ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________
УХВАЛА

щодо заяви про відвід судді

01 серпня 2023 року м. ХарківСправа № 922/2415/22

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жигалкіна І.П.

без виклику представників сторін

розглянувши заяву (вх. №20054 від 31.07.2023) Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Централізовані закупівлі ДП "НАЕК "Енергоатом"" про відвід судді Жигалкіна І.П.

по матеріалам справи

за позовом Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Централізовані закупівлі ДП "НАЕК "Енергоатом"", м. Київ
до Акціонерного товариства "Українські енергетичні машини", м. Харків
про та за зустрічним позовом до про розірвання договору Акціонерного товариства "Українські енергетичні машини", м. Харків Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Централізовані закупівлі ДП "НАЕК "Енергоатом"", м. Київ стягнення 240 000 000,00грн

ВСТАНОВИВ:

05 грудня 2022 року Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Централізовані закупівлі ДП "НАЕК "Енергоатом"" (надалі - Позивач) звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою про розірвання договору поставки від 20.04.2021 №15-6070/53-129-04-21-02257 укладеного між ДП "НАЕК "Енергоатом" в особі ВП "Атомкомплект" (назву змінено Відокремлений підрозділ "Централізовані закупівлі" та Акціонерним товариство с "Українські енергетичні машини" (надалі - Відповідач), а також покладення на останнього суму судового збору.

Як вбачається з позовних матеріалів, право на звернення до суду з даним позовом виникло у Позивача на підставі укладеного Договору №15-6070/53-129-04-21-02257 від 20.04.2021 між Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (Покупець) та Акціонерним товариством "Турбоатом" (Постачальник), де Постачальник зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у Договорі, виготовити та поставити конденсатори "блочно-модульного" виконання типу К-38080 з трубними системами із корозійно-стійкого матеріалу турбоустановки К-1000-60/1500-2 (Продукція) для енергоблоку №1 ВП "Запоріжська АЕС" ДП "НАЕК "Енергоатом" (Кінцевий споживач), а Покупець зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у Договорі, прийняти і оплатити Продукцію. (п. 1.1. Договору).

08 грудня 2022 року, у відповідності до вимог Господарського процесуального кодексу України, за вищевказаним позовом суддею Господарського суду Харківської області Жигалкіним І.П. було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №922/2415/22, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін та призначенням підготовчого засідання на "12" січня 2023 р. о 11:00.

Відкладаючи підготовчі засідання та продовжуючи строк проведення підготовчого провадження (ухвалою від 12.01.2023 продовжено цей строк до 07.03.2023) суд надає учасникам (та уповноваженим представникам) справи право на судовий захист, подання відповідних доказів, пояснень, доводів та міркувань щодо викладених правових позицій та обставин справи за для усунення використання такої підстави як правовий пуризм. Також, суд повідомив зазначеною ухвалою, що підготовче засідання було відкладено на "09" лютого 2023 р. о 10:30.

Суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 09 березня 2023 року о 11:30, про що постановлено ухвалу від 28 лютого 2023 року.

06 березня 2023 року до суду надійшла ухвала Східного апеляційного господарського суду від 03.03.2023, згідно якої вбачається, що 02.03.2023 за вх. №397 Х/2 від Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Централізовані закупівлі ДП "НАЕК "Енергоатом" до Східного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга на ухвалу Господарського суду Харківської області від 30.01.2023 у справі № 922/2415/22.

На виконання ухвали Східного апеляційного господарського суду від 03.03.2023 передати справу № 922/2415/22 до Східного апеляційного господарського суду, господарським судом постановлено ухвалу від 06.03.2023, якою провадження по справі зупинено № 922/2415/22.

Після повернення 29 травня 2023 року матеріалів справи №922/2415/22 до суду першої інстанції, було постановлено ухвалу від 07.06.2023 про поновлення провадження та призначення до розгляду справу у судовому засіданні на 15 червня 2023 року о 12:30.

