ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" травня 2023 р. м. Київ Справа № 911/15/23

Господарський суд Запорізької області у складі судді Смірнова О.Г., за участю секретаря судового засідання Нечепуренко К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 911/15/23

за позовом: керівника Бучанської окружної прокуратури Київської області

в інтересах держави в особі:

позивача-1: Державної екологічної інспекції Столичного округу

позивача-2: Ірпінської міської ради

до відповідача: Державного підприємства Київське лісове господарство

про стягнення шкоди, заподіяної незаконною порубкою дерев

за участю представників

від прокурора: Набок Ю.В. , посвідчення №069103 від 01.03.2023

від позивача-1: Сидоренко Р.В. виписка з ЄДРЮОФОПтаГФ №83 від 17.10.2022

від позивача-2: Мікеш С.А., виписка з ЄДРЮОФОПтаГФ №87 від 17.10.2022

від відповідача: Семко В.Ю., довіреність №01-16 від 31.03.2023

СУТЬ СПОРУ

Керівник Бучанської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Столичного округу та Ірпінської міської ради звернувся до Господарського суду Київської області з позовною заявою №53-6967 вих-22 від 26.12.2022 до Державного підприємства Київське лісове господарство про стягнення шкоди, заподіяної незаконною порубкою дерев у розмірі 215532, 92 грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.01.2023 наведену вище позовну заяву передано для розгляду судді Смірнову О.Г.

Ухвалою суду від 09.01.2023 позовну заяву керівника Бучанської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Столичного округу та Ірпінської міської ради залишено без руху в порядку ч. 1 ст. 174 ГПК України.

23.01.2022 на адресу суду від керівника Бучанської окружної прокуратури Київської області надійшла заява, відповідно до якої усунуто недоліки, які зумовили залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою суду від 25.01.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 16.02.2023 о 14:15.

30.01.2023 від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву відповідно до якого останній проти позову заперечує та просить відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку із наступним:

- Державна екологічна інспекція не є належним позивачем у справі з урахуванням її листа №3/1/6/2-27/817 від 25.05.2022;

- відповідно до ст. 4 ГПК України юридичні особи та державні органи мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів;

- в деліктних зобов`язаннях саме на Інспекцію покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою;

- з матеріалів справи вбачається, що Державна екологічна інспекція України, в т.ч. її територіальний орган (державна екологічна інспекція Столичного округу) не здійснював заходи державного нагляду (контролю) в частині перевірки Державного підприємства «Київське лісове господарство» на предмет незаконної рубки дерев та не оформляв у встановленому порядку результати перевірки;

- фіксація незаконної рубки дерев в кварталі 52 виділ 32 Ірпінського лісництва була здійснена під час патрулювання лісових масивів старшим майстром Приміського лісництва Тихим Р.В. з оформленням акту огляду місця вчинення правопорушення від 09.04.2020;

- зазначений акт огляду місця вчинення правопорушення є лише наслідком дій, спрямованих на отримання (збирання) доказів або повірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному чи адміністративному провадженні;

- для встановлення судом, чи мало місце правопорушення ДП «Київський лісгосп» основним доказом є акт перевірки, в якому зафіксований факт правопорушення;

- акт огляду місця вчинення правопорушення від 09.04.2020 не може бути належним та достатнім доказом встановлення факту правопорушення та як наслідок вини та протиправної поведінки відповідача, оскільки мав бути фактично додатком до акту перевірки планового чи позаплановго заходу, який складено Державною екологічною інспекцією Столичного округу не було;

- сума шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу стягується пропорційно в дохід спеціального фонду відповідної місцевої ради, обласного бюджету, Державного бюджету України, однак не на користь місцевої ради.

