ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2023 року м. ОдесаСправа № 916/2307/22
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Поліщук Л.В., Богатиря К.В.,

при секретарі судового засідання Колцун В.В.,

за участю представників:

від ОСОБА_1 участі не брали,

від ОСОБА_2 Каназірський Ю.Ф.,

від Компанії "Зінделус Лімітед" (ZINDELUS LIMITED) участі не брали,

від Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос" Коломійчук А.С.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду Одеської області від 21.04.2023, прийняте суддею Литвиновою В.В., м. Одеса, повний текст складено 24.04.2023,

у справі №916/2307/22

за позовом: ОСОБА_1

до відповідачів:

- ОСОБА_2 ;

-Компанії "Зінделус Лімітед" (ZINDELUS LIMITED)

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос"

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 та Компанії "Зінделус Лімітед" (ZINDELUS LIMITED), в якому просив визнати недійсним укладений між відповідачами договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос" від 14.11.2019.

Позовні вимоги обґрунтовані фіктивністю оспорюваного договору, а також тим, що останній укладений з порушенням переважного права позивача на придбання часток інших учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос".

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 12.10.2022 відкрито провадження у справі №916/2307/22.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 21.04.2023 у справі №916/2307/22 (суддя Литвинова В.В.) у задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що продаж учасником товариства з обмеженою відповідальністю частки з порушенням переважного права іншого учасника товариства не зумовлює недійсність відповідного правочину, натомість наслідком такого порушення є право учасника вимагати в судовому порядку переведення на нього прав та обов`язків покупця частки. Крім того, місцевий господарський суд зазначив про недоведеність позивачем факту порушення оспорюваним договором його корпоративних прав.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 21.04.2023 у справі №916/2307/22 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на фіктивності оспорюваного договору, про що, за його твердженням, свідчить не зазначення у цьому договорі порядку розрахунків, а також відсутність жодних доказів здійснення оплати за даним договором. Водночас апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що станом на момент укладення оспорюваного договору він був учасником Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос", у зв`язку з чим цей договір зачіпає його корпоративні права, адже на підставі останнього відбулися істотні зміни у складі учасників товариства та розмірах їх часток. Скаржник також посилається на те, що місцевий господарський суд безпідставно не залучив до матеріалів справи подані позивачем додаткові докази, які мають важливе значення для розгляду даного спору, оскільки вони містять відомості щодо офіційної звітності однієї зі сторін оспорюваного договору Компанії "Зінделус Лімітед" (ZINDELUS LIMITED) та проведення аудиту вказаної звітності.

У відзиві на апеляційну скаргу б/н від 15.06.2023 (вх.№1283/23/Д1 від 15.06.2023) ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 та залишити без змін рішення Господарського суду Одеської області від 21.04.2023 у справі №916/2307/22. Зокрема, даний відповідач зауважує на тому, що оспорюваний договір жодним чином не порушує корпоративні права позивача, а також на тому, що при поданні позовної заяви позивач не зазначив про неможливість подання ним з об`єктивних причин разом з позовною заявою будь-яких доказів, у тому числі звітності Компанії "Зінделус Лімітед" (ZINDELUS LIMITED) та матеріалів аудиту цієї звітності, і не обґрунтував належним чином значення відповідних документів для розгляду справи, що свідчить про відсутність підстав для залучення цих доказів, тим більше, що зазначені докази не були надіслані відповідачам. Зазначений відповідач також наголошує на неналежності обраного позивачем способу захисту і на тому, що оспорюваний договір не є фіктивним, оскільки сторони даного договору не лише мали намір виконувати його умови, а виконали останній, внаслідок чого ОСОБА_2 став зареєстрованим власником відповідної частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос".

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Поліщук Л.В., Богатиря К.В. від 31.05.2023 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження; встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу та будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 15.06.2023.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.06.2023 вирішено розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 21.04.2023 у справі №916/2307/22 поза межами строку, встановленого частиною першою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, та призначено дану справу до розгляду на 09.08.2023 о 10:00.

У судовому засіданні 09.08.2023 представники ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос" висловили заперечення проти задоволення апеляційної скарги; представники ОСОБА_1 та Компанії "Зінделус Лімітед" (ZINDELUS LIMITED) участі не брали, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи.