Представником Відповідача подано до суду зустрічний позов (вх. № 15336) про стягнення заборгованості у вигляді простроченого авансу за Договором від 20.04.2021 №15-6070/53-129-04-21-02257 у розмірі 240 000 000,00грн. Крім того, просить суд відстрочити сплату судового збору в сумі 939 400,00грн до ухвалення рішення у цій справі, у зв`язку з тяжким майновим станом.

Для встановлення всіх обставин справи, як було зазначено в ухвалі від 15.06.2023, суд здійснив перехід зі стадії розгляду справи по суті у справі №922/2415/22 до стадії підготовчого провадження, встановив, що питання стосовно зустрічного позову поданого Акціонерним товариством "Турбоатом" буде вирішено у наступному засіданні та відклав підготовче засідання на 21 червня 2023 року о 11:00.

Ухвалою суду від 21.06.2023 прийнято зустрічний позов (вх. № 15336) АТ "Українські енергетичні машини" про стягнення з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" заборгованості у вигляді простроченого авансу за Договором від 20.04.2021 №15-6070/53-129-04-21-02257 у розмірі 240 000 000,00грн, об`єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом, відкладено підготовче засідання на 13 липня 2023 року о 11:45.

Відповідною ухвалою від 13.07.2023 повідомлено учасників справи про наступне: - прийнято та долучено до матеріалів справи відзив (вх. № 18127 від 11.07.2023) на зустрічну позовну заяву з додатком; - підготовче засідання у справі відбудеться 03 серпня 2023 року о(б) 11:30 год. у приміщенні господарського суду за адресою: 61022, місто Харків, майдан Свободи, 5, 8-й під`їзд, 1-й поверх, зал №105.

31 липня 2023 року звернувся із заявою (вх. № 20054 від 31.07.2023) представник ДП "НАЕК "Енергоатом"в особі відокремленого підрозділу "Централізовані закупівлі ДП "НАЕК "Енергоатом"", який діє в порядку самопредставництва О.М.Дорошенко з вимогами про поновлення строку для заявлення відводу судді та відвести суддю Жигалкіна І.П. від розгляду справи №922/2415/22.

Свою заяву, представник ДП "НАЕК "Енергоатом" О.М.Дорошенко, обґрунтовує необ`єктивним та упередженим ставленням судді до ДП "НАЕК "Енергоатом", що є наслідком порушенням балансу інтересів сторін, порушенням законодавства при вирішенні справи та прийняття незаконного рішення та втручання у господарську діяльність ДП "НАЕК "Енергоатом".

Таке посилання представника заявника обґрунтовується незгодою з процесуальним рішенням постановленим судом, тобто з окремою ухвалою Господарського суду Харківської області у справі №922/2415/22 від 30.01.2023.

Також у заяві про відвід представник заявника Дорошенко О.М. викладає суто особисту необґрунтовану думку, припущення та міркування, бере на себе прогнозування вирішення справи та делегує на себе певні повноваження щодо тлумачення та спонукання суду до винесення рішення на користь певної сторони.

Отже фактичною підставою для відводу на думку представника П "НАЕК "Енергоатом" Дорошенко О.М. в поданій заяві від 31.07.2023 визначає саме, як незгоду з процесуальним рішенням господарського суду, яке пройшло апеляційний контроль.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" (із змінами) у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан.

Як відомо, що з 4 березня Запорізька АЕС захоплена російськими військами, а також під окупацією перебуває і місто-супутник ЗАЕС - Енергодар.

Запорізька атомна електростанція - атомна електростанція в Україні, у степовій зоні на березі Каховського водосховища в Запорізькій області, поруч із містом Енергодар та є найбільшою в Європі й шостою у світі атомною електростанцією.

