майном вважаються об`єкти в матеріальній формі, зокрема, будівлі та споруди, машини, обладнання, транспортні засоби тощо (стаття 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»).

Відповідно до пункту 1 Інструкції з бухгалтерського обліку балансової вартості груп основних фондів, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 24.07.1997 року, до основних фондів (засобів) відносяться будівлі, споруди, устаткування, обчислювальна техніка, приладдя, транспортні засоби, інструменти, інвентар та інші матеріальні цінності (засоби праці), що діють в натуральній формі протягом тривалого часу та вартість яких поступово зменшується у зв`язку зі зносом.

Згідно з наказом Міністерства статистики України №352 від 29.12.1995 «Про затвердження типових форм первинного обліку» Інвентарна картка обліку основних засобів (форма N О3-6) застосовується для обліку всіх видів основних засобів, а також для групового обліку однотипних об`єктів основних засобів , що надійшли в експлуатацію в одному календарному місяці та таких, що мають одне і те ж виробничо-господарське призначення, технічну характеристику та вартість. Записи про закінчені роботи по добудові, дообладнанні, реконструкції та модернізації, ремонту об`єкта ведуться в картці на підставі «Акту приймання-здачі відремонтованих, реконструйованих та модернізованих об`єктів» (форма №03-2). При значній зміні якісних та кількісних показників в характеристиці об`єкта в результаті реконструкції (модернізації), добудови та дообладнання попередню інвентарну картку у випадку неможливості відобразити в ній всі показники, що характеризують реконструйований (модернізований, дообладнаний (добудований) об`єкт в цілому, замінюють новою. Стару інвентарну картку зберігають як довідковий документ.

Водночас, за змістом статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (чинного на момент введення в експлуатацію реконструйованої станції) питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

З аналізу наведених положень нормативних актів вбачається, що проведення реконструкції основного засобу не є підставою для присвоєнні йому нового інвентарного номера.

В той же час ведення бухгалтерського обліку є лише внутрішньою господарською діяльністю товариства, а тому присвоєння об`єкту державної власності нового інвентарного номеру не свідчить про зміну його правового режиму як об`єкту нерухомості та про припинення права власності держави на нього.

В контексті вищенаведеного можливість одночасного обліку на балансі АТ «Київенерго» за різними інвентарними номерами насосної станції 1966 року будівництва та насосної станції 1999 року будівництва, тобто одного й того самого об`єкту - реконструйованої насосної станції 1966 року будівництва, введеної в експлуатацію у 1999 році, судом оцінюється критично як така, що не відповідає закріпленому у п.1 ч.2 ст.319 ЦК принципу загального універсального обмеженням прав власника, відповідно до якого дії власника щодо його майна не повинні суперечити закону, позаяк власник майна повинен враховувати межі та обмеження цивільних прав.

Також слід зазначити, що державна реєстрація не є підставою набуття права власності, а є засвідченням державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації не видається за можливе. При дослідженні обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення права власності, а не є підставою його набуття. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.

Подібний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі № 911/3594/17, а також у постановах Верховного Суду від 27.02.2018 року у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 року у справі № 916/675/15, від 24.01.2020 року у справі № 910/10987/18 та від 10.05.2018 року у справі №910/15993/16.

Таким чином, державна реєстрація права власності на спірну насосну станцію за ПАТ «Київенерго» за відсутності у нього законних підстав для набуття такого права власності не може свідчити про припинення права комунальної власності Київради на спірну будівлю та не є підставою для виникнення права власності на це майно у відповідача 2.

