ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" липня 2023 р. Справа №914/1896/22

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Орищин Г.В.,

суддів Галушко Н.А.,

Желіка М.Б.

секретар судового засідання Костерева О.А.,

розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ФХ сервіс» від 10.05.2023

на рішення Господарського суду Львівської області від 12.04.2023 (повний текст рішення складено 21.04.23, суддя Рим Т.Я)

у справі № 914/1896/22

за позовом позивача - 1 Заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

позивача - 2 Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях

до відповідача - 1 Державного підприємства Міністерства оборони України «Західвійськбуд»

до відповідача - 2 Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Вольво Україна»

до відповідача - 3 Товариства з обмеженою відповідальністю «ФХ Сервіс»

про визнання недійсною угоди, повернення майна

за участю представників:

прокурор - Майорчак В.М.

від позивача 1 - Мазур Д.Г.

від позивача 2 - Жуган І.О.

від відповідача 1 - не з`явились

від відповідача 2 - Осколков І.Л. (в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду)

від відповідача 3 - Докторевич Р.А.

16 серпня 2022 Заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону (далі прокурор) в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (далі міністерство) та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях (далі РВ ФДМУ) звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до Державного підприємства Міністерства оборони України «Західвійськбуд» (далі ДП «Західвійськбуд»), Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями (далі ТОВ)«Вольво Україна» та Товариства з обмеженою відповідальністю далі (ТОВ) «ФХ Сервіс» про визнання недійсною додаткової угоди б/н від 01.08.2016 до договору оренди нерухомого майна від 28.10.1998. та повернення майна.

В обґрунтування своїх позовних вимог прокурор покликається на частину 1 статті 203 Цивільного кодексу України, абз. 4 статті 5, статтю 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції станом на час укладення цієї угоди) та зазначає, що ДП «Західвійськбуд» на підставі договору оренди від 28.10.1998 передав ТОВ «Вольво Україна» в оренду на 49 років частину обумовленого у вказаному договорі приміщення, що перебуває у державній власності. Згодом, додатковою тристоронньою угодою від 01.08.2016, укладеною ДП «Західвійськбуд», ТОВ «Вольво Україна» та ТОВ «ФХ Сервіс», сторони цієї угоди, без погодження Регіонального відділення Фонду державного майна України, змінили орендаря за договором оренди, яким стало ТОВ «ФХ Сервіс».

Прокурор вказує, що зазначена додаткова тристороння угода була спрямована на уникнення визначеної Законом України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції станом на час укладення цієї угоди) процедури укладення договору оренди державного майна; за своєю суттю така угода є самостійним договором оренди. Набуття статусу орендаря можливе лише при укладенні договору оренди з дотриманням установленої процедури. Водночас, укладення спірної додаткової угоди спричинило ненадходження до державного бюджету належних грошових коштів за оренду майна.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 12.04.2023 у справі № 914/1896/22 позовні вимоги заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону задоволено частково; визнано недійсною додаткову угоду від 01.08.2016 до договору оренди нерухомого майна від 28.10.1998, укладеного між Державним підприємством Міністерства оборони України «Західвійськбуд», Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Вольво Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФХ Сервіс»; за рахунок відповідачів Спеціалізованій прокуратурі у сфері оборони Західного регіону відшкодовано судовий збір; в задоволенні позову заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, поданого в інтересах Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях про визнання недійсною додаткової угоди від 01.08.2016 відмовлено.

При ухваленні вказаного рішення місцевий господарський суд виходив з наступного:

- відповідно до статуту ДП «Західвійськбуд», зареєстрованого 24.06.1998, вказане підприємство засноване на майні Збройних Сил України. Пунктом 4.2 статуту ДП «Західвійськбуд» у цій редакції передбачено, що майно підприємства є державною власністю та закріплюється за ним на праві повного господарського відання. З витягу про державну реєстрацію прав № 36275950 від 15.11.2012 вбачається, що ДП «Західвійськбуд» на праві державної власності належить ремонтно-механічна майстерня, літ «Б-1», загальною площею 4 644,00 м2 за адресою: Львівська область, Жовківський район, село Малехів, вулиця Київська, будинок 18. Регіональне відділення ФДМУ обліковує вказане нерухоме майно за ДП «Західвійськбуд». Отже, майстерня та виробнича площадка перебували та продовжують перебувати в господарському віданні ДП «Західвійськбуд»;

- за погодженням Регіонального відділення ФДМУ ДП «Західвійськбуд» передало ТОВ «Вольво Україна» за договором оренди від 28.10.1998 згідно акта прийому-передачі від 26.03.1999 майстерню та виробничу площадку. 01.08.2016 ДП «Західвійськбуд», ТОВ «Вольво Україна» та ТОВ «ФХ Сервіс» уклали додаткову угоду до договору від 28.10.1998, відповідно до п 1. якої сторони вирішили замінити особу орендаря за договором оренди - з ТОВ «Вольво Україна» на нового орендаря ТОВ «ФХ Сервіс», яке згідно з пунктом 7.2.2 договору від 28.10.1998 є належним суборендарем об`єкта оренди. Разом з тим, за змістом ст. 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції 24.05.2016) орендодавцем нерухомого майна, що є державною власністю та загальна площа якого перевищує 200 квадратних метрів є Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва. Враховуючи площу майстерні та виробничої площадки, яка перевищує 200 м2, орендодавцем такого майна могло виступати лише РВ ФДМУ, натомість ДП «Західвійськбуд», уклавши спірну додаткову угоду, фактично вирішив його юридичну долю, передавши означене майно в оренду новому орендарю. Таким чином, суд дійшов до висновку, що додаткова угода від 01.08.2016 не враховує повноважень РВ ФДМУ та Міністерства в управлінні державним майном, їх участі у визначенні долі (юридичної) такого майна, суперечить визначеній процедурі, а тому на підставі частини 1 статті 215, частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України підлягає визнанню недійсною;