05 грудня 2022 року ДП "НАЕК "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Централізовані закупівлі ДП "НАЕК "Енергоатом"", як Позивач, звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою про розірвання договору поставки від 20.04.2021 №15-6070/53-129-04-21-02257 укладеного між ДП "НАЕК "Енергоатом" в особі ВП "Атомкомплект" (назву змінено Відокремлений підрозділ "Централізовані закупівлі" та Акціонерним товариство с "Українські енергетичні машини", тобто стосовно виготовлення поставити останнім конденсаторів "блочно-модульного" виконання типу К-38080 з трубними системами із корозійно-стійкого матеріалу турбоустановки К-1000-60/1500-2 (Продукція) для енергоблоку №1 ВП "Запоріжська АЕС" ДП "НАЕК "Енергоатом" (Кінцевий споживач).

Суд, в окремій ухвалі звертав увагу на Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, інституцій Європейського Союзу, Організації з безпеки і співробітництва в Європі, Міжнародного агентства з атомної енергії та парламентів і урядів його держав-членів щодо засудження акту ядерного тероризму, який здійснює держава-агресор - Російська Федерація на Запорізькій атомній електростанції у місті Енергодар.

Суд зазначає, що винесення окремої ухвали є правом суду та передбачено різними процесуальними кодексами: Кодексом адміністративного судочинства України, Цивільним процесуальним кодексом України, Господарським процесуальним кодексом України.

Так, суддя, виходячи з повноважень, передбачених Законом України «Про судоустрій і статус суддів» володіє лише інформацією щодо судових справ, які перебувають у його провадженні або розглянуті по суті.

Отже, постановляючи обґрунтоване і вмотивоване процесуальне рішення - окрему ухвалу від 30.01.2023, суд керувався на підставі матеріалів, досліджених у суді, посилався на відомі факти на дійсні причини й умови, стосовно виявлення наявності чи відсутності надзвичайних ситуацій техногенного характеру, які можуть бути вчинені у вигляді правопорушення, злочину. З підстав виявлення наявності або відсутності таких підстав суд постановив окрему ухвалу та направив до Офісу Генерального прокурора для отримання відповідної інформації.

Водночас слід вказати, що Закон України «Про судоустрій і статус суддів» звільняє суддю від надання будь-яких пояснень щодо судових справ чи надання будь-якої іншої інформації розпорядником якої не є суддя.

Суд вважає за доцільне нагади сторонам по справі, що відвід - це процесуальний інститут, який містить умови, за яких особа не може брати участі у конкретній справі.

Відвід судді в господарському процесі як правова категорія - це висловлена в письмовій формі недовіра господарському суду на підставі особистих переконань та поведінки конкретного судді або колегії суддів у конкретній справі внаслідок виявлення будь-якої особистої прихильності чи упередженості, що заявлена учасником розгляду конкретної справи.

Право подавати заяву про відвід судді є однією з гарантій законності здійснення правосуддя і об`єктивності та неупередженості розгляду справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 48 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і має наслідком відповідальність, установлену законом.

Частиною 4 ст. 11 ГПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Як зазначає Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), найголовніше - це довіра, яку в демократичному суспільстві повинні мати суди у громадськості (рішення ЄСПЛ у справі «Хаушильд проти Данії»).

Стаття 6 Конвенції вимагає суд у межах своїх повноважень бути неупередженим. Неупередженість зазвичай означає відсутність упередженості або суб`єктивного ставлення, що може бути оцінене багатьма способами (рішення ЄСПЛ у справі «Ветштайн проти Швейцарії»).

Наявність безсторонності для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції визначається за допомогою суб`єктивного критерію, тобто оцінювання особистого переконання конкретного судді у конкретній справі, а також за допомогою об`єктивного критерію, тобто з`ясування того, чи надав цей суддя достатні гарантії для виключення будь-якого законного сумніву з цього приводу (рішення ЄСПЛ у справі «Хаушильд проти Данії»).

За усталеною практикою ЄСПЛ наявність безсторонності згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. За суб`єктивним критерієм беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності (п. 49 рішення ЄСПЛ у справі «Білуха проти України»).

