УХВАЛА

01 серпня 2023 року

м. Київ

cправа № 914/1687/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Міщенка І.С. - головуючого, Краснова Є.В., Рогач Л.І.,

розглядаючи матеріали касаційної скарги 1) ОСОБА_1 ; 2) ОСОБА_2 ; 3) ОСОБА_3

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.07.2023 у справі

за позовом Акціонерного товариства «ПроКредит Банк»

до 1) ОСОБА_1 ; 2) ОСОБА_2 ; 3) ОСОБА_3

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - ОСОБА_4

про стягнення 648 690,65 грн,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "ПроКредит Банк" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (далі спільно - відповідачі, скаржники) про стягнення кредитної заборгованості в сумі 648 690,65 грн.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 10.01.2023 відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 03.07.2023 рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволений. Стягнуто з кожного з трьох відповідачів, як солідарних з Фізичною особою-підприємцем Марунин Любомиром Миколайовичем боржників, на користь позивача 648 690,65 грн заборгованості.

25.07.2023 відповідачі засобами поштового зв`язку звернулися безпосередньо до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просять постанову суду апеляційної інстанції скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.07.2023 для розгляду касаційної скарги у справі № 914/1687/22 визначено колегію суддів у складі: Міщенко І.С. - головуючий, Краснов Є.В., Рогач Л.І.

Вирішуючи питання щодо прийнятності касаційної скарги та наявності підстав для відкриття/відмови у відкритті касаційного провадження, дослідивши доводи касаційної скарги у контексті оскаржуваного судового рішення у даній справі, колегія суддів у наведеному складі дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 9 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), одним з основних засад (принципів) господарського судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження у визначених законом випадках.

Відповідно до приписів пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Пунктом 1 частини першої статті 163 ГПК України визначено, що у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Згідно ж з частиною сьомою статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Аналіз наведених положень дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями у справах з ціною позову, що не перевищує п?ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у чітко визначених законом випадках, що передбачені у пункті 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

Скаржники у цій справі оскаржують судове рішення, якими вирішено спір про стягнення 648 690,65 грн, а тому (за загальним правилом) воно не підлягає касаційному оскарженню.

Водночас відповідачі зазначають, що подана ним касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики (підпункт "а" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України), а також, що дана справа становить значний суспільний інтерес і має для скаржників виняткове значення (підпункт "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України).

Обґрунтовуючи наведене скаржники пояснюють, що описані в касаційній сказі та допущені судом апеляційної інстанції порушення вказують на питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики .

На переконання скаржників дана справа становить значний суспільний інтерес, оскільки суд апеляційної інстанції безпідставно, в порушення закону надав позивачу вдвічі більший строк для подання клопотання про поновлення процесуального строку та ухвалив рішення про задоволення позову поза межами позовної давності.

Окрім цього скаржники також підкреслюють, що наразі не працюють та не отримують доходів, а тому стягнення такої значної суми коштів за оскаржуваним судовим рішенням має виняткове значення для них.

Утім, оцінивши наведені скаржниками доводи, колегія суддів Верховного Суду не вважає їх такими, що дають підстави для допуску цієї справи до касаційного провадження.

Так, фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики може мати спірне правове питання, яке тривалий час неоднаково вирішується судами. Але, скаржники не наводять жодних аргументів, які б свідчили про неоднозначність правозастосовчої практики саме у питанні застосування норм права, зазначених ними у касаційній скарзі. Скаржники взагалі не наводять обставин, які б свідчили про те, що судами попередніх інстанцій сформульовано різну правову позицію при вирішенні справ з подібними обставинами спорів.

Звідси, такі доводи та аналіз судового рішення не дають підстав для висновку про те, що справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а відтак наявність у даному випадку підстави допуску цієї справи до касаційного провадження, яка передбачена у підпункті "а" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, в межах перевірки матеріалів касаційної скарги не підтвердилась.

Так само свого підтвердження не знаходить й інша визначена скаржниками підстава касаційного оскарження (підпункт "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України), позаяк стягнення з відповідачів на користь позивача заявленої у позові суми грошових коштів є звичайним передбачуваним процесом у випадку прийняття судового рішення про задоволення позову і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для відповідачів внаслідок прийняття цього рішення, а отже обставин дійсної "винятковості" даної справи належним чином у скарзі не доведено і не обґрунтовано.

Верховний Суд також вважає, що наведені скаржниками доводи не дають підстав для висновку про те, що справа становить значний суспільний інтерес, оскільки ними не наведено об`єктивних даних щодо такого суспільного інтересу, не підтверджені жодними доказами та необґрунтовано застосування яких норм матеріального права незаперечно становить суспільний інтерес. Саме лише застереження про те, що справа становить значний суспільний не може бути визнано судом підставою, на яку поширюється дія положення підпункту "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

Колегія суддів також відзначає, що незгода скаржників із рішенням суду апеляційної інстанції не свідчить автоматично про неправильність застосування або порушення норм матеріального/процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення.

Верховний Суд відзначає, що визначені підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.

Таким чином, подана касаційна скарга не містить належних обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають під пункт 2 частини третьої статті 287 ГПК України, і, які надають повноваження Верховному Суду переглянути, як "суду права", дану категорію справ.

У постанові від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних "фільтрів" не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, та можна стверджувати, що введення процесуальних "фільтрів" допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зважаючи на конкретні обставини цієї справи та відсутність обґрунтованих підстав, що підпадають під дію виключень з пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою відповідачів на підставі пункту 1 частини першої статті 293 цього ж Кодексу, оскільки її подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За викладеного, керуючись статтями 163, 234, 235, 287, 293 ГПК України, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.07.2023 у справі № 914/1687/22.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І.С.

Судді Краснов Є.В.

Рогач Л.І.