- з огляду на те, що в даній справі позовні вимоги прокурора були заявлені в інтересах держави в особі двох позивачів - Міністерства оборони України та Регіонального відділення ФДМУ, відтак підлягає дослідженню пропуск строку позовної давності щодо кожного із позивачів окремо. Суд встановив, що позовна давність за вимогою про визнання недійсною угоди щодо Міністерства оборони України закінчилася 07.06.2020. Однак, з врахуванням п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, яким передбачено, що строки визначені, зокрема і ст. 257, продовжуються на строк дії карантину, та Постанов Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якими встановлено та продовжено дію карантину на всій території України, суд встановив, що позовна давність для Міністерства за вимогою про визнання недійсною угоди станом на час подання позову не спливла. З огляду на наведене, позовні вимоги прокурора, заявлені в інтересах Міністерства задоволено судом;

- щодо Регіонального відділення Фонду державного майна, суд встановив, що ДП «Західвійськбуд» перераховував частину орендної плати до державного бюджету із зазначенням у призначенні платежу назви орендаря. В платіжних дорученнях від 25.01.2017 та від 17.02.2017 орендарем було вказано ТОВ «ФХ Сервіс». Отже, РВ ФДМУ, як одержувач коштів (державний бюджет) та орган, який зобов`язаний здійснювати контроль, зокрема, за використанням державного майна, переданого в оренду та виконання умов договорів оренди державного нерухомого майна, з 25.01.2017 повинен був дізнатися, що орендарем майна є ТОВ «ФХ Сервіс». Відтак, позовна давність минула 25.01.2020, тобто до моменту запровадження карантину в Україні. З огляду на наведене, в задоволенні позову прокурора про визнання недійсною додаткової угоди від 01.08.2016, заявленого в інтересах РВ ФДМУ, суд відмовив, з огляду на сплив позовної давності;

- в задоволенні позовної вимоги прокурора про повернення державі в особі Міністерства оборони в повне господарське відання ДП «Західвійськбуд» частини приміщення майстерні та виробничої площадки, судом відмовлено, позаяк означене нерухоме майно не вибувало та залишалося в господарському віданні ДП «Західвійськбуд», а задоволення позову про визнання недійсною додаткової угоди від 01.08.2016 залишає чинним договір від 28.10.1998 та відновлює право оренди в ТОВ «Вольво Україна».

Не погодившись з ухваленим судовим рішенням, ТОВ «ФХ Сервіс» звернулося до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 12.04.2023 у даній справі в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити, з огляду на таке:

- питання заміни сторони в зобов`язанні регулюються нормами ст. 512 та ст. 520 ЦК України, які передбачають таку можливість. При відсутності спеціальних норм права, керуючись загальними нормами права відбулася заміна сторони договору оренди нерухомого майна від 28.10.1998року з ТОВ з іноземними інвестиціями «Вольво Україна» на ТОВ «ФХ Сервіс», шляхом підписання додаткової угоди від 01.08.2016. За твердженням скаржника, така заміна сторони є законною та здійснена у відповідності до норм чинного законодавства;

- апелянт зазначає, що при укладенні додаткової угоди від 01.08.2016 жодної із визначених ч. 1 ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції чинній на момент укладення додаткової угоди) істотних умов договору оренди змінено не було. Таким чином, на переконання відповідача-3, укладена додаткова угода від 01.08.2016 не є новим договором оренди, а правочином, згідно якого відбулася заміна сторони у зобов`язанні;

- відповідач-3 стверджує, що норма ст. 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» про те, що орендодавцем нерухомого майна розміром понад 200 м2 є ФДМУ не діяла на час укладення договору оренди, а тому не має зворотньої дії у часі та не може застосовуватися до договору оренди та додаткових угод до нього;

- скаржник вважає, що обраний прокурором спосіб захисту є неефективним, позаяк ТОВ «ФХ Сервіс» мав в суборенді орендоване ТОВ «Вольво Україна» майно, відтак, враховуючи відновлення дії договору оренди в редакції 1998 року, а також норми на автоматичну пролонгацію, відновиться також і дія права суборенди ТОВ «ФХ Сервіс». Отже, позовна вимога про визнання недійсною додаткової угоди про зміну орендаря в договорі оренди від 28.10.1998 року не призведе до звільнення відповідачами орендованих приміщень, укладення нового договору оренди та перерозподілу надходжень від оренди майна, тощо;

- апелянт вказує, що подаючи позов прокурор в позовній заяві повинен обґрунтувати в чому саме полягає порушення інтересів держави, натомість в даному позові прокурор не навів жодного інтересу держави, який є порушеним внаслідок укладення оспорюваної додаткової угоди та перебування майна в оренді ТОВ «ФХ Сервіс». Разом з тим, відповідач-3 звертає увагу на те, що прокурором в позовній заяві жодним чином не обґрунтовано в чому полягає порушене право чи інтерес держави в особі Міністерства оборони України.

Заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону подав відзив на апеляційну скаргу відповідача-3, в якому заперечує доводи апелянта з наступних підстав:

- прокурор не погоджується з твердженням апелянта про те, що заміна орендаря в договорі є правомірною, оскільки за своєю правовою природою спірна додаткова угода є новим договором оренди, що укладений з новим орендарем, що, зокрема, підтверджується підписанням акта приймання-передачі;

- укладаючи оспорювану додаткову угоду, ДП «Західвійськбуд» та ТОВ «ФХ Сервіс» фактично здійснили заміну орендаря та досягли згоди щодо усіх істотних умов договору оренди. Незважаючи на те, що всі істотні умови лишилися такими ж як і в договорі оренди від 28.10.1988, зміна особи орендаря означає, що були погоджені всі ці істотні умови заново з новим орендарем - ТОВ «ФХ Сервіс»;

- прокурор вважає твердження апелянта про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Міністерства оборони України необґрунтованими та безпідставними, оскільки в даному випадку предметом спірного договору є нерухоме майно, яке закріплене на праві господарського відання за державним підприємством, що перебуває у сфері управління Міністерства оборони України та не належить до складу суб`єктів, які узагальнено визначаються в Законі України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» як військові частини;

- щодо неефективності обраного способу захисту, прокурор зазначає, що ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулася до суду, відповідно до вимог законодавства. З огляду на те, що спірна додаткова угода укладена сторонами не у відповідності до вимог ст. 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», вказаний правочин підлягає визнанню недійсним в силу вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України.

На виконання приписів ст. 263 ГПК України, Міністерство оборони України подало відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи апелянта та зазначає, що законодавством, яке регулюю спірні правовідносини, не передбачений такий спосіб отримання державного майна в оренду, як заміна чинного орендаря на іншу особу, шляхом укладення додаткової угоди до діючого договору оренди. Таким чином, додаткова угода від 01.08.2016 не враховую повноважень РВ ФДМУ та Міністерства в управлінні державним майном, їх участі у визначенні (юридичної) долі такого майна, суперечить визначеній процедурі, а тому на підставі ч. 1 ст. 215 та ч. 1 ст. 203 ЦК України підлягає визнанню недійсною.

Регіональне відділення ФДМУ також подало відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечило доводи апелянта та вказало, що сторонами спірного договору не дотримано встановленого Законом України «Про оренду державного та комунального майна» порядку укладення договору оренди нерухомого державного майна. Законодавством, яке регулює спірні правовідносини, не передбачений такий спосіб отримання державного майна в оренду, як заміна чинного орендаря на іншу особу шляхом укладення додаткової угоди до діючого договору. РВФДМУ вказує, що спірний договір є двосторонньозобов`язуючим, відтак, укладення додаткової угоди від 01.08.2016 не можу вважатися договором про заміну сторони (боржника) у зобов`язанні, яке виникло з договору від 28.10.1998. Крім цього, Фонд зазначає, що встановлюючи певні правила передання державного майна в оренду, держава у такий спосіб передбачила для всіх учасників відповідних відносин умови, за яких можливе набуття права використання державного майна та спосіб такого набуття. Недотримання встановленого порядку та набуття права оренди у непередбачений законом спосіб порушує права власника в частині розпорядження своїм майном, тобто, в даному випадку, порушує права Міністерства оборони України.

ТОВ «Вольво Україна» (відповідач-2) на виконання вимог ухвали Західного апеляційного господарського суду подало відзив на апеляційну скаргу, в якому підтримує доводи відповідача-3, наведені в апеляційній скарзі, просить суд задоволити апеляційну скаргу ТОВ «ФХ Сервіс», рішення Господарського суду Львівської області від 12.04.2023 у даній справі в частині задоволення позовних вимог скасувати та відмовити в задоволенні позову повністю. Відповідач-2 зазначає, що в даному випадку прокурор не має права звертатися до суду з позовом, оскільки суб`єкти, в інтересах яких заявлений позов, не були позбавлені можливості звернутися до суду з відповідними позовами самостійно. Крім цього, відповідач-2 стверджує, що в діяльності прокурора щодо звернення до суду з даним позовом відсутня будь-яка користь для держави, її права та інтереси не відновлюються, оскільки не були порушені, що залишено поза увагою судом першої інстанції під час розгляду даної справи. На переконання ТОВ «Вольво Україна» договір про заміну сторони у зобов`язанні не є новим договором оренди, оскільки ТОВ «ФХ Сервіс» набуло тих самих прав та обов`язків орендаря, що мало ТОВ «Вольво Україна»; строк та умови договору для відповідача-3 діють так само, як для відповідача-2, тобто суд не надав належної правової оцінки правовідносинам, що склались між сторонами додаткової угоди 2016 року, обмежившись лише формальним тлумаченням норм Цивільного кодексу України.

За клопотанням представника відповідача-2 судові засідання у даній справі відбувалися з ним в режимі відеоконференцзв`язку поза межами приміщення суду.

Процесуальний хід розгляду даної справи відображений у відповідних ухвалах Західного апеляційного господарського суду. Зокрема, ухвалою суду апеляційної інстанції від 15.06.2023 в судовому засіданні було оголошено перерву до 20.07.2023, з метою надання сторонам можливості мирного врегулювання спору за клопотанням відповідача-3.

18.07.2023 на адресу Західного апеляційного господарського суду від Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону надійшли додаткові пояснення, в який заступник керівника прокуратури зазначає про отримання прокуратурою в червні 2023 від ТОВ «ФХ Сервіс» проєкта мирової угоди у вказаній справі. У зв`язку з цим, прокурор надав свої пояснення, в яких зазначив, що відповідно до норм ст. 53, 55 ГПК України, у прокурора відсутні повноваження щодо укладення мирової угоди.

