ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
УХВАЛА

"03" серпня 2023 р. м. ХарківСправа № 922/3000/23

Господарський суд Харківської області у складі:

суддя Трофімов І.В.

без виклику представників сторін

розглянувши справу

за позовом Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (вул. Мефодіївська, 11, м. Харків, 61037)
до Фізичної особи-підприємця Танхельсона Сергія Леонідовича ( АДРЕСА_1 )
про стягнення 197'361,99 грн

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Харківські теплові мережі" звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Танхельсона Сергія Леонідовича про стягнення:

- заборгованості за надання послуг з постачання теплової енергії за період із грудня 2021 року по квітень 2023 року за індивідуальним договором про надання послуги з постачання теплової енергії від 31.10.2021 в сумі 195'122,12 грн.

- заборгованості за абонентське обслуговування з постачання теплової енергії з урахуванням витрат на обслуговування вузлів комерційного обліку, за період із грудня 2021 року по квітень 2023 роки за індивідуальним договором про надання послуги з постачання теплової енергії від 31.10.2023 в сумі 174,38 грн.

- заборгованості за технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання за період із липня 2022 по квітень 2023 року за публічним договіром з технічного обслуговування та поточного ремонту внутрішньобудинкових систем теплопостачання багатоквартирних будинків комунальної та інших форма власності від 01.07.2022 в сумі 2065, 49 грн.

Витрати по сплаті судового збору позивач просить покласти на відповідача.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 17.07.2023 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі №922/3000/23, розгляд справи було вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

26.07.2023 відповідач подав заяву про закриття провадження у справі (вх.№19619), в якій просить закрити провадження у справі № 922/3000/23, посилаючись на те, що квартира №9 за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 6, перебуває у житловому фонді, належить фізичній особі ( ОСОБА_1 ) та для ведення господарської діяльності не використовується. Тому, на думку відповідача, даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Також відповідач зазначив, що попередній розрахунок судових витрат складає 6700 грн.

31.07.2023 позивач подав заперечення на заяву відповідача про закриття провадження у справ (вх.№ 20202), в яких зазначив, що у позовній заяві наведені чіткі докази того, що житлові приміщення за адресою вул. Сумська, 6, власником яких є відповідач, використовувались на день подання позовної заяви не як житлові, а як офісні приміщення, де здійснювалась підприємницька діяльність. Позивач вказав, що між ним і відповідачем 01.11.2020 був укладений договір №14903 про купівлю-продаж теплової енергії в гарячій воді з термін дії до 01.12.2025, відповідно до якого Танхельсон Сергій Леонідович виступає як фізична особо-підприємець та діє саме на підставі виписки з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а не на підставі паспорту громадянина України, використовує печатку суб`єкта підприємницької діяльності щоб підкреслити свій статус фізичної особи-підприємця. Тому позивач вважає, що у даному випадку підстави для закриття провадження у справі відсутні.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне задовольнити заяву відповідача та закрити провадження у справі, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Під господарською діяльністю потрібно розуміти діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна діяльність) (частини перша та друга статті 3 Господарського кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року).

Згідно зі статтею 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Частиною першою статті 128 ГК України визначено, що громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 128 ГК України громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється.

За частиною першою статті 58 ГК України суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи ФОП у порядку, визначеному законом.

У частині першій статті 25 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

У статті 26 ЦК України вказано, що всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

З аналізу вказаних вимог цивільного законодавства вбачається, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України.

За частиною першою статті 50 ЦК України право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (частина друга статті 50 ЦК України).

Статтею 51 ЦК України передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус "ФОП" сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Правовий статус ФОП надає людині з повною цивільною дієздатністю право займатися підприємницькою діяльністю. Набуття такого статусу не позбавляє людину як учасника суспільних відносин статусу фізичної особи.

Таким чином, цивільні права й обов`язки фізичної особи набуваються та здійснюються у порядку реалізації цивільної дієздатності цієї особи.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах вже визначала співвідношення понять фізичної особи та ФОП та їх правового статусу, оскільки вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, який статус у спірних правовідносинах має відповідач.

Згідно з частинами 2, 3 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Згідно зі статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Отже, господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, якщо склад учасників спору відповідає положенням ст. 4 ГПК України, а правовідносини, щодо яких виник спір, мають господарський характер.

Згідно з частиною першою статті 318 Цивільного кодексу України суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. А відповідно до останньої, учасниками цивільних відносин визнаються: фізичні та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави й інші суб`єкти публічного права.