09.08.2023 каналами електронного зв`язку до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшла заява б/н від 08.08.2023 (вх.№2058/22/Д5 від 04.04.2023) про відкладення розгляду справи №916/2307/22.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З огляду на те, що явка повноважних представників учасників справи у судовому засіданні 09.08.2023 обов`язковою не визнавалась, а правова позиція апелянта викладена в його апеляційній скарзі, при цьому вищенаведена заява про відкладення розгляду справи не містить жодного обґрунтування неможливості проведення судового засідання за відсутності належним чином повідомленого скаржника, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 б/н від 08.08.2023 (вх.№2058/22/Д5 від 04.04.2023) про відкладення розгляду справи, про що у судовому засіданні 09.08.2023 було постановлено протокольну ухвалу.

Компанія "Зінделус Лімітед" (ZINDELUS LIMITED) та Товариство з обмеженою відповідальністю "Колос" своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалися, відзивів на апеляційну скаргу не надали, що в силу частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представників ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос", обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 23.05.1997 проведено державну реєстрацію Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос", про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис №0000661 від 30.12.2005.

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос", затвердженого рішенням загальних зборів учасників, оформленим протоколом б/н від 07.10.2019 (далі статут Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос"), дане товариство діє згідно з чинним законодавством України на підставі підприємницької ініціативи громадян України. Учасники товариства визначаються згідно з відомостями про товариство, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Товариство є юридичною особою за законодавством України та набуває права юридичної особи з часу його державної реєстрації.

В силу пунктів 4.1, 5.3 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос" учасники товариства, розмір статутного капіталу товариства та розмір частки учасника (часток учасників) товариства у статутному капіталі товариства визначаються згідно з відомостями, які містяться про товариство в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Положеннями пункту 5.26 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос" передбачено, що учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам. Учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі лише в тій частині, в якій вона є оплаченою.

Учасник товариства має переважне право на придбання частки (частини частки) іншого учасника товариства, що продається третій особі. Якщо кілька учасників товариства скористаються своїм переважним правом, вони придбавають частку (частину частки) пропорційно розміру належних їм часток у статутному капіталі товариства. Учасник товариства, який має намір продати свою частку (частину частки) третій особі, зобов`язаний письмово повідомити про це інших учасників товариства та поінформувати про ціну та розмір частки, що відчужується, інші умови такого продажу. Якщо жоден з учасників товариства протягом 30 днів з дати отримання повідомлення про намір учасника продати частку (частину частки) не повідомив учасника, який продає частку (частину частки), про намір скористатися своїм переважним правом, вважається, що такий учасник товариства надав свою згоду на 31 день з дати отримання повідомлення, і така частка (частину частки) може бути відчужена третій особі на умовах, які були повідомлені учасникам товариства. Якщо учасник товариства, який має намір продати свою частку (частину частки) третій особі, отримав від іншого учасника письмову заяву про намір скористатися своїм переважним правом, такі учасники зобов`язані протягом одного місяця укласти договір купівлі-продажу пропонованої до продажу частки (частину частки). У разі ухилення продавця від укладення договору купівлі-продажу покупець має право звернутись до суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу укладеним на запропонованих продавцем умовах. У разі ухилення покупця від укладення договору купівлі-продажу продавець має право реалізувати свою частку третій особі на раніше повідомлених учасникам умовах. Учасник товариства має право вимагати в судовому порядку переведення на себе прав і обов`язків покупця частки, якщо переважне право такого учасника порушене. Позовна давність за такими вимогами становить один рік. Якщо продаж частки відбувається на аукціоні (публічних торгах) переважне право не застосовується. Переважне право не застосовується у разі, якщо це передбачено корпоративним договором, стороною якого є такий учасник. При передачі частки (частину частки) третій особі відбувається одночасний перехід до неї прав і обов`язків, належних учаснику (пункт 5.27 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос").

Учасниками Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос" станом на 14.11.2019 були ОСОБА_1 (розмір частки 1454446,75 грн), ОСОБА_3 (розмір частки 7272233,75 грн), ОСОБА_2 (розмір частки 7272233,75 грн), ОСОБА_4 (розмір частки 5817787 грн), ОСОБА_5 (розмір частки 7272233,75 грн) та Компанія "Зінделус Лімітед" (ZINDELUS LIMITED) (розмір частки 29234542,43 грн), про що свідчить витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 06.09.2022.