19 липня 2023 від відповідача-1 надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності його представника за наявними в матеріалах справи доказами.

Того ж дня, 19.07.2023 представником апелянта подано клопотання про надання додаткового часу для мирного вирішення даного спору та відкладення розгляду справи на інший день. В судовому засіданні представник скаржника підтримав вказане клопотання.

Розглянувши подане апелянтом клопотання, приймаючи до уваги позицію прокурора, викладену у додаткових поясненнях, та заперечення представників позивачів, висловлені в судовому засіданні, судова колегія ухвалила відмовити в задоволенні клопотання ТОВ «ФХ Сервіс» про відкладення розгляду справи з метою мирного вирішення даного спору.

Сторони та прокурор, що прибули в судове засідання, підтримали свої доводи, міркування та заперечення, наведені в апеляційній скарзі та у відзивах на неї; представник відповідача-2 (ТОВ «Вольво Україна») долучився до участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції, з обставин не залежних від суду, після виходу суду з нарадчої кімнати.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення відсутні, з огляду на наступне:

28.10.1998 між державним підприємством Міністерства оборони України «Західвійськбуд» (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Вольво Україна» (орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна, відповідно до статті 1 якого орендодавець передає орендарю, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно: частину приміщення ремонтно-механічної майстерні загальною площею 643,6 кв. м. та виробничу площадку перед ремонтно-механічною майстернею загальною площею 4655 кв.м. (кадастровий №:01:012:002) за адресою: Львівська область, Жовківський район, с. Малехів, вул. Лесі Українки, 45. Вказане майно є державною власністю, закріплене за ДП «Західвійськбуд» на праві повного господарського відання. Майно передається в оренду для проведення в ньому підприємницької діяльності, визначеної статутом орендаря. Орендар вступає у строкове платне користування майном з 28.10.1998 до 28.10.2047, строком на 49 років, відповідно до п.9.1 договору.

Згодом, 01.08.2016 між ДП «Західвійськбуд», ТОВ «Вольво Україна», ТОВ «ФХ Сервіс» було укладено додаткову угоду до вказаного договору оренди, згідно з якою замінено орендаря за договором оренди. За умовами вказаної додаткової угоди було змінено особу орендаря з ТОВ «Вольво Україна» на ТОВ «ФХ Сервіс».

З огляду на порушення сторонами додаткової угоди при її укладенні норм цивільного та господарського законодавства, Закону України «Про оренду державного та комунального майна», прокурор звернувся до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях.

Закон України «Про управління об`єктами державної власності» визначає правові основи управління об`єктами державної власності, зокрема ст. 1 та ч.1 ст. 3 цього Закону визначено, що управління об`єктами державної власності, здійснюється Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб. Об`єктом управління державної власності є майно, яке передане державним комерційним підприємствам. Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» Міністерства та Фонд державного майна України є суб`єктами управління об`єктами державної власності.

Згідно з підпунктами 105, 107 пункту 4 Положення про Міністерство оброни України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 р. № 671 (надалі Положення № 671), Міністерство здійснює в межах повноважень, передбачених законом, інші функції з управління об`єктами державної власності, які належать до сфери управління Міноборони; веде облік об`єктів державної власності, які належать до сфери управління Міноборони.

Оскільки ремонтно-механічна майстерня та виробнича площадка перебувають на праві господарського відання ДП «Західвійськбуд», це майно є об`єктом управління Міністерства оборони. Відтак, прокурор, обґрунтовуючи порушення прав держави в особі Міністерства як органу, що управляє державним майном, переданим в господарське відання ДП «Західвійськбуд», правильно визначив позивача-1.

Водночас, Фонд державного майна України також наділений повноваженнями у сфері управління державним майном.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про Фонд державного майна України» Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

За змістом ст. 4 та ст. 7 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», що кореспондується зі ст. 287 Господарського кодексу України Фонд державного майна України є суб`єктом управління державним майном, до функцій якого, серед іншого, належить функція орендодавця такого майна, контроль за використанням майна, переданого в оренду, виконанням договорів оренди державного майна.

Фонд державного майна України (його регіональні відділення) є органом, уповноваженим державою на здійснення контролю за використанням державного майна, переданого в оренду.

З наведеного вбачається, що прокурором правильно визначено державні органи, уповноважені державою здійснювати функції у спірних правовідносинах, а відтак Міністерство і РВ ФДМУ є належними позивачами у даній справі стосовно позовної вимоги про визнання додаткової угоди від 01.08.2016 недійсною.

Станом на 1998 рік (час укладення договору оренди) правові відносин з оренди державного нерухомого майна регулювалися Конституцією України, Цивільним кодексом УРСР, Законом України «Про власність», Законом України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції 14.10.1998).

Відповідно до частини 4 статті 13, пункту 5 частини 1 статті 116 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Кабінет Міністрів України здійснює управління об`єктами державної власності відповідно до закону.

Згідно з частиною 1 статті 37 Закону України «Про власність», який був чинний станом на 1998 рік, майно, що є державною власністю і закріплене за державним підприємством, належить йому на праві повного господарського відання, крім випадків, передбачених законодавством України. Здійснюючи право повного господарського відання, підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать закону та цілям діяльності підприємства. До права повного господарського відання застосовуються правила про право власності, якщо інше не встановлено законодавчими актами України.