Особиста безсторонність суду, як суб`єктивний критерій, презюмується, поки не надано доказів протилежного (п. 50 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Білуха проти України» від 09.11.2006).

Згідно з об`єктивним критерієм необхідно встановити, чи існують факти, які можна встановити та які можуть ставити під сумнів безсторонність судді. Це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезстороннім, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (пункти 29, 31 рішення Європейського суду з прав людини «Газета «Україна-центр» проти України» від 15.07.2010).

Також, щодо підстав відводів судді встановлено у ст. 35 ГПК України, де у ч. 1 визначено, що суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо:

1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу;

2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання, або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі;

3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи;

4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи;

5) є інші обставини, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.

Частиною 2 ст. 35 ГПК України передбачено, що суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених ст. 36 цього Кодексу (недопустимість повторної участі судді в розгляді справи).

До складу суду не можуть входити особи, які є членами сім`ї, родичами між собою чи родичами подружжя (ч. 3 ст. 35 ГПК України).

ГПК України не встановлює вичерпного переліку обставин, які свідчать про необ`єктивність судді, однак зазначається, що такі підстави повинні бути обґрунтовані особою, яка ініціює питання про відвід судді.

Таким чином, щодо суб`єктивної складової безсторонності суду заявнику необхідно подати докази фактичної наявності упередженості судді для відводу його від справи, оскільки презумпція особистої неупередженості судді діє доти, доки не з`являться докази на користь протилежного. І тільки якщо з`являються об`єктивні сумніви щодо цього, то для його відводу в ході об`єктивної перевірки має бути встановлена наявність певної особистої заінтересованості судді, або його прихильностей, уподобань стосовно однієї зі сторін у справі.

Велика Палата Верховного Суду постанові від 30.01.2019 за справою №755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, в яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню її правову позицію.

Якість судового процесу залежить не лише від роботи судової сис теми, але й від поведінки учасників процесу та їх представників.

Поширеними, як і у нашій справі, є подання учасниками процесу завідомо безпідставних відводів.

Верховний Суд вважає відвід «завідомо безпідставним», якщо у заяві про відвід відсутні будь- які докази, які свідчили б про необ`єктивність чи упередженість судді щодо заявника, тобто підстави для відводу ґрунтуються на власних припущеннях заявника, або якщо підставою для відводу є непогодження сторони з процесуальними рішеннями судді.

Додатковою підставою для визнання відводу зловживанням процесуальними правами є порушення строків для його заявлення.

Наприклад, в ухвалі від 18.12.2018 р. у справі № 910/2968/18 Верховний Суд визнав відвід завідомо безпідставним, а його заявлення - зловживанням процесуальними правами, оскільки вказаний відвід по суті «є висловленням незгоди з процесуальним рішенням Верховного Суду після того, як суд мотивував таке рішення».

В ухвалі від 29.05.2018 р. у справі № 910/14716/17 Верховний Суд визнав відвід завідомо безпідставним, а його заявлення - зло вживанням процесуальними правами, оскільки як обґрунтування відводу судді в поданій заяві було вказано лише те, що «після аналізу діяльності судді Верховного Суду у скаржника ви никли сумніви в неупередженості та компетентності головуючого в цій справі судді». До того ж у судовому засіданні на запитання суду щодо обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді, а також щодо часу, коли про такі обставини стало відомо учаснику у справі, представник останнього жодних обставин не зазначила та не послалася на докази, вказавши, що про сумніви щодо неупередженості й компетентності судді скаржнику стало відомо та повідомлено довірителем представнику в день судового засідання.

Суд вбачає змістовно схожими підставі відводу судді Жигалкіна І.П. викладені заявником Дорошенко О. у відповідній заяві.

З цього приводу суд зазначає наступні критичні тези відносно змісту заяви та її заявника та пояснює свою позицію.