06.02.2023 від прокурора на адресу суду надійшла відповідь на відзив відповідно до якої прокурор зазначає наступне:

- доводи відповідача про те, що Державна екологічна інспекція Столичного округу не є належним позивачем є необґрунтованими та такими що не відповідають дійсним обставинам справи;

- розрахунок завданих збитків проведений держлісохороною у відповідності вимог чинного законодавства є належним та допустимим доказом у справі;

- закон не містить імперативної норми щодо можливості стягнення у судовому порядку лише тих збитків, які нараховані Державної екологічною інспекцією;

- оскільки місце заподіяння шкоди знаходиться в адміністративних межах м. Ірпінь Київської області, то відповідно до ст. 47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» саме на спеціальний рахунок Ірпінської міської ради Київської області у разі задоволення позову повинні надійти грошові стягнення за шкоду.

09.02.2023 від позивача-2 на електронну адресу суду надійшло клопотання про слухання справи за відсутності представника Ірпінської міської ради на підставі наявних у справі доказів.

В підготовчому засіданні 16.02.2023 оголошено перерву до 09.03.2023 о 14.30.

22.02.2023 від відповідача на адресу суду надійшли заперечення, в яких він зазначає:

- прокурор не навів жодного факту порушення прав чи інтересів Державної екологічної інспекції Столичного округу, на підставі чого вона могла б звернутися до суду у даній справі;

- згідно останніх висновків Верховного суду, для встановлення судом чи мало місце правопорушення ДП «Київський лісгосп» основним доказом є акт перевірки, в якому зафіксований факт правопорушення, який відповідно до статті 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності є документом який фіксує факт проведення планових, позапланових, перевірок суб`єктів господарювання і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог законодавства у сфері охорони навколишнього середовища;

- протокол про адміністративне правопорушення чи акт огляду місця вчинення порушення лісового законодавства складається тільки щодо фізичних осіб громадян посадових осіб та не встановлюють правопорушення лісового законодавства юридичною особою;

- особи які зрубали дерева не були встановлені, їх вина також не встановлена і вже не може бути встановлена оскільки строки притягнення до адміністративної відповідальності за порушенням зазначеним в акті 09.04.2020 закінчились;

- не погоджується з твердженням прокурора, що рахунок спеціального фонду Ірпінської міської ради є розподільчим і що даний рахунок відкритий за балансовим рахунком, який називається: кошти, які підлягають розподілу між державним і місцевим бюджетами, з якого йде автоматичне відсоткове розмежування між рівнями бюджету.

Ухвалою суду від 30.03.2023 закрито підготовче провадження у справі №911/15/23, призначено справу до судового розгляду по суті на 20.04.2023.

Ухвалою суду від 20.04.2023 було відкладено судове засідання на 11.05.2023.

В судове засідання 11.05.2023 з`явились прокурор та представник сторін.

Прокурор та представники позивачів позов підтримали, просили задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив та просив відмовити у повному обсязі.

З`ясувавши фактичні обставини справи, докази на їх підтвердження, виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи та правову норму, яка підлягає застосуванню, враховуючи позицію прокурора, доводи позивачів та відповідача, суд встановив.

Позов прокурора в даній справі мотивовано тим, що Бучанською окружною прокуратурою за результатами вивчення інформації та матеріалів Державного підприємства «Київське лісове господарство» виявлено порушення вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища. Так, встановлено, що працівниками лісової охорони ДП «Київське лісове господарство» 09.04.2020 в кварталі 52 виділ 32 Ірпінського лісництва виявлено факт незаконної рубки 37 дерев (35-ти дерев сосен та 2-х дерев дубу) на землях, які перебувають в постійному користуванні Державного підприємства, та розташовані в адміністративних межах м. Ірпеня, що відносяться до Ірпінської міської територіальної громади Бучанського району Київської області.

За результатами незаконної рубки 37 дерев працівниками лісової охорони ДП «Київське лісове господарство» 09.04.2020 складено Акт огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства.

Відповідно до Розрахунку збитків спричинених рубкою і пошкодженням дерев і чагарників до ступеня припинення росту у кварталі 52 виділу 32 Ірпінського лісництва ДП «Київське лісове господарство», проведеного старшим майстром Тихим Р.В., згідно постанови Кабінету міністрів України від 23 липня 2008 року №665 «Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу» - збитки спричиненні незаконною рубкою дерев становлять 215532, 92 грн.