У статуті ДП «Західвійськбуд», зареєстрованому 24.06.1998 (том 1, а. с. 31-41), визначено, що це підприємство засноване на майні Збройних Сил України, яке є загальнодержавною власністю; створене з метою виконання програми житлового і військового будівництва для Міністерства, структур Збройних Сил України та інших замовників юридичних та фізичних осіб України. Відповідно до пункту 4.2 статуту ДП «Західвійськбуд» у цій же редакції майно підприємства є державною власністю та закріплюється за ним на праві повного господарського відання. Здійснюючи право повного господарського відання, підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству та цьому статуту.

З огляду на приписи частини 2 статті 136 Господарського кодексу України власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

Отже, ДП «Західвійськбуд» зобов`язане використовувати надане йому в господарське відання майно з відповідною метою та ефективно. Пунктами 2.1, 4.3 статуту ДП «Західвійськбуд» (в редакції 2019 року) передбачено, що підприємство утворено, в тому числі, з метою ефективного використання державного майна. Здійснюючи право господарського відання, підприємство володіє, користується і розпоряджається майном з обмеженням правомочності розпорядження щодо основних фондів та інших видів майна за згодою уповноваженого органу управління у випадках, передбачених законодавством України.

Як вбачається з витягу про державну реєстрацію прав № 36275950 від 15.11.2012 (том 1, а. с. 196), ДП «Західвійськбуд» належить на праві державної власності ремонтно-механічна майстерня (далі майстерня), літ «Б-1», загальною площею 4644,00 м2 за адресою: Львівська область, Жовківський район, село Малехів, вулиця Київська, будинок 18, яка обліковується РВ ФДМУ за ДП «Західвійськбуд» (том 1, а. с. 80-81)

Наведе свідчить, що майстерня та виробнича площадка перебували та продовжують перебувати в господарському віданні ДП «Західвійськбуд», що спростовує доводи відповідача -2 про відсутність доказів на підтвердження перебування спірного об`єкта у державні власності та у повному господарському віданні ДП «Західвійськбуд».

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції 14.10.1998) орендодавцями державного майна могли бути підприємства щодо окремого індивідуально визначеного майна, а з дозволу орендодавців, зазначених в абзацах другому та третьому цієї статті (Фонд державного майна України та органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування управляти майном), - також щодо цілісних майнових комплексів, структурних підрозділів підприємств (філій, цехів, дільниць) та нерухомого майна.

Чинне, станом на 1998 рік, законодавство не передбачало вимоги погоджувати з Міністерством передачу в оренду майна, що підтверджується листом Міністерства оборони України за № 7879-21 від 04.10.2021 (том 1, а. с. 79-77).

Як вбачається з наданої інформації (том 1, а. с. 79), РВ ФДМУ листом № 3/11-106 від 15.01.1999 надало дозвіл ДП «Західвійськбуд» на передачу в оренду ТОВ «Вольво Україна» майстерні та виробничої площадки.

ДП «Західвійськбуд» та ТОВ «Вольво Україна» 28.10.1998 уклали договір оренди (далі договір від 28.10.1998) (а. с. 17-27). Згідно з пунктом 1.1 цього договору орендодавець передає орендарю, а орендар приймає у строкове платне володіння та користування окреме індивідуально визначене майно, вказане в додатку А та розташоване за адресою: 292046, Львівська область, Жовківський район, село Малехів, вулиця Лесі Українки, 45. Докази укладення сторонами додатку А матеріали справи не містять. Пунктом 9.1 договору від 28.10.1998 встановлено, що він діє з 28.10.1998 до 28.10.2047 - 49 років.

ДП «Західвійськбуд» передало ТОВ «Вольво Україна» майстерню та виробничу площадку за актом прийому-передачі 26.03.1999 (том 2, а. с. 79).

Згідно зі звітом про експертну оцінку від 12.06.1998 (том 3, а. с. 175-190) вартість майстерні становить 250438,00 грн, а виробничої площадки - 183215,00 гривень. Розрахунок плати за перший місяць оренди державного нерухомого майна, що знаходиться на балансі військової частини НОМЕР_1 погоджено РВ ФДМУ (том 1, а. с. 25).

Жодна зі сторін не ставить під сумнів законність укладення договору від 28.10.1998.

Відповідно до частини 2 статті 22 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції 07.02.2002) орендар має право передати в суборенду нерухоме та інше окреме індивідуально визначене майно (окремі верстати, обладнання, транспортні засоби, нежилі приміщення тощо), якщо інше не передбачено договором оренди. При цьому строк надання майна у суборенду не може перевищувати терміну дії договору оренди.

З матеріалів справи вбачається, що ДП «Західвійськбуд» листами від 20.06.2003 № 459 (том 3, а. с. 122), від 02.10.2006 № 252/1 (том 3, а. с. 119), від 25.08.2007 № 116 (том 3, а. с. 121) надавало дозвіл на передачу в суборенду майстерні та виробничої площадки.