Заявник у заяві про відвід зазначає, що встановлені апеляційною інстанцією обставини, підтверджує, що суддя Жигалкін І.П. постановив окрему ухвалу за відсутності підстав передбачених ст. 246 ГПК керуючись власними припущеннями і міркуваннями, чим й порушив законодавство.

Відразу суд зазначає, що відповідно до ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Завдання суду визначені у ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»: суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Основною місією суду є захист прав і свобод фізичних та юридичних осіб, держави на засадах верховенства права в ім`я закону й справедливості, неупередженості.

Таким чином, суд постановив окрему ухвалу для встановлення всіх обставин, для захисту не тільки юридичних осіб, а фізичних осіб та держави, щоб уникнути дій, які могли би сприяти вчиненню злочину або іншого правопорушення або могли би призвести до надзвичайних ситуацій техногенного характеру.

Щодо занепокоєння заявника стосовно прийняття зустрічного позову та відмови у задоволенні клопотань щодо проведення відеоконференцій, суд зазначає наступне.

Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики, і надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11.11.1996 № 17862/91, § 31-32, «Вєренцов проти України», від 11.04.2013 № 20372/11, § 65, «Del Rнo Prada проти Іспанії» від 21.10.2013 № 42750/09, § 93).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лейла Шахін проти Туреччини» від 10.11.2005 зазначається, що згідно з практикою закон є чинним положенням, яке застосовується з урахуванням тлумачення, яке дають йому компетентні суди. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення у справі «Воловік проти України» від 06.12.2007).

Практика ЄСПЛ свідчить про те, що конкретний варіант тлумачення права, використаний судом, має шанс набути певної стабільності, обов`язковості. Це випливає із принципів однакового поводження і правопевності (правової визначеності), які є проявами принципу верховенства права.

В теорії права, що загально відомо з перших курсів навчання у профільному вищому навчальному закладі, серед інших способів (методів) тлумачення норм права окремо виділяють зокрема такі: 1) філологічне (граматичне, текстове, мовне) тлумачення та 2) системне тлумачення.

1) Філологічне (граматичне, текстове, мовне) тлумачення - це з`ясування змісту норми права через граматичний аналіз її словесного формулювання з використанням законів філології; ґрунтується на даних граматики, лексики і припускає аналіз слів, пропозицій, словесних формулювань юридичних норм. Передусім установлюють значення кожного слова і виразу, вжитих у нормативному розпорядженні. Потім переходять до аналізу граматичної форми іменників і прикметників, способів дієслів, виду дієприкметників і т.д. Далі усвідомлюють граматичну структуру пропозицій. Окремі слова і вирази, розділові знаки недопустимо трактувати як зайві. В результаті граматичного тлумачення виявляється буквальний зміст норми права, на підставі якого далеко не завжди можна зробити достовірний висновок;

2) Системне тлумачення - це з`ясування значення норми через встановлення її системних зв`язків з іншими нормами. Сутність його полягає в тому, що норма зіставляється з іншими нормами, встановлюються її місце і значення в даному нормативному акті, галузі права, всій правовій системі. Всі норми потребують системного тлумачення, особливо норми відсилочні і бланкетні, які побудовані так, що можуть розглядатися лише у сукупності з нормами, до яких зроблено відсилання;

Так, за ч. 5 ст. 197 ГПК України встановлено, що суд може постановити ухвалу про участь учасника справи у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Тобто це є правом, а не обов`язком суду. Крім того, представнику сторони не забороняється (не позбавлена права) приймати участь (бути присутнім) у залі суду, в яких може викласти свою правову позицію та надати пояснення.

Про всяк випадок, суд нагадує заявникові про те, що відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі «Серявін та інші проти України» (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року), більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суд зауважує, стосовно твердження представника Дорошенко О.М. у заяві (вх. № 20054 від 31.07.2023) про відвід судді, щодо проявлення з боку суду необ`єктивності та неупередженості до позивача шляхом постановлення окремої ухвали, зводяться до посилань щодо незгоди з процесуальним документом, а не наявності сумнівів в неупередженості та об`єктивності судді під час розгляду справи.