Земельна ділянка, на якій виявлено факт незаконної рубки дерев перебуває у постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство» на підставі планово-картографічних матеріалів 2014 року, відповідно до п. 5 прикінцевих положень Лісового кодексу України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги прокурор також зазначає, що відповідно до норм законодавства у сфері охорони лісів, організація і забезпечення охорони та захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок, покладається на постійних лісокористувачів, а порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності.

Надавши правову кваліфікацію правовідносинам сторін, оцінивши та дослідивши надані до матеріалів справи докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 3 ст. 16 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" державними органами управління в галузі охорони навколишнього природного середовища і використання природних ресурсів є центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища та інші державні органи.

Відповідно до ст. 20-2 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" до компетенції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, у сфері охорони навколишнього природного середовища належить, зокрема, організація і здійснення у межах компетенції державного нагляду (контролю) за додержанням центральними органами виконавчої влади та їх територіальними органами, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами - нерезидентами вимог законодавства, в тому числі про охорону, захист, використання та відтворення лісів.

Статтею 35 цього Закону визначено, що державний контроль у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Згідно із Положенням про Державну екологічну інспекцію України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.2017 №275, Державна екологічна інспекція України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра енергетики та захисту довкілля і який реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Основними завданнями Державної екологічної інспекції України є, зокрема, реалізація державної політики із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів; здійснення у межах повноважень, передбачених законом, державного нагляду (контролю) за додержанням вимог законодавства.

Положеннями статті 20-2 Закону України Про охорону навколишнього природного середовища також встановлено, що до компетенції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, у сфері охорони навколишнього природного середовища належить, у тому числі пред`являти претензії про відшкодування збитків і втрат, заподіяних державі в результаті порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Функції щодо додержання вимог природоохоронного законодавства на території Київської області покладено на Державну екологічну інспекцію Столичного округу.

Державна екологічна інспекція Столичного округу є міжрегіональним територіальним органом Державної екологічної інспекції України (далі - Держекоінспекція) та їй підпорядковується, діє на підставі Положення про Державну екологічну інспекцію Столичного округу (далі - Положення), затвердженого наказом Державної екологічної інспекції України від 20.02.2023 за №18 (нова редакція).

Відповідно до п. 1 розділу I Положення повноваження інспекції поширюються на територію міста Києва та Київської області.

Згідно із пунктом 2 розділу II Положення Інспекція здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням територіальними органами центральних органів виконавчої влади, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності і господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами - нерезидентами вимог законодавства, зокрема, про охорону, захист, використання та відтворення лісів (підпункт 5).

Разом з тим, відповідно до пункту 9 цього ж Положення Інспекція наділена повноваженнями щодо звернення до суду із позовами про відшкодування шкоди завданої державі.

Аналогічні положення містились у зазначеному Положенні і у попередній редакції.

Враховуючи зазначене, Державна екологічна інспекція Столичного округу уповноважена здійснювати державний контроль у сфері охорони навколишнього природного середовища, національного використання, відтворення та охорони природних ресурсів.

Прокурор в позові вказує, що Державною екологічною інспекцією Столичного округу не здійснювались заходи щодо захисту порушених інтересів держави, в т.ч. шляхом звернення до суду із позовом про стягнення завданої шкоди. Вважає, що наявні передбачені ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" підстави для представництва.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з приписами частин 3, 4 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Рішенням Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року №3-рп/99 визначено, що прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Підстави для здійснення прокурором представництва держави в суді визначені у частинах третій і четвертій статті 23 Закону України "Про прокуратуру" №1697-VII від 14.10.2014.

Відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Відповідно до ч. 3 даної статті прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань.

Таким чином, прокурор має право здійснювати в господарському суді представництво законних інтересів держави в особі органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, за виключенням державних компаній.

Нездійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Враховуючи повноваження прокурора самостійно визначати, у чому полягає порушення інтересів держави, а також визначати орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, суд дійшов до висновку, що прокурор, у межах своїх повноважень, мав право звернутися до суду з позовною заявою в інтересах держави, інтереси держави мають чітке формулювання та вмотивовані у позовній заяві, поданій прокурором.