ТОВ "Вольво Україна" передавало в суборенду ТОВ "ФХ Сервіс" майстерню та виробничу площадку: договір суборенди від 01.10.2003 (том 3, а. с. 154-157), договір суборенди № 2 від 03.10.2006 року (том 3, а. с. 125-127) та акт приймання-передачі від 03.10.2006 (том 3, а. с. 128), договір суборенди № 3 від 31.08.2007 (том 3, а. с. 129-131), акт приймання-передачі від 31.08.2007 (том 3, а. с. 132) та додаткова угода від 01.08.2008 (том 3, а. с. 133), договір суборенди № 4 від 30.08.2010 (том 3, а. с. 136-138) та акт приймання-передачі від 30.08.2010 (том 3, а. с. 139), договір суборенди № 5 від 01.01.2012 (том 3, а. с. 140-143) та акт приймання-передачі (том 3, а. с. 144), договір суборенди № 6 від 30.10.2012 (том 3, а. с. 145-147) та акт приймання-передачі від 30.10.2012 (том 3, а. с. 148), договір суборенди № 7 від 28.12.2015 (том 3, а. с. 149-151, 153) та акт приймання-передачі від 28.12.2015 (том 3, а. с. 152).

Заперечуючи наявність порушених інтересів держави у цій справі, відповідач-3 обґрунтовує, що ТОВ «Вольво Україна» та ТОВ «ФХ Сервіс» істотно роконструювали об`єкт оренди за згодою орендодавця (ДП «Західвійськбуд»), тому можливе задоволення позову призведе до додаткових судових процесів.

Матеріалами справи встановлено, а сторонами не заперечується, що впродовж строку дії договору від 28.10.1998 як орендар ТОВ «Вольво Україна», так і суборендар ТОВ «ФХ Сервіс», переобладнали (реконструювали, добудували) майно, передане в оренду, що підтверджується доказами наявними в матеріалах справи. Однак, обставина проведених невід`ємних покращень орендованого майна не входить до предмету доказування у цій справі, оскільки не свідчить про дотримання чи недотримання вимог цивільного законодавства про укладенні додаткової угоди від 01.08.2016, а можливі майбутні судові процеси, пов`язані із захистом прав ТОВ «Вольво Україна» та ТОВ «ФХ Сервіс», не здатні знівелювати намагання прокурора захистити інтерес держави, у зв`язку з порушенням якого він звернувся до суду.

Досліджуючи правомірність укладення спірної додаткової угоди від 01.08.2016 до договору оренди нерухомого майна від 28.10.1998, суд зазначає наступне:

ДП «Західвійськбуд», ТОВ «Вольво Україна» та ТОВ «ФХ Сервіс» 01.08.2016 уклали додаткову угоду до договору від 28.10.1998 (том 1, а. с. 26-27), відповідно до пункту 1 якої сторони вирішили замінити особу орендаря за договором оренди ТОВ «Вольво Україна» на нового орендаря ТОВ «ФХ Сервіс», яке згідно з пунктом 7.2.2 договору від 28.10.1998 є належним суборендарем об`єкта оренди.

ТОВ «Вольво Україна» за участю ДП «Західвійськбуд» передало ТОВ «ФХ Сервіс» об`єкт оренди, про що склали акт приймання-передачі від 02.08.2016 (том 1, а. с. 28).

Листом від 18.08.2021 (а. с. 79) РВ ФДМУ повідомило, що не погоджувало укладення додаткової угоди від 01.08.2016.

Згідно з приписами статті 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції 24.05.2016) орендодавцями є:

- Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю, крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук, а також майна, що належить вищим навчальним закладам та/або науковим установам, що надається в оренду науковим паркам та їхнім партнерам;

- підприємства, установи та організації щодо нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, установу, організацію, та іншого окремого індивідуально визначеного майна.

З огляду на ту обставину, що площа майстерні перевищує 200 м2, його орендодавцем станом на 01.08.2016 могло бути лише РВ ФДМУ. Водночас, функція орендодавця в даному випадку не означає, що всі попередні договори оренди нерухомого майна втрачають силу. Однак, саме РВ ФДМУ станом на той час було наділене повноваженнями передавати в оренду нерухоме майно, яке відповідає визначеним ознакам. Іншими словами, визначати орендаря, контрагента, сторону орендних правовідносин (з урахуванням повноважень Міністерства як органу, уповноваженого управляти державним майном).

Щодо доводів апелянта про те, що станом на час укладення договору оренди від 28.10.1998 не діяла норма законодавства, яка визначала РВ ФДМУ орендодавцем нерухомого майна понад 200 м2, відтак така норма не може мати зворотньої дії у часі, суд зазначає, що відповідно до статті 326 Цивільного кодексу України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 136 Господарського кодексу України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

Наказом № 572 від 08.11.2019 (том 1, а. с. 49-50) Міністерство внесло зміни до статуту ДП «Західвійськбуд» та виклало його у новій редакції. В пункті 1.1 статуту визначено, що Відповідач-1 заснований на державній власності як державне комерційне підприємство та належить до сфери управління Міністерства (том 1, а. с. 51-72). Пункт 4.3 статуту (в новій редакції) загалом ідентичний пункту 4.2 статуту (в редакції 1998 року).

Отже, ДП «Західвійськбуд» вправі здійснювати право господарського відання, що включає володіння, користування та розпорядження майном, з урахуванням обмежень розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених законом. При чому потрібно зауважити, що внесення змін до цивільно-правового регулювання режиму майна державних підприємств, переданих їм в господарське відання, може спричинити виникнення нових обмежень, які такі зміни передбачають.