Більше того, з п. 1 ст. 6 Конвенції не випливає, що мотиви, представлені судовим органом мають висвітлювати, зокрема, всі аргументи, які одна з сторін може вважати основними для своїх доводів (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Шевельов проти України»). Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Шевельов проти України»).

Суд наголошує на тому, що зміна представника будь-якої сторони або учасника процесу не змінює змісту норми процесуального закону та не дає підстав для її розширеного тлумачення, зокрема в частині ст.ст. 35, 38 та 39 ГПК України, а також не надає жодних переваг чи привілеїв новому представнику у разі настання такої події.

В цій призмі змістовного наповнення процесуальної норми ст. 43 ГПК України є процесуальним запобіжником щодо недобросовісної сторони або іншого учасника справи стосовно застосування положень ст.ст. 35, 38 та 39 ГПК України, в частині неможливості їх застосування (виключення) в порушення процедури або на шкоду інтересів інших сторін, учасників справи або суду.

Неодмінним конституційним правом людини та громадянина є право на судовий захист, закріплене у ст. 55 Конституції України.

У ст. 17 Конвенції зловживання правом визначається як діяльність або дії, спрямовані на скасування прав та свобод, визнаних у Конвенції, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

У низці випадків ЄСПЛ зазначав у своїх рішеннях, що подання до суду клопотань про відкладення судових засідань на тривалий термін через хворобу сторони, неодноразова зміна заявлених вимог тощо не свідчать про зловживання правами.

Однак реалізація суб`єктивного права на судовий захист має інший негативний аспект. Зокрема, мова йде про несумлінне використання процесуальних прав, у тому числі права на судовий захист.

Зловживання процесуальними правами є можливим, якщо внаслідок реалізації права створюється перешкода у вирішенні завдань судочинства, зокрема господарського.

Механізм зловживання процесуальними правами зводиться до того, що особа, яка прагне до досягнення певних правових наслідків, здійснює процесуальні дії (бездіяльність), зовні «схожі» на юридичні факти, з якими закон пов`язує настання певних наслідків. Незважаючи на те, що такі дії мають повністю штучний характер, тобто не підкріплюються фактами об`єктивної дійсності, певні правові наслідки, які вигідні особі, все ж таки можуть існувати.

Останнім часом в господарському судочинстві зловживання процесуальними правами стало занадто популярним та розповсюдженим з різною метою: затягування процесу, привернення до себе уваги, усунення певних ризиків до прийняття судом остаточного рішення тощо.

На думку КАС ВС (рішення від 13.03.2019 р. у справі №814/218/14), під зловживанням процесуальними правами слід розуміти форму умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних з наслідками, до яких вони можуть призвести; використанні наданих прав всупереч їхньому призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження; перешкоджанні діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ; необґрунтованому перевантаженні роботи суду. Зловживання процесуальними правами сторонами через вплив на склад суду у справі до та після відкриття провадження шляхом направлення до суду численних необґрунтованих клопотань про відводи суддів або колегії суддів, що значно затягує процес розгляду справи в суді.

Стосовно справи яка розглядається, то суд зазначає, що ним поза сумнівом дотримані критерії встановлені ЄСПЛ щодо неупередженості та легітимності суду.

Згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Мікалефф проти Мальти», існування неупередженості повинно бути визначене, зокрема, за об`єктивним тестом, відповідно до якого встановлюється, чи забезпечив суд відповідні гарантії для виключення легітимних сумнівів стосовно неупередженості суду.

«Суд» розглядається як такий, що завжди має бути заснований на законних підставах, оскільки у протилежному випадку він не володітиме легітимністю, що є необхідною ознакою для розгляду справ у демократичному суспільстві (справа «Лавентс проти Латвії»).