Відтак, відповідно до ст. 23 Закону України Про прокуратуру, суд дійшов висновку, що у прокурора наявні підстави для представництва інтересів держави в суді в особі Державної екологічної інспекції Столичного округу.

Право органів місцевого самоврядування щодо подання позовів про стягнення завданої довкіллю шкоди ґрунтується на приписах ст.13, 142, 145 Конституції України; ст. 15, 19, 47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища»; ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

До делегованих повноважень органів місцевого самоврядування згідно з вимогами п. б ч. 1 ст. 33 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні належить здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів.

Статтею 18-1 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні передбачено, що орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

Зверненню прокурора з даним позовом до суду передувало відповідне листування, як з Державною екологічною інспекцією Столичного округу, так і з Ірпінською міською радою, з якого вбачається, що компетентні органи були обізнані про необхідність захисту порушених інтересів держави, проте не здійснили самостійний захист цих інтересів в суді, що свідчить про їх бездіяльність та зумовлює висновки суду про дотримання прокурором вимог, що ставляться для визначення здійснення ним представництва інтересів держави, як виправданого.

Таким чином, відповідно до ст. 23 Закону України Про прокуратуру, суд дійшов висновку, що у прокурора наявні підстави для представництва інтересів держави в суді в особі Ірпінської міської ради.

Статтею 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про охорону навколишнього природною середовища", державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і не використовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.

Згідно ч. 1 ст. 40 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", використання природних ресурсів громадянами, підприємствами, установами та організаціями здійснюється з додержанням обов`язкових екологічних вимог.

Відповідно до ст. 1 Лісового кодексу України, ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають та незалежно від права власності на них становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Згідно статей 16, 17 Лісового кодексу України право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами. У постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи. Ліси надаються в постійне користування на підставі рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень. Право постійного користування лісами посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

Частиною 2 ст. 19 Лісового кодексу України визначено, що обов`язок забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, вжиття інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку, а також дотримання правил і норм використання лісових ресурсів покладено на постійних лісокористувачів.

Статтею 63 Лісового кодексу України передбачено, що ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 64 Лісового кодексу України підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані здійснювати охорону лісів від незаконних рубок та інших пошкоджень.

Відповідно до ст. 86 Лісового кодексу України організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від пожеж, незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, захист від шкідників і хвороб.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 105 Лісового кодексу України відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у порушенні строків лісовідновлення та інших вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів

Згідно ст. 107 Лісового кодексу України підприємства установи, організації зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.

Так, організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладається на постійних лісокористувачів.

Земельна ділянка, на якій виявлено факт незаконної рубки дерев перебуває у постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство» на підставі планово-картографічних матеріалів 2014 року відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України.

Відповідно до положень п. 3.1 Статуту ДП «Київське лісове господарство» (нова редакція) підприємство створене з метою ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання та відтворення лісів.

Згідно підпункту 3.2.6 п. 3.2 Статуту ДП «Київське лісове господарство» (нова редакція) основними напрямками діяльності підприємства є охорона лісів і захисних лісонасаджень від незаконних порубів, пошкоджень, самовільного сінокосіння, випасання худоби в заборонених місцях та інших лісопорушень, притягнення до адміністративної відповідальності лісопорушників та стягнення з них збитків відповідно до чинного законодавства.

Згідно положень п. 3.3 посадової інструкції майстра лісу ДП «Київський лісгосп» (далі Посадова інструкція) майстер лісу зобов`язаний складати протоколи (акти) про самовільний поруб деревини та інші лісопорушення, а також про порушення правил і строків полювання в лісі.

Як свідчать матеріали справи, 09.04.2020 працівниками лісової охорони ДП «Київське лісове господарство», а саме старшим майстром лісу Ірпінського лісництва Тихим Русланом Васильовичем, за участю майстра лісу Ірпінського лісництва Ігуменова Миколи Миколайовича в кварталі 52 виділ 32 Ірпінського лісництва було виявлено незаконну рубку 37 дерев (35-ти дерев сосен та 2-х дерев дубу) на землях, які перебувають в постійному користуванні Державного підприємства та розташовані в адміністративних межах м. Ірпеня, що відносяться до Ірпінської міської територіальної громади Бучанського району Київської області, про що відповідними особами було складено Акт огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства №б/н від 09.04.2020.