Судом також встановлено, що на розгляді Господарського суду м. Києва перебувала справа №910/3372/19 за позовом заступника керівника Київської місцевої прокуратури №6 в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до АТ "Київенерго", ТОВ "ДТЕК Сервіс", приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко О.В., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Семенової Г.В. про скасування рішення державного реєстратора № 33760093 від 08.02.2017 про реєстрацію права власності на нежитлову будівлю літ. "А", насосна станція № 4, загальною площею 2854,4 кв.м по вул. Курганівській, 4 в м. Києві (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000) за ПАТ "Київенерго"; визнання недійсним договору купівлі-продажу № 3788 від 15.12.2017 вказаного нерухомого майна, укладеного між ПАТ "Київенерго" та ТОВ "ДТЕК Сервіс"; скасування рішення державного реєстратора № 38754949 від 15.12.2017 про реєстрацію права власності на вказану нежитлову будівлю за ТОВ "ДТЕК Сервіс".

Рішенням Господарського суду м. Києва від 14.05.2020 року у справі №910/3372/19, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2021 року та постановою Верховного Суду від 04.08.2021 року, в задоволенні позову прокурора було відмовлено повністю.

Згідно доводів відповідачів, під час розгляду даної справи №910/3372/19 позивачем не було доведено господарському суду належними та допустимими доказами обставин того, що спірне майно - нежитлова будівля літ. А, площею 2854,4 кв.м., по вул. Курганівська, 4 у м. Києві перебувало у державній чи комунальній власності та згодом протиправно вибуло, а також судом не було встановлено наявність порушеного права Київської міської ради щодо спірного майна, що і стало підставою для відмови в позові.

Дослідивши зміст зазначених судових рішень у справі №910 /3372/19 суд зазначає, що предмет та підстави позову у вказаній справі та у справі №910/10112/22 є відмінними.

Так, предметом позову у справі №910/3372/19 є скасування рішень державних реєстраторів про реєстрацію права власності на спірний об`єкт за ПАТ «Київенерго» та ТОВ «ДТЕК Сервіс» та визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15.12.2017, укладеного між відповідачами.

Тобто, способом захисту порушеного права позивача у справі №910/3372/19 є відновлення становища, яке існувало до порушення.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні вказаного позову прокурора суди дійшли висновку про невірне обрання позивачем способу захисту.

Так, згідно з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 04.08.2021 у справі №910/3372/19, підставою для відмови у позові стало існування невирішеного у встановленому порядку спору про право власності на об`єкт нерухомого майна.

Отже, зважаючи на те, що у справі №910/3372/19 позовних вимог про визнання права комунальної власності на спірне нерухоме майно прокурором не заявлялось, під час розгляду справи №910/3372/19 та прийняття рішення про відмову в позові судами не вирішувався спір про право власності на спірний об`єкт нерухомого майна та, відповідно, не досліджувались обставини щодо перебування нежитлової будівлі літ. А, площею 2854,4 кв.м, по вул. Курганівська, 4 у м. Києві у державній чи комунальній власності, а також не встановлювались обставини правомірності набуття відповідачами права приватної власності на це майно.

Таким чином, підставою для відмови в задоволенні позовних вимог стало невірне обрання позивачем способу захисту, а не факт відсутності права комунальної власності Київської міської ради на спірне майно, як помилково вважають відповідачі.

Враховуючи викладене, та з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постановах від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 та від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18, про неможливість застосування механізму, передбаченого статтею 392 Цивільного кодексу України, у випадку реєстрації права на майно за іншою особою, прокурор звернувся в інтересах держави в особі Київської міської ради з даним позовом у справі №910/10112/22 про витребування майна та скасування первинної державної реєстрації, проведеної за ПАТ «Київенерго», які за своєю суттю спрямовані на вирішення спору щодо права власності на спірне майно.

Відтак, саме під час розгляду даної справи №910/10112/22 за позовом прокурора про витребування майна в порядку віндикації суд має дослідити та встановити обставини, які входять до предмету доказування та підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, а саме: факти, що підтверджують його право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

Як встановлено судом за матеріалами справи, в подальшому ПАТ «Київенерго» нежитлову будівлю насосної станції № 4, загальною площею 2854,4 кв.м, за адресою: м. Київ, вул. Курганівська, будинок 4, яка, за висновками суду, набута ПАТ «Київенерго» поза законних підстав було передано (продано) у власність ТОВ «ДТЕК Сервіс» на підставі Договору купівлі - продажу нерухомого майна №3788 від 15.12.2017, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В.