Статтями 319 та 320 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, у тому числі для здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно до частин першої та другої статті 325 цього ж Кодексу суб`єктами права приватної власності є фізичні і юридичні особи. Вони можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

Наявність у фізичної особи статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту її державної реєстрації як фізичної особи-підприємця вона виступає в такій якості у всіх правовідносинах, зокрема і щодо набуття у власність нерухомого майна та його використання.

Тобто, для встановлення факту використання свого власного майна з метою здійснення господарської діяльності, зокрема підприємницької діяльності потрібно встановити факт ведення діяльності ним як ФОП з використанням цього майна, спрямованої на виготовлення та реалізацію, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру.

Наведена правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2018 у справі №306/2004/15-ц, від 15.05.2019 у справі №686/19389/17, від 09.10.2019 у справі №209/1721/14-ц, від 05.06.2018 у справі №522/7909/16-ц, від 15.05.2019 у справі №904/10132/17.

З урахуванням положень чинного законодавства та правових позицій Верховного Суду, обов`язковою умовою для висновку про наявність підстав для розгляду даної справи за правилами господарського судочинства необхідно встановити використання протягом спірного періоду Фізичною особою-підприємцем Танхельсоном Сергієм Леонідовичем квартири АДРЕСА_2 , для здійснення господарської діяльності у встановленому законом порядку.

Як убачається з матеріалів справи, предметом позову є вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за надання послуг (з постачання теплової енергії, технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання, абонентське обслуговування з постачання теплової енергії) за період з грудня 2021 року по квітень 2023 року.

Позивач зазначає, що вказана заборгованість утворилась на підставі індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії від 31 жовтня 2021 року (набрав чинності 01 грудня 2021 року) та публічного договору з технічного обслуговування та поточного ремонту внутрішньобудинкових систем теплопостачання багатоквартирних будинків комунальної та інших форма власності (набрав чинності 01 липня 2022 року).

Вказані договори, які викладені у вільному доступі на вебсайті заявника, є публічними договорами приєднання, укладення яких здійснюється з урахуванням вимог статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України.

Отже, для розгляду даної справи в порядку господарського судочинства, суд має встановити факт використання відповідачем спірного житлового приміщення для ведення господарської діяльності протягом періоду з грудня 2021 року по квітень 2023 року.

У ході розгляду справи встановлено, що 21.08.2020 на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 , як фізична особа, придбав у власність житлове приміщення розташоване за адресою: АДРЕСА_3 .

З матеріалів справи також убачається, що протягом періоду з грудня 2021 року по квітень 2023 року позивач надавав послуги (з постачання теплової енергії, технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання, абонентське обслуговування з постачання теплової енергії) за адресою: АДРЕСА_3 . Зазначене підтверджується актами підключення споживача №174/35678 від 26.10.2021, № 174/37096 від 12.11.2022, актом відключення споживача № 174/749 від 06.04.2023, а також актами готовності до опалювальних періодів 2021-2022 № 174/10132 від 19.05.2021 та 2022-2023 № 174/11577 від 18.05.2022.

Позивач зазначає, що житлове приміщення за адресою АДРЕСА_3 , власником яких є відповідач, використовувались на день подання позовної заяви не як житлові, а як офісні приміщення, де здійснювалась підприємницька діяльність, в підтвердження чого позивачем надано акт обстеження № 174/9198 від 15.12.2022.

Суд, дослідивши вказаний акт, вважає за необхідне зазначити наступне.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 ст. 76 ГПК України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються (ч. 1, 2 ст. 77 ГПК України).

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 ГПК України).

Суд зазначає, що наданий позивачем акт обстеження не є належним та допустимим доказом використання протягом періоду з грудня 2021 року по квітень 2023 року спірного приміщення для здійснення підприємницької діяльності, оскільки його складено в односторонньому порядку. Крім того, з його змісту вбачається, що в спірному приміщені були вивіски: адвокатське об`єднання, салон краси, туристична агентство, а тому зроблено висновок про ведення господарської діяльності. Проте жодного доказу реальної діяльності протягом спірного періоду суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямованої на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру до акту не приєднано. Відомості про осіб, які працювали, та їх кількість вказаний акт також не містить.

Водночас відповідачем надано довіку Шевченківського ДПІ Головного управління ДПС у Харківській області про те, що з березня 2022 року відповідачем не ведеться підприємницька діяльність.

Крім того, відповідачем надано акт № 174/9224 від 16.03.2023 складений в присутності представника відповідача - Яблочкова С.В. та за участі представників КП "Харківські теплові мережі", яким встановлено, що в спірній квартирі господарська діяльність не ведеться.