Так, пунктом 2.1 Посадової інструкції передбачено, що майстер лісу на своїй майстерській дільниці здійснює безпосередню охорону лісу і закріпленого за ним державного майна, за збереження якого несе повну матеріальну відповідальність.

Відповідно до п. 2.5 Інструкції з оформлення органами Державного комітету лісового господарства України матеріалів про адміністративні правопорушення, затвердженої наказом Державного комітету лісового господарства України №262 від 31.08.2010, у разі якщо виявлено факт порушення лісового законодавства, однак особу порушника встановити неможливо (порушник вчинив правопорушення і зник з місця події), посадовою особою органу лісового господарства складається акт огляду місця вчинення порушення лісового законодавства. Складений акт протягом трьох днів з моменту виявлення правопорушення направляється до органу внутрішніх справ за місцем вчинення правопорушення для встановлення особи порушника. Виявлені при цьому незаконно добуті лісові ресурси вилучаються, про що зазначається в акті.

З листа ДП «Київське лісове господарство» №02-135 від 11.02.2022, вбачається, що особа, яка вчинила незаконну рубку не встановлена, збитки завдані державі в особі Ірпінської міської ради не відшкодовувалися. Також у вказаному листі зазначено, що з метою відшкодування завданих державі збитків, лісгосп листом №02-285 від 10.04.2020 звернувся до начальника Ірпінського ВП ГУНП в Київській області з проханням провести слідчі дії та встановити особу лісопорушника.

Судом прийняті до уваги доводи відповідача стосовно того, що в матеріалах справи відсутній Акт складений Державною екологічною інспекцією за результатами здійснення державного нагляду (контролю), в якому був би зафіксований факт правопорушення. Однак, з Акту огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства №б/н від 09.04.2020, що складений посадовими особами органу лісового господарства, відповідно до п. 2.5. Інструкції з оформлення органами Державного комітету лісового господарства України матеріалів про адміністративні правопорушення, можна встановити обставини незаконної рубки дерев на підвідомчій відповідачу території.

Таким чином, суд дійшов висновку, що Акт огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства №б/н від 09.04.2020 є належним доказом, який підтверджує факт вчинення правопорушення природоохоронного законодавства та завдання державі шкоди незаконною порубкою лісових насаджень.

Відповідно до ст. 68 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України.

Згідно ст. 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Відтак, порубка дерев визнається незаконною, якщо вчинена: без відповідного дозволу; за дозволом, виданим із порушенням чинного законодавства; до початку чи після закінчення установлених у дозволі строків; не на призначених ділянках чи понад установлену кількість; не тих порід дерев, які визначені в дозволі; порід, вирубку яких заборонено.

Частиною 2 ст. 40 Закону України "Про рослинний світ" встановлено, що відповідальність за порушення законодавства про рослинний світ несуть особи, винні у протиправному знищенні або пошкодженні об`єктів рослинного світу.

Відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодування позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Підставою деліктної відповідальності є протиправне шкідливе винне діяння особи, яка завдала шкоду. Для відшкодування завданої шкоди необхідно довести такі факти як неправомірність поведінки особи; вину заподіювача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою.

Наявність всіх зазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

При цьому цивільне законодавство у деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди (постанова Верховного суду від 21.12.2018 у справі №917/19/18).

У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди.

Нормами чинного законодавства, зокрема, Лісовим кодексом та Законом України "Про охорону навколишнього природного середовища" унормовано, що організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних порубок та інших пошкоджень, покладається саме на постійних лісокористувачів.

Порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності.

Тобто, не важливо хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення постійним лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній постійному лісокористувачу ділянці лісу.

Таким чином, обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, в тому числі, у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев.

Отже, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді не вчинення достатніх дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі від 09.12.2019 №906/133/18, від 09.08.2018 №909/976/17, постановах Верховного Суду від 20.08.2018 у справі №920/1293/16, від 23.08.2018 у справі №917/1261/17, від 19.09.2018 у справі №925/382/17, від 27.03.2018 у справі №909/1111/16 та від 20.02.2020 у справі №920/1106/17.