Як зазначено в пункті 2.1 даного договору, продаж нежитлового приміщення за домовленістю сторін вчинено за ціною 14 196 495,91 грн., які покупець зобов`язується сплатити продавцю за об`єкт купівлі-продажу протягом 30 календарних днів з дати укладання цього договору.

Право власності за ТОВ «ДТЕК Сервіс» зареєстроване вказаним нотаріусом 15.12.2017 року 13:18:54, номер запису: 23959814.

Будь - які інші записи про право власності на спірний об`єкт нерухомого майна, в тому числі про припинення права власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на спірне нерухоме майно у зв`язку зі зміною власника, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні.

За таких обставин, вищенаведене дає підстави для висновку про те, що за умови відсутності волевиявлення законного власника та рішень Київської міської ради про відчуження спірного майна, тобто станом на даний час право власності територіальної громади міста Києва на вказане майно не припинялось, останнє вибуло з власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради поза її волею та з порушенням передбаченого законом порядку.

Судовий захист права власності та майнових прав власників здійснюється шляхом розгляду справ за позовами щодо речових прав на майно, а саме: віндикаційний - про витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (статті 387 Цивільного кодексу України), негаторний - про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном (статті 391 Цивільного кодексу України), про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (статті 392 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 330 Цивільного кодексу України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статі 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Тобто, витребування майна внаслідок віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору, однак він набув право власності на майно добросовісно.

Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане у особи, яка не мала права його відчужувати.

Добросовісність набуття в розумінні статті 388 Цивільного кодексу України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати.

Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і який на її відчуження не має права.

Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного лише у випадках передбачених ст. 388 ЦК України.

Відповідно до статей 386, 387 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

У постанові від 16.06.2020 у справі № 372/266/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).

Предметом доказування при розгляді віндикаційного позову є: встановлення наявності у особи, яка звернулась із позовом відповідного права власності, яке підлягає захисту, а також незаконного вибуття відповідного майна з володіння такого позивача.

Отже, суд розглядає справи в межах заявлених нею вимог і на підставі поданих учасниками справи доказів, які стосуються предмету доказування та є достатніми для того, щоб дійти висновку про наявність або відсутність обставин, що входять до предмету доказування. При цьому право власності на нерухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Аналіз наведених вище норм дає змогу дійти висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

В свою чергу положення статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 6-2233цс16 та підтримана в постанові Верховного Суду від 07 вересня 2021 року у справі № 906/730/18.

При цьому на наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених з іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника.

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю наведений у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

У вказаній постанові Верховний Суд зазначає, що задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Таким чином, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване. Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 1 та 15 жовтня 2019 року у справах № 911/2034/16 та № 911/3749/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17.

При цьому суд зазначає, що під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі ст. 388 ЦК України має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач).

Також суд звертає увагу, що набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем-1 - ТОВ «ДТЕК Сервіс» набуто право власності на нежитлову будівлю літ. "А", насосна станція №4, загальною площею 2854,4 кв. м. за адресою: м. Київ, вул. Курганівська, будинок 4, згідно договору купівлі-продажу №3788 від 15.12.217, укладеного між ТОВ «ДТЕК Сервіс» (покупець) та ПАТ «Київенерго», та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В. за реєстровим № 3788.

Суд звертає увагу, що відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсним вказаного договору купівлі-продажу матеріали справи не містять та сторонами суду не надано.

Відтак, в розумінні вищенаведених приписів чинного законодавства Товариство з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Сервіс» є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Тому не є ефективним способом захисту права власника для мети витребування ним його майна з чужого незаконного володіння оспорювання не тільки рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, але й договорів, інших правочинів щодо спірного майна та документів, що посвідчують відповідне право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 94); постанова Верховного Суду України від 25 червня 2014 року у справі № 6-67цс14).