Рішенням загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос", оформленим протоколом б/н від 14.11.2019, одноголосно вирішено:

-затвердити продаж Компанією "Зінделус Лімітед" (ZINDELUS LIMITED) частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос", яка складає 29234542,43 грн, що становить 50,12% від загального розміру статутного капіталу даного товариства, ОСОБА_2 та затвердити договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос" між Компанією "Зінделус Лімітед" (ZINDELUS LIMITED) та ОСОБА_2 ;

-затвердити перерозподіл часток між учасниками у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос";

-затвердити внесення відповідних змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та надати повноваження на державну реєстрацію змін ОСОБА_6 .

Відповідно до вищенаведеного протоколу б/н від 14.11.2019 на вказаних загальних зборах Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос" були присутні всі учасники даного товариства, при цьому ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтвердили, що були письмово повідомлені про намір Компанії "Зінделус Лімітед" (ZINDELUS LIMITED) продати свою частку, проінформовані про ціну та розмір частки, що відчужується, і заявили про відмову від переважного права на придбання цієї частки.

Справжність підписів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та директора Компанії "Зінделус Лімітед" (ZINDELUS LIMITED) Адамовського Дмитра у протоколі б/н від 14.11.2019 засвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Каназірською Т.П.

14.11.2019 між Компанія "Зінделус Лімітед" (ZINDELUS LIMITED) ("Продавець") та ОСОБА_2 ("Покупець") укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос" б/н (далі договір б/н від 14.11.2019), за умовами пункту 1.1 якого Продавець передає в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, Покупцеві належну йому частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос", що становить 50,12% статутного капіталу (в грошовому еквіваленті становить 29234542,43 грн), з усіма правами та обов`язками, що належать учаснику товариства відповідно до статуту та законодавства України, а Покупець в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, приймає та сплачує її вартість.

Згідно з пунктами 2.1, 3.3 договору б/н від 14.11.2019 продаж частки у статутному капіталі товариства за домовленістю сторін вчиняється за 3000000 грн. Інші учасники Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос" від свого переважного права на придбання частки відмовилися.

У пункті 4.1 договору б/н від 14.11.2019 визначено, що за домовленістю сторін право власності на частку у статутному капіталі, що відчужується, у Покупця виникає з моменту підписання сторонами цього договору.

В подальшому, з огляду на відчуження Компанією "Зінделус Лімітед" (ZINDELUS LIMITED) частки на користь ОСОБА_2 та проведення у зв`язку з цим перерозподілу часток учасників, було проведено державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу Товариство з обмеженою відповідальністю "Колос", про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено відповідний запис.

Предметом спору у даній справі є вимога позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос" б/н від 14.11.2019, укладеного між Компанією "Зінделус Лімітед" (ZINDELUS LIMITED) та ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд послався на неправильність обраного позивачем способу захисту та недоведеність останнім факту порушення оспорюваним договором його корпоративних прав.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позову з огляду на наступне.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

В силу частини першої статті 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Реалізуючи визначене право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18, від 19.01.2021 у справі №916/1415/19), а право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17), відтак суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

У справі "Белеш та інші проти Чеської Республіки" Європейський суд з прав людини зауважив, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав та обов`язків.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 04.12.1995 у справі "Белле проти Франції" для того щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права, оскільки обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Неналежність або неефективність обраного позивачем способу захисту права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд повинен встановити на що саме спрямований позов та вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту в обраний позивачем спосіб.

Дослідивши підстави позову у даній справі, мету та спрямованість останнього через призму доводів позивача, колегія суддів вбачає, що вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані, зокрема, порушенням його переважного права на придбання частки іншого учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос" Компанії "Зінделус Лімітед" (ZINDELUS LIMITED).

За умовами частини першої статті 167 Господарського кодексу України корпоративні права це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Відповідно до статті 113 Цивільного кодексу України господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками. Господарські товариства можуть бути створені у формі повного товариства, командитного товариства, товариства з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерного товариства.

Статтею 116 Цивільного кодексу України визначено, що учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом: 1) брати участь в управлінні товариством у порядку, визначеному в установчому документі, крім випадків, встановлених законом; 2) брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди); 3) вийти у встановленому порядку з товариства; 4) здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, у порядку, встановленому законом (договір відчуження майна, предметом якого є частка (її частина) у статутному (складеному) капіталі товариства, укладається у письмовій формі); 5) одержувати інформацію про діяльність товариства у порядку, встановленому установчим документом.

Учасники господарського товариства можуть також мати інші права, встановлені установчим документом товариства та законом (частина друга статті 116 Цивільного кодексу України).

Правовий статус товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю, порядок їх створення, діяльності та припинення, права та обов`язки їх учасників регламентовані Законом України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин; далі Закон України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю").