Факт незабезпечення лісокористувачем (відповідачем) охорони і збереження закріплених за ним лісів підтверджується наданими до матеріалів справи доказами. Відтак, суд дійшов висновку, що відповідачем, всупереч встановлених вимог законодавства, не було здійснено належних заходів для збереження лісонасаджень на земельних ділянках, постійним користувачем яких він є. Зазначене свідчить про наявність як вини відповідача, так і його протиправної поведінки, а також причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою відповідача, яка спричинила державі збитки.

Судом не беруться до уваги заперечення відповідача стосовно недоведеності прокурором вини підприємства чи його посадових осіб у вчиненні вказаного порушення, оскільки жоден із працівників не притягався до адміністративної чи іншої відповідальності в 2020 році, у зв`язку із тим що, за змістом наведених вище норм природоохоронного законодавства за порушення лісового законодавства цивільно-правову відповідальність несуть не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів, а й постійні лісокористувачі, які допустили протиправну бездіяльність щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних порубок.

За наведених обставин, прокурором доведена наявність вини відповідача у незабезпеченні охорони та збереженні лісових насаджень від незаконних рубок із земель лісового фонду на підвідомчій йому території. Вказана бездіяльність призвела до завдання збитків державі, що свідчить про наявність причинно-наслідкового зв`язку між такою бездіяльністю та завданою матеріальною шкодою.

Вирішуючи питання розміру стягуваної шкоди з відповідача, суд керується наступним.

З Акту огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 09.04.2020 вбачається, що відповідач самостійно обчислив розмір заподіяної шкоди в сумі 215532, 92 грн., згідно розрахунку, що є додатком до цього Акту.

Такий розрахунок, проведено згідно постанови Кабінету міністрів України від 23 липня 2008 року №665 Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу.

Розмір визначеної шкоди (215532, 92 грн.) відповідач під час розгляду справи не заперечував, у зв`язку з чим відповідний розрахунок розміру заподіяної шкоди приймається судом, як такий, що виконаний вірно.

За таких обставин, позовні вимоги прокурора про стягнення з відповідача шкоди, завданої внаслідок незаконної порубки лісу, у розмірі 215532, 92 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу стягуваної шкоди, суд зазначає наступне.

Прокурор в позові просить стягнути всю суму завданої шкоди на користь Ірпінської міської ради.

Прокурор, посилався на те, що вся сума завданої шкоди має бути стягнута на один казначейський рахунок спеціального фонду, відкритий на міську раду та після зарахування коштів на цей рахунок буде проведено їх розподіл по бюджетах відповідного рівня в автоматичному порядку.

Заперечуючи проти позову в цій частині, відповідач, з посиланням на положення ст. ст. 29, 69-1 Бюджетного кодексу України вказує на те, що шкода заподіяна навколишньому природному середовищу, стягується пропорційно в дохід спеціального фонду відповідної місцевої ради, обласного бюджету, Державного бюджету України. На користь спеціального фонду Ірпінської ради може бути стягнуто лише 50% заподіяної шкоди.

Статтею 47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» встановлено, що державний фонд охорони навколишнього природного середовища утворюється за рахунок, зокрема, частини грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища в результаті господарської та іншої діяльності, згідно з чинним законодавством.

Згідно п. 7 ч. 3 ст. 29 Бюджетного кодексу України джерелами формування спеціального фонду Державного бюджету України в частині доходів (з урахуванням особливостей, визначених п. 1 ч. 2 ст. 67-1 цього Кодексу), зокрема, є 30 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 69-1 Бюджетного кодексу України до надходжень спеціального фонду місцевих бюджетів належать, у тому числі 70 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, в тому числі: до бюджетів місцевого самоврядування (крім бюджетів міст Києва та Севастополя) - 50 відсотків, обласних бюджетів та бюджету Автономної Республіки Крим - 20 відсотків.