Отже, право на витребування майна з чужого незаконного володіння належить лише власнику такого майна. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 року у справі № 522/7636/14-ц.

Як встановлено судом та зазначалось вище, власником спірного майна є територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради.

Таким чином, оскільки насосна станція №4, у складі об`єктів під інвентарними номерами 3/003, 7/000 та 12/000 та нежитлова будівля літ. "А", насосна станція №4, загальною площею 2854,4 кв. (інвентарний номер ТМ-7/001) м. за адресою: м. Київ, вул. Курганівська, будинок 4, є одним і тим же приміщенням, спір щодо витребування якого із володіння відповідача 1 є предметом розгляду у даній справі, та згідно розпорядження Кабінету Міністрів України №29-р від 31.01.2001 віднесено до об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва та, відповідно, віднесено до сфери управління Київської міської ради, звернення прокурора з даним позовом про витребування майна територіальної громади міста Києва на користь Київської міської ради, за висновками суду, є правомірним та таким, що відповідає приписам чинного законодавства.

При цьому судом враховано висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 04.08.2021 року у справі № 910/3372/19 за позовом заступника керівника Київської місцевої прокуратури №6 в інтересах держави в особі Київської міської ради, в межах якої прокурор ініціював спір щодо права власності ТОВ «ДТЕК Сервіс» у площині здійснення похідних реєстраційних дій щодо спірного майна, згідно яких у зазначеному спорі не було доведено набуття позивачем у встановленому порядку речового права, на захист якого подано позов, та визнано неефективним обраний прокурором спосіб захисту, а також наголошено судом касаційної інстанції на наявність у позивача права на звернення з відповідною позовною вимогою за умови доведення належними та допустимими доказами наявності свого права власності на спірний об`єкт та обрання належного та ефективного способу захисту свого права, зокрема, звернення з віндикаційним позовом.

Враховуючи вищевикладене, оскільки власником спірного нерухомого майна є територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради, за умови вибуття вказаного майна на користь відповідача 1 та відповідача 2 з володіння територіальної громади за відсутності її відповідного волевиявлення, а також доказів передачі відповідачем 1, за яким спірне майно зареєстроване на даний час, його позивачу або третім особам, з урахуванням положень статті 388 Цивільного кодексу України таке нерухоме майно підлягає витребуванню шляхом передачі на користь власника - територіальної громади міста Києва, у зв`язку з чим суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог прокурора та витребування нерухомого майна з володіння відповідача 1 шляхом передачі його в розпорядження власника - територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Водночас, в частині позовних вимог прокурора про скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко Ольги Вікторівни № 33760093 від 08.02.2017 про реєстрацію права власності на насосну станцію № 4 та проведеної на його підставі державної реєстрації права власності ПАТ "Київенерго" на вказану нежитлову будівлю, суд зазначає, що статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, згідно з яким кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу.

Дана норма кореспондується з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, якою визначено також способи захисту суб`єктом господарювання та споживачем своїх прав і законних інтересів.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 Цивільного кодексу України з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення.

За змістом статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним/ тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі №910/3907/18, від 09.02.2021 у справі №381/622/17.

У постанові Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі №916/1415/19, зокрема, зазначено, що якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (висновки, викладені у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).

При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі N 488/5027/14-ц (провадження N 14-256цс18)).

Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі N 183/1617/16 (провадження №14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі N 488/5027/14-ц (провадження N 14-256цс18).

Отже, ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Тому позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна. (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №466/8649/16-ц).

Виходячи з вищенаведених висновків Верховного Суду та враховуючи те, що предметом позову у даній справі є, зокрема, вимога прокурора про скасування державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майна за ПАТ «Київенерго», суд дійшов висновку про обрання позивачем неналежного способу захисту в цій частині, оскільки вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача 2 суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна від відповідача 1, а тому в задоволенні позовних вимог прокурора про скасування державної реєстрації права власності слід відмовити.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.11.2021 у справі №466/8649/16-ц також звернула увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.12.2022 у справі №914/2350/18 (914/608/20) зазначила, що належний та ефективний спосіб захисту прав позивача визначається з огляду на обставини конкретної справи. Якщо спірне майно, на яке було звернено стягнення на підставі договору іпотеки, надалі відчужив іпотекодержатель - скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав не може забезпечити поновлення прав позивача. Позивачеві слід пред`являти віндикаційний позов до останнього набувача цього майна.