Головна мета відводу - гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи. Мета самовідводу - запобігання будь-яким сумнівам щодо безсторонності судді.

Посилання на упередженість суду через обставини викладені у заяві про відвід, на його думку, не на підставі закону не можна вважати об`єктивно обґрунтованими, оскільки такі доводи ґрунтуються на припущеннях, суб`єктивній оцінці заявником обставин справи.

Зазначені тези знаходять своє підтвердження у практиці Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 р. у справі № 800/264/17.

Отже, обставини, наведені представником позивача Дорошенко О.М. на обґрунтування заяви про відвід судді, не знайшли свого підтвердження.

Суд зазначає, що твердження на яких будується правова вимога у даному спорі є нічим іншим як вигадками представника позивача, які не підтверджені поданими доказами та є очевидно безпідставними.

Неспроможні доводи представника позивача вказують на неналежну підготовку до справи та недотримання певної етики.

Так, ст. 6 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» визначено, що суди здійснюють правосуддя самостійно. Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права.

Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою завдання шкоди авторитету суддів чи впливу на безсторонність суду забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Під втручанням розуміється вплив у будь-якій формі на суддю з метою перешкодити виконанню ним своїх службових обов`язків або добитися винесення неправосудного рішення. До конкретних форм впливу можна віднести: прохання, вказівку, погрозу, підкуп, критику судді в засобах масової інформації до вирішення конкретної справи у зв`язку з її розглядом, проведення пікетів, мітингів тощо.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність суддів» від 13 червня 2007 року № 8 при здійсненні правосуддя судді повинні утверджувати гарантовану Конституцією та законами України незалежність та самостійність судів, підвищувати авторитет судової влади, забезпечувати обов`язковість судових рішень шляхом справедливого, неупередженого і своєчасного розгляду та вирішення судових справ, дотримання присяги судді, належного правового реагування на факти тиску на них, втручання в судову діяльність та інші протиправні посягання на правосуддя.

Втручанням у діяльність судових органів слід розуміти вплив на суддю у будь-якій формі (прохання, вимога, вказівка, погроза, підкуп, насильство, критика судді в засобах масової інформації до вирішення справи у зв`язку з її розглядом тощо) з боку будь-якої особи з метою схилити його до вчинення чи невчинення певних процесуальних дій або ухвалення певного судового рішення. При цьому не має значення, за допомогою яких засобів, на якій стадії процесу та в діяльність суду якої інстанції здійснюється втручання.

Стосовно твердження представника позивача Дорошенко О.М. щодо строків звернення з заявою про відвід, суд зазначає.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 ГПК України відвід повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Самовідвід може бути заявлений не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Ці процесуальні строки є присічними та не підлягають поновленню.

Після спливу вказаного строку заявляти відвід (самовідвід) дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів з дня, коли заявник дізнався про таку підставу.

Ухвалами господарського суду Харківської області було як прийнято позовну заяву до розгляду так й відкладались підготовчі засідання з продовженням строку розгляду підготовчого провадження, де про склад суду уповноважені представники були повідомлені належним чином, надаючи до суду свої пояснення, відзив, заяви, а також були ознайомлені з матеріалами справи зі здійсненням фотографування матеріалів справи №922/2415/22 (т.1 а.с.121-122).

Так, ухвала про відкриття отримана позивачем, яка була направлена на його адресу поштою та вручена останньому 19.12.2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т. 1 а.с. 61-62).

Отже, позивач мав право заявляти відвід з 20.12.2022 року по 02.01.2023 року (включно).

Судом не встановлено також будь-яких виняткових випадків, фактів, доводів, аргументів, доказів та ін. щодо можливості заявлення відводу з боку Дорошенко О.М.

Враховуючи приписи ч.ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України, де визначено, що учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Внаслідок вищевикладених тез, суд дійшов до твердження, що з боку представника ДП "НАЕК "Енергоатом" Дорошенко О.М. заявлений відвід є безпідставним та необґрунтованим і може бути кваліфікований з боку суду як зловживання процесуальними правами.