Отже, шкода, заподіяна відповідачем внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища у розмірі 215532, 92 грн., підлягає розподілу між бюджетами всіх рівнів наступним чином: 30% від суми, що становить 64659, 88 грн. має бути спрямована до спеціального фонду Державного бюджету України; 20% від суми, що становить 43106, 58 грн. до обласного бюджету Київської області; 50% від суми, що становить 107766, 46 грн. до місцевого бюджету Ірпінської міської ради.

За змістом п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215 Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку: забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, зокрема здійснює розподіл бюджетних коштів між державним бюджетом, бюджетами Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя, між місцевими бюджетами, а також між загальним та спеціальним фондами бюджету відповідно до нормативів відрахувань, визначених бюджетним законодавством, і їх перерахування відповідно до законодавства.

Отже, функції з розподілу коштів після їх зарахування на спеціальний рахунок віднесено до повноважень Державної казначейської служби, яка наділена усіма необхідними повноваженнями для здійснення такого розподілу між державним та місцевими бюджетами.

Оскільки, незаконну рубку вчинено в адміністративних межах м. Ірпеня, яке входить до складу Ірпінської міської територіальної громади Бучанського району Київської області, тому заподіяна шкода підлягає стягненню за місцем заподіяння шкоди, відповідно до ст. 47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», на один казначейський рахунок спеціального фонду, за реквізитами рахунку міської ради, згідно коду бюджетної класифікації, в даному випадку, це грошові стягнення за шкоду заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, внаслідок господарської та іншої діяльності, код класифікації доходів 24062100.

Судом також враховано, що реквізити казначейського рахунку спеціального фонду надані Бучанській окружній прокуратурі Ірпінською міською радою у листі №01-21/986 від 08.07.2022.

Таким чином, оскільки рахунок Ірпінської міської ради зазначений прокурором у позові прямо передбачає розподіл коштів, що надходять до нього між бюджетами всіх рівнів, що узгоджується з вимогами ст. ст. 29, 69-1 Бюджетного кодексу України, суд дійшов висновку про можливість стягнення всієї суми заподіяної відповідачем шкоди на цей рахунок.

Інші доводи відповідача судом до уваги не приймаються в силу вищенаведеного та наявних в матеріалах справи доказів.

Під час розгляду справи судом враховано позицію Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема, у справі "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Витрати по сплаті судового збору в сумі 3232, 99 грн. покладаються на відповідача у справі - Державне підприємство Київське лісове господарство, відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 129 ГПК України.

У судовому засіданні, яке відбулося 11.05.2023, відповідно до ч. 1 ст. 240 ГПК України, було проголошено скорочений текст рішення, а саме його вступну та резолютивну частини.

Керуючись ст. ст. 7, 8, 13, 74, 86, 123, 129, 233, 236, 238, ч. 1 ст. 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ

1. Позовні вимоги керівника Бучанської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Столичного округу та Ірпінської міської ради до Державного підприємства Київське лісове господарство задовольнити.

2. Стягнути з Державного підприємства Київське лісове господарство (08114, Київська обл., Бучанський р-н, с. Стоянка, вул. Лісова, буд. 15, ) до спеціального фонду місцевого бюджету (рахунок отримувача UA0010814, код класифікації доходів бюджету 24062100, отримувач коштів ГУК у Київській обл./Ірпінська міс. 24062100, банк отримувача казначейство України (ЕАП) Ірпінської міської ради (08200, Київська обл., Бучанський р-н, м. Ірпінь, вул. Шевченка, буд. 2-А, ) 215532 (двісті п`ятнадцять тисяч п`ятсот тридцять дві) грн. 92 коп. шкоди, завданої внаслідок незаконної порубки лісу, видавши наказ.

3. Стягнути з Державного підприємства Київське лісове господарство (08114, Київська обл., Бучанський р-н, с. Стоянка, вул. Лісова, буд. 15, ) на користь Київської обласної прокуратури (01601, м. Київ, б-р Лесі Українки, буд. 27/2, ) 3232 (три тисячі двісті тридцять дві) грн. 99 коп. судового збору, видавши наказ.

Повне рішення складено 31.07.2023.

Суддя О.Г. Смірнов

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.