У даній справі прокурор просить скасувати рішення державного реєстратора (приватного нотаріуса) № 33760093 від 08.02.2017 про реєстрацію права власності на насосну станцію № 4 за ПАТ "Київенерго", в той час як останній на підставі договору купівлі-продажу від 15.12.2017 відчужив спірне майно на користь ТОВ «ДТЕК Сервіс» та на час розгляду справи саме за відповідачем-1 у Державному реєстрі речових прав зареєстровано право власності на спірне майно.

Проте, скасування рішення державного реєстратора від 08.02.2017 про державну реєстрацію права власності на спірне майно за відповідачем 2 (первинної реєстрації) не може забезпечити поновлення прав позивача, оскільки скасування первинної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна не зумовлює автоматичне скасування всіх наступних рішень про державну реєстрацію права власності на це майно за іншими особами, зокрема, рішення державного реєстратора від 15.12.2017, на підставі якого наразі за відповідачем 1 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав право власності на спірне майно та який є фактичним володільцем цього майна.

При цьому саме рішення суду про задоволення позовних вимог прокурора про витребування спірної насосної станції з володіння ТОВ «ДТЕК Сервіс» є підставою для проведення у Державному реєстрі речових прав державної реєстрації права комунальної власності за Київською міською радою.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог прокурора про скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко Ольги Вікторівни № 33760093 від 08.02.2017 та проведеної на його підставі державної реєстрації права власності ПАТ "Київенерго" на спірну нежитлову будівлю, з огляду на те, що позивачем обраний неефективний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині.

В свою чергу, відповідачем 2 - Акціонерним товариством «К.Енерго» подано заяву про застосування строку позовної давності до вимог прокурора з одночасним посиланням на відсутність поважних причин для пропуску позовної давності та проханням відмовити в задоволенні позовних вимог прокурора, оскільки, на переконання відповідача 2, прокурор та Київська міська рада могли дізнатись про порушення права власності територіальної громади на спірні приміщення, зокрема, вже станом на 2001 рік, коли спірне майно стало об`єктом комунальної власності на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України №29-р. Таким чином, якщо Київрада вважала спірне майно об`єктом комунальної власності, що був їй переданий із державної власності, то починаючи з 2001 року не була обмежена у праві заявити про свої майнові права на спірний об`єкт.

Також, за твердженням відповідача 2, Київська міська рада могла дізнатися про порушення права комунальної власності з 08.02.2017 року, тобто з моменту реєстрації приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко О.В. права приватної власності на нежитлову будівлю літ «А», насосна станція №4, загальною площею 2854,4 кв.м., по вул. Курганівській, 4, за ПАТ «Київенерго», а також з 15.12.2017 року, тобто з моменту реєстрації приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В. договору купівлі-продажу нерухомого майна №3788, за яким ПАТ «Київенерго» продав спірне майно ТОВ «ДТЕК Сервіс».

Крім того, Київська міська рада щонайменше починаючи з 28.04.2018 року, тобто з дати повернення відповідачем 2 в управління Київради згідно актів приймання-передачі Насосної станції 1966 року, могла довідатися про порушення своїх прав, перевіривши склад та характеристики спірної насосної станції, що поверталася.

Відповідач 2 у заяві про застосування позовної давності також наголошує на тому, що зважаючи на те, що 05.02.2019 року Київрада повідомила прокурору про отримання насосної станції №4 та передачу її у користування Київтеплоенерго, то і прокурор, і Київська міська рада повинні були знати про спірний об`єкт та про порушення прав Київради.