Відповідно до частини 1 статті 651 Цивільного кодексу України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Іншими словами, можливість зміни істотних умов договору, укладеного державним підприємством щодо державного майна, переданого йому в господарське відання, обмежується правовим режимом господарського відання, тобто залежить від волевиявлення власника (держави) в особі його повноважних органів, які управляють державним майном. Отже, якщо під час дії договору оренди державного майна будуть ухвалені нормативно-правові акти, які установлять додаткові правила (обмеження) для можливості розпорядження таким майном, такі обмеження будуть чинними для того державного підприємства, в якого таке майно перебуває в господарському віданні. У свою чергу це спонукає до висновку, що після укладення договору оренди державного майна та виникнення нового правового регулювання ДП «Західвійськбуд» повинен його враховувати. Нові законодавчі правила оренди державного не поширюють свою дію на відносини, які виникли при укладенні договору від 28.10.1998, однак такі приписи можуть установлювати нові правила поведінки для учасників цих правовідносин. Отже, вказані доводи відповідача-3 (апелянта) відхиляються судом.

Твердження апелянта про те, що укладаючи спірну додаткову угоду сторони діяли в межах чинного законодавства, оскільки замінили сторону у зобов`язанні відхиляються судом з таких підстав:

Цивільний кодекс України у статті 509 визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Оскільки договір є підставою для виникнення цивільно-правового зобов`язання, поняття «договір» та власне «зобов`язання» різняться.

Договором визнається домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України). Іншими словами, сторони шляхом укладення договору домовляються про встановлення, зміну або припинення цивільно-правового зобов`язання.

Аналізуючи зміст статті 509 Цивільного кодексу України, потрібно зробити висновок, що змістом цивільно-правового зобов`язання є правові відносини, які виникають між суб`єктами такого зобов`язання, тобто їхні взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частини 3 статті 510 Цивільного кодексу України якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. В сучасний період розвитку договірного права здебільшого договірне цивільно-правове зобов`язання є двосторонньозобов`язуючим. Це означає, що в зобов`язанні, яке виникає на підставі такого договору, обидві сторони мають і права, і обов`язки. Тобто, в залежності від кожного окремо елементу зобов`язання, сторона договору може бути і боржником, і кредитором в такому зобов`язанні.

З урахуванням наведеного Цивільний кодекс України передбачає можливість заміни кредитора (стаття 512) або боржника (стаття 520) у зобов`язанні. При чому правила заміни кредитора та боржника у зобов`язанні різняться між собою.

За твердженнями відповідачів, заміна боржника у зобов`язанні є формою правонаступництва сторони у такому зобов`язанні, що мало би передбачати перехід обов`язків ТОВ «Вольво Україна» до ТОВ «ФХ Сервіс». При чому це стосується і тих обов`язків, які виникли до часу укладення додаткової угоди від 01.08.2016 (якщо інше не передбачено договором). Проте внаслідок укладення цієї додаткової угоди ТОВ «ФХ Сервіс» не стало правонаступником ТОВ «Вольво Україна». ТОВ «ФХ Сервіс» набуло прав орендаря з часу укладення додаткової угоди від 01.08.2016 та отримання об`єкта оренди за актом.

Отже, оскільки договір від 28.10.1998 є двосторонньозобов`язуючим, укладення додаткової угоди від 01.08.2016 не може вважатися договором про заміну сторони (боржника) у зобов`язанні, яке виникло з договору від 28.10.1998.

Відхиляються судом доводи відповідачів у тій частині, що додаткова угода від 01.08.2016 не змінила істотних умов договору від 28.10.1998. Незважаючи на те, що всі істотні умови лишилися такими ж як і в договорі від 28.10.1998, зміна особи орендаря означає, що були погоджені всі ці істотні умови заново з новим орендарем ТОВ «ФХ Сервіс».

Відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. З огляду на приписи статті 4 Цивільного кодексу України можна зробити висновок, що Закон України «Про оренду державного та комунального майна» є актом цивільного законодавства, який урегульовує цивільно-правові відносини оренди державного та комунального майна, а також покликаний забезпечити підвищення ефективності використання такого майна шляхом передачі його в оренду фізичним та юридичним особам.

З урахуванням наведеного вище зміст правочину оренди державного майна становлять його умови, які у своїй сукупності визначаються сторонами такого правочину, проте з урахуванням обмежень, які визначаються спеціальним законодавством.

Закон України «Про оренду державного та комунального майна» у статті 9 передбачив процедуру укладення договору оренди державного майна або ж, іншими словами, визначення орендаря державного майна.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Уклавши спірну угоду, ДП «Західвійськбуд» фактично вирішило її юридичну долю, передавши це майно в оренду новому орендарю. Розпорядження державним майном, що включає в себе передачу його в оренду, визначення таким чином орендаря такого майна, в 2016 році могло відбуватися за чинними на той час правилами, передбаченими Законом України «Про оренду державного та комунального майна».

Отже, додаткова угода від 01.08.2016 не враховує повноважень РВ ФДМУ та Міністерства в управлінні державним майном, їх участі у визначенні долі (юридичної) такого майна, суперечить визначеній процедурі, а тому, на підставі частини 1 статті 215, частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України підлягає визнанню недійсною.

Досліджуючи питання позовної давності про сплив якої заявив відповідач-3, судова колегія зазначає, що статями 256, 257 Цивільного кодексу України визначено позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про юридичні факти (дію або подію), які потенційно можуть порушити її права чи інтереси, коли особа вважає, що її право порушено. Іншими словами це суб`єктивне ставлення особи до оцінки впливу юридичного факту на її права та інтереси. При чому якщо така особа станом на час виникнення таких обставин не вважає свої права порушеними, це не означає, що позовна давність не розпочала свого перебігу. Адже позовна давність є строком, в межах якого особа може звернутися до суду за захистом свого цивільного права або інтересу.