Відповідно до ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Водночас суд звертає увагу заявника, що частиною другою статті 42 ГПК України на учасників справи покладено обов`язок сприяння своєчасному, всебічному, повному, об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

Відповідно до частини першої статті 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Принцип добросовісності - це загально правовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.

Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право (аналогічна позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 910/1873/17).

За приписами ч.ч. 3, 4 ст. 43 ГПК України якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Наведеними правовими нормами передбачено право суду на будь-якій стадії судового процесу визнати дії скаржника зловживанням процесуальними правами.

ЄСПЛ у своєму рішенні у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» зробив висновок про те, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

У справі «Сілін проти України» ЄСПЛ з огляду на затримки, що мали місце під час провадження у суді першої інстанції, та обставини справи в цілому, вважав, що тривалість цієї справи була надмірною та порушувала вимогу «розумного строку», а отже, мало місце порушення п. 1 ст. 6 Конвенції. Разом з тим ЄСПЛ наголосив також на тому, що відповідно до українського законодавства суди мали повноваження застосувати до сторін, які сприяють безпідставному затягуванню провадження, адміністративні та кримінальні санкції.

Хоча державні органи влади не можуть бути відповідальними за поведінку відповідача, дії однієї із сторін, що спрямовані на відтермінування, не звільняють органи влади від їх обов`язку забезпечувати розгляд провадження упродовж розумного строку (рішення ЄСПЛ у справі «Мінчєва проти Болгарії»).

Таким чином, дії представника ДП "НАЕК "Енергоатом" Дорошенко О.М. щодо заявлення відводу з підстав, які за своєю природою є некваліфікованими та порушують принципу законності у відносинах з судом та іншими учасниками судового провадження, про що у цій справі ставлять під сумнів його бажання розглядати справу впродовж розумного строку, оскільки дії останнього фактично спрямовані на свідоме невиправдане затягування судового процесу та перешкоджання іншим учасникам процесу використовувати наявні засоби правового захисту, роблячи свідомо неправдиві заяви, посилатися в суді на завідомо неправдиві або завідомо викривлені фактичні обставини, або обставини, що завідомо не стосуються предмета спору; або посилання на завідомо викривленні обставини які йому відомі; порушення порядку у судовому засіданні, припускаючись до завідомо неправдивих або завідомо викривлених фактичних обставин та висловлювань, що принижують честь і гідність суду, а відтак, про що наголошено вище, на думку суду, є зловживанням з боку згаданого адвоката наданими процесуальними правами.

Такі дії представника позивача не мають на меті прагнення до реального захисту своїх прав, а натомість порушують права інших учасників справи, а також створюють ситуацію коли суд зобов`язаний вирішувати питання щодо прийняття відповідних процесуальних дій, що може потягнути за собою затягування розгляду справи.

Вказані дії перешкоджають здійсненню правосуддя та є засобом тиску на суддю, створенням перешкод у незалежності та неупередженості при здійсненні правосуддя з метою прийняття ним певного рішення у справі що розглядається або зміни існуючого складу суду.

За таких обставин подання представником ДП "НАЕК "Енергоатом" Дорошенко О.М. заяви (вх. №20054 від 31.07.2023) про відвід судді у даній справі визнається зловживанням процесуальними правами, а відтак суд дійшов висновку про залишення цієї заяви без розгляду на підставі частини третьої статті 43 ГПК України та ч. 2 ст. 118 ГПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтями 32, 35, 38, 43, 118, 233-235, 254-259 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву (вх. № 20054 від 31.07.2023) представника ДП "НАЕК "Енергоатом" Дорошенко О.М. про відвід судді - залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст ухвали складено 01.08.2023.

Суддя І.П. Жигалкін

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі - http://reyestr.court.gov.ua.