При цьому, як стверджує відповідач 2, Київрада була обізнана про існування спірного об`єкта ще станом на 1999 рік (момент оформлення земельної ділянки під об`єктом).

Поряд із цим, відповідач 1 Товариство з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Сервіс» у додаткових поясненнях від 16.03.2023 року також підтримав заяву АТ «К. Енерго» від 15.02.2023 року про застосування позовної давності з підстав, що зазначені АТ «К. Енерго» у вказаній заяві, та просив суд застосувати наслідки спливу позовної давності.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Отже, дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язане з реалізацією права на справедливий судовий розгляд.

Суд зазначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність. Згаданий висновок щодо застосування норм права висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 в справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18).

Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

При цьому за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен розглянути справу у повному обсязі, дати належну оцінку доказам, відповідно до вимог статті 86 ГПК України, з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Положення закону про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть бути застосовані судом тільки у тому випадку, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права і факт його порушення чи оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити у позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової-вимоги.

Відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як зазначено в п.п.62, 66 рішення Європейського суду з прав людини від 20.12.2007 року у справі «Фінікардов проти Кіпру», механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.

Під можливістю довідатись про порушення прав або особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатися про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.

Згідно статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (п. 1), за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (п. 5).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 372/1387/13-ц викладено висновок, що зі змісту ст. 261 Цивільного кодексу України вбачається, що закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи підписання договору, а з часом, коли особі, право якої порушено, або прокурору стало відомо про порушення закону та у зв`язку з цим прав і охоронюваних законом інтересів.

У постановах Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 362/44/17, від 21.06.2022 у справі № 757/27707/17-ц, від 22.01.2020 у справі № 754/14094/17, від 24.11.2021 у справі № 201/423/19, від 27.01.2021 у справі № 922/496/20 викладено висновок, що з урахуванням ст.ст. 256, 257, 261 Цивільного кодексу України положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18), постанові Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 359/9716/16-ц. Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 359/11910/14-ц.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22.09.2021 в справі № 922/3403/20.

У постановах Верховного Суду від 17.09.2021 у справі № 922/1017/20, від 14.04.2021 у справі № 922/624/20, від 15.05.2020 у справі № 922/1467/19, від 03.07.2018 у справі № 910/23481/17, від 29.08.2018 у справі № 911/2044/17, від 13.02.2019 у справі № 913/112/18, визначено, що поважність причин пропуску є оціночним поняттям та за відсутності визначеного законом переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, вирішення цього питання відноситься до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір, з урахуванням у кожному конкретному випадку фактичних обставин справи і до висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі.

У постанові Верховного Суду від 12.04.2022 у справі №761/31873/19-ц зазначено, що порівняльний аналіз змісту термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Також у вказаній постанові зазначено, що при зверненні прокурора до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, судам потрібно починати обчислювати позовну давність з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор тільки у тих випадках, коли прокурор мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Суд зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Встановлюючи момент, коли прокурору та позивачеві стало відомо про вибуття спірного майна з володіння територіальної громади міста Києва судом з`ясовано, що 31.01.2001 року розпорядженням Кабінету Міністрів України № 29-р з державної у комунальну власність передано майно, яке не увійшло до статутного капіталу ПАТ «Київенерго». До цього переліку увійшла насосна станція, 1966 року введення в експлуатацію, з інвентарними номерами 7113, 79002297. При цьому на момент прийняття вказаного розпорядження та передачі спірного майна у комунальну власність, Київській міській раді було відомо про існування будівлі насосної станції, 1999 року введення в експлуатацію, площа якої становила 2854,4 кв.м., оскільки спірне майно вже існувало станом на 2001 рік.

Так, Київська міська рада, набувши у власність активи з державної власності як розпорядник майна могла перевірити та знати про стан своїх майнових прав, характеристику свого майна. Крім того судом встановлено, що Київська міська рада розпоряджалась комунальним майном шляхом передання спірної насосної станції в управління Київенерго у вересні 2001 року.