Згідно з частиною першою статті 20 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" учасник товариства має переважне право на придбання частки (частини частки) іншого учасника товариства, що продається третій особі.

Отже, переважне право це право (правомочність), яка забезпечує першочерговість перед іншими (третіми) особами на вчинення певної юридичної дії. Метою застосування інституту переважного права у корпоративних правовідносинах є збереження складу учасників товариства.

В силу частини третьої статті 20 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" учасник товариства, який має намір продати свою частку (частину частки) третій особі, зобов`язаний письмово повідомити про це інших учасників товариства та поінформувати про ціну та розмір частки, що відчужується, інші умови такого продажу. Якщо жоден з учасників товариства протягом 30 днів з дати отримання повідомлення про намір учасника продати частку (частину частки) не повідомив письмово учасника, який продає частку (частину частки), про намір скористатися своїм переважним правом, вважається, що такий учасник товариства надав свою згоду на 31 день з дати отримання повідомлення, і така частка (частина частки) може бути відчужена третій особі на умовах, які були повідомлені учасникам товариства.

Таким чином, чинне законодавство передбачає обов`язкове письмове повідомлення учасника про намір продажу частки третій особі. За відсутності такого письмового повідомлення учасник не може вважатися повідомленим належним чином, у тому числі усно. Факт належного повідомлення учасника не може встановлюватися показаннями свідків.

Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 31.03.2021 у справі №923/875/19.

Колегія суддів враховує, що частина третя статті 20 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" вимагає від учасника товариства, який має намір продати свою частку (частину частки), інформувати інших учасників у відповідному письмовому повідомленні про ціну та розмір частки, що відчужується, та інші умови, не унормовуючи, що такі "інші умови" є істотними. Тобто по суті продавець має ознайомити учасників з договором купівлі-продажу, який він планує укласти, адже інформація про певні умови може істотно вплинути на рішення учасника щодо використання ним його переважного права.

Саме такий правовий висновок Верховного Суду викладено в постанові від 01.06.2021 у справі №910/3527/20.

Відповідно до частини четвертої статті 20 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" якщо учасник товариства, який має намір продати свою частку (частину частки) третій особі, отримав від іншого учасника письмову заяву про намір скористатися своїм переважним правом, такі учасники зобов`язані протягом одного місяця укласти договір купівлі-продажу пропонованої до продажу частки (частини частки). У разі ухилення продавця від укладення договору купівлі-продажу покупець має право звернутися до суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу частки (її частини) укладеним на запропонованих продавцем умовах. У разі ухилення покупця від укладення договору купівлі-продажу продавець має право реалізувати свою частку третій особі на раніше повідомлених учасникам товариства умовах.

Приписами частини шостої статті 20 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" унормовано, що статутом товариства може встановлюватися інший порядок реалізації переважного права учасників товариства, розподілу відчужуваної частки (частини частки) між іншими учасниками товариства, відмови від реалізації переважного права учасників товариства. Статутом може встановлюватися, що учасники товариства не мають переважного права. Статутом також може бути передбачений обов`язок учасника товариства, який має намір продати частку (частину частки) третій особі, провести спершу переговори щодо її продажу з іншими учасниками товариства. Відповідні положення можуть бути внесені до статуту, змінені або виключені з нього одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства.

Учасники товариства зобов`язані дотримуватися статуту (пункт 1 частини першої статті 6 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю").

Дослідивши зміст статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос", апеляційний господарський суд зазначає про відсутність у вказаному статуті положень стосовно того, що учасники даного товариства не мають переважного права, або положень, які б встановлювали порядок реалізації переважного права учасників товариства, що був би відмінний від того, який визначений нормами статті 20 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю".

Згідно з частиною п`ятою статті 20 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" учасник товариства має право вимагати в судовому порядку переведення на себе прав і обов`язків покупця частки (частини частки), якщо переважне право такого учасника товариства є порушеним. Позовна давність за такими вимогами становить один рік.

Зазначена норма встановлює спеціальний спосіб судового захисту учасника товариства з обмеженою відповідальністю, переважне право якого порушене: такий учасник може звернутися до суду з позовом про переведення на нього прав і обов`язків покупця.

Позов про переведення прав та обов`язків покупця за договором за своєю суттю відповідає такому способу захисту прав та інтересів, як зміна правовідношення (пункт 6 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України), та найкраще відповідає змісту порушеного переважного права, способу (характеру) його порушення, наслідкам, які спричинило порушення, а також є найпростішим шляхом, який забезпечує для позивача відновлення та реалізацію відповідного переважного права.