Матеріали справи також містять довідку від 17 березня 2023 року центрального РРЄ Київського району АТ "Харківобленерго" про те, що середнє споживання електричної енергії за п`ять місяців нижче 120 кВТ/ місяць, що свідчить про побутове використання квартири. Крім того, з цієї довідки вбачається, що споживачем послуг є саме фізична особа - Танхельсон Сергій Леонідович.

Відповідач також надав договір №17284/1В на охорону пультом центрального спостереження і реагування з виїздом мобільної групи від 01.10.2020, який укладений від імені ОСОБА_1 , як фізичної особи, та передбачає охорону житлового приміщення за адресою АДРЕСА_3 , де знаходяться матеріальні цінності, які належать замовнику ( ОСОБА_1 ).

Крім того, з наданого відповідачем рахунку КП "Харківводоканал" убачається, що споживачем послуг централізованого водопостачання та водовідведення, які надаються за адресою: АДРЕСА_3 , є фізична особа - Танхельсон Сергій Леонідович.

Таким чином, матеріали справи містять докази того, що споживачем всіх комунальних та охоронних послуги, які надаються за адресою: АДРЕСА_3 , є фізична особа - Танхельсон Сергій Леонідович.

Щодо посилань позивача на договір №14903 від 01.11.2020, суд зазначає, що предметом розгляду даної справи є стягнення заборгованості за іншими договорами, які укладені наприкінці 2021 року, а тому договір від 01.11.2020 не може бути належним та допустимим доказом використання спірного приміщення для здійснення підприємницької діяльності протягом спірного періоду.

Суд наголошує, що Житловий кодекс України (далі - ЖК України) містить загальні вимоги про цільове призначення житлових будинків і житлових приміщень: вони призначені для постійного проживання громадян і для використання в установленому порядку як службових житлових приміщень і гуртожитків (ст. 6 ЖК України); громадяни повинні використовувати житлове приміщення відповідно до його призначення (ст. 10 ЖК України).

Згідно зі ст. 150 ЖКУ громадяни, які мають в особистій власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними для особистого проживання та проживання членів своїх сімей із правом розпоряджатися такою нерухомістю на власний розсуд дарувати, продавати, заповідати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші, не заборонені законом, угоди.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572 затверджені Правила користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків (далі Правила № 572).

Пунктом 3 Правил № 572 передбачено, що використовувати житлові приміщення для провадження господарської діяльності промислового характеру заборонено.

У п. 7 Правил № 572 зафіксовано обов`язок і власника, і орендаря квартири використовувати приміщення житлового будинку за призначенням.

Відповідно до ст. 189 ЖК України особи, винні у порушенні правил експлуатації жилих приміщень несуть кримінальну, адміністративну або іншу відповідальність згідно із законом.

Статтею 150 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено, що порушення експлуатації житлових фондів тягнуть за собою попередження або накладення штрафу на громадян від одного до трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і попередження або накладення штрафу на посадових осіб - від трьох до семи неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Як свідчать матеріали справи, доказів притягнення відповідача або будь-яких інших осіб до адміністративної відповідальності за здійснення господарської діяльності в житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_3 , позивачем не надано.

Враховуючи викладене, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували використання протягом періоду з грудня 2021 року по квітень 2023 року відповідачем житлового приміщення (квартири) АДРЕСА_2 , для здійснення господарської діяльності у встановленому законом порядку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Беручи до уваги викладені вище обставини та норми законодавства, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі, оскільки даний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, а має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Згідно з ч. 4 ст. 231 ГПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Таким чином, позивач може звернутись до суду з клопотанням про повернення йому судового збору на підставі п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір".

Разом з цим, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 5 ст. 130 ГПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

У випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини восьмої статті 129 цього Кодексу (ч. 6 ст. 130 ГПК України).

На підставі викладеного вимога відповідача про стягнення з позивача судових витрат на правову допомогу у розмірі 6700 грн підлягає вирішенню протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали суду про закриття провадження у справі за умови дотримання відповідачем ч. 8 ст. 129 ГПК України.

Керуючись статтями ст. 20, 73, 74, 129, 130, п. 1 ч. 1 ст. 231, ст. 234 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Закрити провадження у справі № 922/3000/23 за позовом Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" до Фізичної особи-підприємця Танхельсона Сергія Леонідовича про стягнення 197'361,99 грн.

2. Роз`яснити Комунальному підприємству "Харківські теплові мережі" про те, що спір віднесено до юрисдикції загальних судів та належить розглядати в порядку цивільного судочинства відповідно до правил, встановлених статтею 27 ЦПК України.

3. Роз`яснити Комунальному підприємству "Харківські теплові мережі", що в даному випадку повторне звернення саме до господарського суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання відповідно до вимог ст. 235 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржена до апеляційної інстанції у строки передбачені ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя І.В. Трофімов