Водночас, первинна державна реєстрація права власності на спірне нежитлове приміщення, загальною площею 2854,4 кв.м, розташованого за адресою: вул. Курганівська, 4 у м. Києві, була проведена 08.02.2017 року за заявою ПАТ «Київенерго» на підставі рішення державного реєстратора №33760093 від 08.02.2017 року як на об`єкт нового будівництва майно.

Тобто, фактичне порушення права територіальної громади міста Києва відбулося 08.02.2017 року внаслідок первинної реєстрації права власності на нежитлові приміщення за ПАТ «Київенерго», які в подальшому на підставі договору купівлі - продажу від 15.12.2017 року були відчужені ПАТ «Київенерго» на користь ТОВ «ДТЕК Сервіс».

З урахуванням вищенаведеного та встановлених обставин, а також приймаючи до уваги постанову Верховного Суду від 07.03.2021 року у справі № 910/110/21, суд зазначає, що при належному здійсненні Київською міською радою як власником своїх обов`язків щодо спірного нерухомого майна, відсутні обставини, які б об`єктивно перешкоджали позивачу та прокурору здійснити відповідні дії, зокрема, отримати інформацію щодо осіб, які володіючи спірним нерухомим майном зареєстрували на нього право приватної власності, інформація про що була в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, та відповідно порушували право власності позивача.

Враховуючи викладене, суд визнає обґрунтованими доводи відповідачів про те, що позивач міг дізнатися про порушення свого права власності щонайменше з 08.02.2017 року, якщо б належним чином виконував функції власника майна.

Також судом приймається до уваги той факт, що Печерською окружною прокуратурою м. Києва з 2018 року здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000064, внесеному до ЄРДВ 05.03.2018 року на підставі матеріалів Головного управління СБУ у м. Києві та Київській області за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України, а отже прокурор не мав об`єктивної можливості довідатися окрім як під час зазначеного кримінального провадження про порушення або загрозу порушення інтересів територіальної громади міста Києва раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а саме Київська міська рада.

Окрім цього сторонами не наведено доказів, які б давали підстави для висновку про те, що прокурор вважається таким, що довідався або міг би довідатись про порушення прав територіальної громади міста Києва безпосередньо з моменту вибуття спірного майна з комунальної власності.

Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача і у такому випадку перебіг позовної давності починається від дня, коли прокурор довідався або міг довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила (постанова Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 922/496/20), відтак з урахуванням фактичних обставин справи та суб`єктного складу сторін даного спору перебіг позовної давності має обчислюватись з моменту, коли саме позивач міг дізнатись про порушення свого цивільного права.

В свою чергу в обґрунтування причин пропуску позовної давності прокурор зазначає про те, що ні прокурор, на Київрада не приймали участь у проведенні вказаної реєстрації права власності за відповідачем 2, а тому Київрада не могла самостійно дізнатися про її вчинення. В той же час, відповідачем 2 зареєстровано право власності на спірний об`єкт як на нове будівництво, а тому навіть після встановлення факту реєстрації за відповідачем-2 права власності на спірне майно, без проведення додаткової перевірки не можливо було ототожнити технічні характеристики зареєстрованого за відповідачем об`єкту та майна, прийнятого з державної та комунальної власності. Таким чином прокурору стало відомо про незаконне вибуття комунальної власності з власності територіальної громади м. Києва лише з висновку судової будівельно-технічної експертизи №93/8 від 04.11.2019 року, а тому строки позовної давності слід обраховувати саме з цього моменту.

Проте суд зазначає, що з огляду на вищевикладені правові висновки, в т.ч. викладені в постанові Верховного Суду від 07.03.2021 року у справі № 910/110/21 доводи про момент обізнаності прокурора про порушення прав позивача у даному випадку не мають правового значення.

Надаючи оцінку доводам про момент обізнаності як прокурора, так і позивача щодо порушення свого права, суд зазначає, що ті обставини, що прокурор дізнався про порушення прав територіальної громади м. Києва лише після ознайомлення з висновком судової будівельно-технічної експертизи №93/8 від 04.11.2019 року не доводять, що Київська міська рада не могла об`єктивно отримати відомості про порушення свого права при належному виконанні своїх обов`язків власника.