Продаж учасником товариства з обмеженою відповідальністю частки з порушенням переважного права іншого учасника (учасників) товариства не зумовлює недійсність відповідного правочину. Наслідком такого порушення є право учасника (учасників) вимагати в судовому порядку переведення на нього (на них) прав та обов`язків покупця частки.

Саме такий сталий правовий висновок суду касаційної інстанції викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №910/2388/20 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.03.2023 у справі №915/1172/20, від 24.11.2021 у справі №904/5874/19 (904/4623/19), від 07.09.2021 у справі №911/106/20.

З огляду на викладене, а також беручи до уваги спірність правовідносин щодо порушення переважного права позивача на придбання частки іншого учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос", суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що позовна вимога у даній справі про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі б/н від 14.11.2019, укладеного між Компанією "Зінделус Лімітед" (ZINDELUS LIMITED) та ОСОБА_2 , не відповідає належним та ефективним способам захисту, натомість спеціальним та, як наслідок, належним способом захисту у такому спорі з урахуванням частини п`ятої статті 20 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" виступає вимога про переведення на себе прав і обов`язків покупця відповідної частки.

Враховуючи вказане вище, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову.

При цьому, беручи до уваги те, що заявлена позивачем у даній справі позовна вимога не відповідає належним та ефективним способам захисту, остання, відповідно, не підлягає і розгляду по суті, адже обрання позивачем неналежного способу захисту вже є самостійною та достатньою підставою для відмови у позові.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 03.12.2020 у справі №5017/1221/2012 та від 18.05.2022 у справі №914/1191/20.

Стосовно доводів апелянта про фіктивність оспорюваного договору суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно зі статтею 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише "про людське око", знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Саме такий правовий висновок Верховного Суду викладено в постановах від 22.05.2019 у справі №910/6134/17, від 23.04.2019 у справі №904/3941/18.

З огляду на викладене, беручи до уваги факт передання Компанією "Зінделус Лімітед" (ZINDELUS LIMITED) на підставі оспорюваного договору своєї частки у статутному капіталі ОСОБА_2 , що підтверджується відповідними відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, апеляційний господарський суд зазначає про відсутність правових підстав для кваліфікації вказаного договору як фіктивного.

Крім того, Південно-західним апеляційним господарським судом враховується, що позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину (зокрема, але не виключно: про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача тощо). Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, оскільки не призводить до поновлення майнових прав позивача.

Аналогічна правова позиція Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду відображена в постанові від 26.05.2023 у справі №905/77/21.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 було заявлено лише вимогу про визнання договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності, що безвідносно до інших обставин справи також свідчить про неефективність обраного позивачем способу захисту та зумовлює необхідність у задоволенні позову.

Посилання скаржника на те, що місцевий господарський суд безпідставно не залучив до матеріалів справи подані позивачем додаткові докази, які мають важливе значення для розгляду даного спору, оскільки вони містять відомості щодо офіційної звітності однієї зі сторін оспорюваного договору Компанії "Зінделус Лімітед" (ZINDELUS LIMITED) та проведення аудиту вказаної звітності, апеляційним господарським судом оцінюються критично, адже якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина четверта статті 80 Господарського процесуального кодексу України), між тим відповідно до матеріалів справи жодних письмових повідомлень, у тому числі у позовній заяві, щодо неможливості подання доказів позивачем до Господарського суду Одеської області надано не було, а тому, беручи до уваги те, що згідно з частиною четвертою статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, твердження апелянта про те, що він безпідставно був позбавлений реалізації свого права на подання доказів є необґрунтованими. Крім того, позивачем не було надано доказів на підтвердження направлення копій вищенаведеної звітності Компанії "Зінделус Лімітед" (ZINDELUS LIMITED) та матеріалів проведення аудиту вказаної звітності іншим учасникам справи, при цьому ці документи не є публічно доступними, не були подані до суду в електронній формі, їх обсяг не є надмірним та у суду відсутні підстави вважати, що дана документація наявна у інших учасників справи, тому відповідно до частини дев`ятої статті 80 Господарського процесуального кодексу України зазначені додаткові докази правомірно не були прийняті судом першої інстанції.

За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 21.04.2023 у справі №916/2307/22 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.

Витрати зі сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 21.04.2023 у справі №916/2307/22 без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на ОСОБА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 10.08.2023.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.В. Поліщук

Суддя К.В. Богатир