При цьому судом враховано тривале листування між прокуратурою та Київською міською з питання факту вибуття з комунальної власності спірного нерухомого майна та невжиття позивачем на протязі значного часу відповідних заходів, спрямованих на відновлення порушеного права територіальної громади міста Києва, зокрема, щодо звернення до суду з належними позовними вимогами.

Наразі, обставини реєстрації за відповідачем 2 спірної насосної станції №4, 1999 року введення в експлуатацію як об`єкту нового будівництва, що має інші реєстраційні дані та технічні характеристики, в т.ч. іншу площу, ніж насосна станція №4, 1966 року введення в експлуатацію, що ускладнювало ідентифікувати таке майно як одне і те саме, не можуть бути виправданням для нездійснення власником своїх обов`язків щодо спірного нерухомого майна, позаяк саме власнику має бути достеменно відомо статус та стан належного йому майна, отже, за висновками суду, позивачем не доведено об`єктивних обставин, що утруднили його обізнаність про стан свого майна та осіб, які порушували його право власності та зумовили невжиття своєчасних заходів щодо відновлення порушених прав за наявності достатніх даних, в тому числі шляхом повідомлення прокурора про необхідність вжиття заходів щодо захисту прав держави та територіальної громади міста Києва.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що у даній справі прокурором не доведено об`єктивних обставин, які б слугували підставою для висновку про поважні причини пропуску строку звернення до суду з позовом, а, відтак суд відхиляє заявлене в письмових поясненнях від 13.01.2023 року клопотання прокурора про визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Відтак, приймаючи до уваги встановлені судом строки, в які прокурор та позивач дізналися про порушення права власності територіальної громади на спірне нерухоме майно, суд зазначає, що починаючи з лютого 2017 року прокурор та позивач були обізнані про вибуття майна із комунальної власності у володіння іншої особи, у зв`язку з чим трирічний строк позовної давності за вимогою прокурора у даному спорі на дату звернення останнім з позовом до суду - 30.09.2022 року (як свідчить відбиток календарного штемпеля реєстрації позовної заяви в суді) сплив.

Разом з цим судом враховано, що пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний пункт був введений в дію на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі - Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX), який набрав чинності з 2 квітня 2020 року.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 року: з 12 березня 2020 року з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу на всій території України запроваджено карантин. Карантин діє протягом всього часу з дати запровадження з 12.03.2020 року, та в подальшому був продовжений.

Отже, відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу з урахуванням дії карантину на території України з 12.03.2020 року по 31.12.2021 року строк позовної давності збільшено на увесь строк дії карантину.

Відповідно до положень статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За загальним принципом, дія нормативно-правового акту в часі починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події або факту застосовується той нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Наразі, судом встановлено за матеріалами справи, що з урахуванням строків, коли прокурор та позивач були обізнані про вибуття майна із комунальної власності у володіння іншої особи, позовна давність за вимогами прокурора станом на 12 березня 2020 року на момент набрання чинності вказаним Законом спливла, відтак її перебіг не було зупинено згідно Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX, дія якого на спірні правовідносини не розповсюджується.

З урахуванням наведеного, зважаючи на оцінку доводів відповідачів щодо пропуску прокурором та позивачем позовної давності, суд доходить висновку, що позовна давність для захисту порушеного права позивачем пропущена, і у суду не має правових підстав для висновку про наявність поважних причин її пропуску, а відтак збіг позовної давності є самостійною підставою для відмови в позові, у зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог прокурора про витребування майна на користь Київської міської ради від ТОВ «ДТЕК Сервіс» слід відмовити саме з цих підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції законів України та на засадах верховенства права (частина 1статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов недоведений позивачем, необґрунтований матеріалами справи та відповідачами 1, 2 спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 16 серпня 2023 року.

Суддя А.М. Селівон