Враховуючи ту обставину, що позов прокурором у даній справі заявлений в інтересах держави в особі двох позивачів: Міністерства оборони України та РВ ФДМУ, відтак питання пропуску строку давності підлягає дослідженню щодо кожного з них окремо.

Отже, досліджуючи питання пропуску строку давності щодо Міністерства, господарський суд встановив, що листом за № 411/1 від 22.08.2016 ДП «Західвійськбуд» повідомило ТОВ «ФХ Сервіс», що Західне територіальне управління внутрішнього аудиту та фінансового контролю Міністерства оборони України провело комплексний аудит діяльності ДП «Західвійськбуд» за період 01.01.2013-30.09.2015 (том 2, а. с. 159). В межах аудиту досліджувалося покриття витрат орендарів (зокрема й за договором оренди від 28.10.1998) та встановлено порушення Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна.

З метою усунення виявлених в процесі аудиту порушень ДП «Західвійськбуд» та ТОВ «ФХ Сервіс» 03.10.2016 уклали договір про відшкодування земельного податку № 17 (том 3, а. с. 172-174). Суду не представлено доказів того, що про факт укладення такого договору Міністерство дізналося чи могло дізнатися раніше, адже аудит охоплював період, що передував часу укладення спірної угоди.

У звіті від 07.06.2017 про результати аудиту відповідності фінансово-господарської діяльності ДП «Західвійськбуд» за період 01.10.2015-10.05.2017 (том 2, а. с. 226-262, 248 на звороті) йшлося про розмір орендної плати, своєчасність проведення такої та відсутність заборгованості, а також вказано, що в договорі від 28.10.1998 не зазначена площа орендованих приміщень (майданчиків) та на дослідження не надано додаток А до цього договору. Акт обстеження міститься у додатку № 23/56 до звіту.

В тексті звіту відсутні відомості про ознайомлення представника Міністерства зі змістом додаткової угоди від 01.08.2016.

Актом від 12.05.2017 встановлено, що ТОВ «ФХ Сервіс» виконує обов`язки за договором оренди від 28.10.1998 (том 2, а. с. 263). В акті зазначено, що він є додатком № 23/56/1 до звіту та складений комісійно у присутності заступника начальника відділу аудиту Південного територіального управління внутрішнього аудиту підполковника Чернецького Р. М. Однак, його підпис відсутній на представленому документі.

Обґрунтовуючи свої доводи про те, що Міністерство не дізналося про факт укладення спірної угоди, і прокурор, і Міністерство вказують на відсутність прямих доказів такого. Однак, з врахуванням наведеного вище, суд дійшов до висновку про те, що Міністерство мало можливість (об`єктивно могло) якщо не в ході аудиту, то за наслідками його аналізу дізнатися про факт укладення додаткової угоди від 01.08.2016.

За результатами проведеного аудиту, який охоплював період до 10.05.2017 (після укладення додаткової угоди від 01.08.2016), встановлено, що орендна плата сплачувалася своєчасно. Таким чином, з врахуванням встановленого факту своєчасності внесення орендної плати станом на 10.05.2017, а також наданих повноважень Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства, за результатами проведеного аудиту та складеного 07.06.2017 звіту, Міністерство мало об`єктивну можливість з цієї дати дізнатися про факт укладення додаткової угоди від 01.08.2016. А тому позовна давність закінчилася 07.06.2020.

Та обставина, що прокурор 26.07.2021 скерував ДП «Західвійськбуд» запит про надання копій укладених договорів оренди нерухомого майна, а листом від 10.08.2021 ДП «Західвійськбуд» надало прокурору копії укладених договорів оренди, серед яких була і додаткова угода від 01.08.2016 (том 3, а. с. 18), також не впливає на правильність наведеного вище висновку. Адже численна судова практика засвідчує, що значення для початку перебігу позовної давності має не дата ознайомлення прокурора з можливим порушенням прав чи інтересів держави, а дата, коли відповідний державний орган дізнався або повинен був дізнатися про таке можливе порушення.

Разом з тим, пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» від 11.03.2020 № 211 Кабінет Міністрів України установив з 12 березня до 3 квітня 2020 року на усій території України карантин. Дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено до 30 квітня 2023 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету Міністрів України від 17.02.2021 № 104, від 21.04.2021 року № 405, від 16.06.2021 № 611, від 11.08.2021 № 855, від 22.09.2021 № 981, від 15.12.2021 № 1336, від 23.02.2022 № 229, від 27.05.2022 № 630, від 19.08.2022 № 928, від 23.12.2022 № 1423.

Таким чином, позовна давність для Міністерства за вимогою про визнання недійсною угоди не спливла станом на час подання позову. З врахуванням наведеного, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позов прокурора, заявлений в інтересах Міністерства, підлягає задоволенню.

Досліджуючи питання пропуску строку позовної давності РВ ФДМУ, суд виходив з такого:

Відповідно до пунктів 4.1, 4.5 договору від 28.10.1998 орендна плата, зокрема, складає 27641,64 грн за рік, в т. ч. ПДВ та перераховується орендарем в безготівковій формі на рахунок орендодавця, вказаний у цьому договорі.

Постановою від 04.10.1995 № 786 Кабінет Міністрів України затвердив Методику розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу (надалі Методика розрахунку), яка втратила чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28.04. 2021 року № 630. Відповідно до абз. 2 пункту 17 Методики розрахунку у разі коли орендодавцем майна є державне підприємство, орендна плата спрямовується за цілісний майновий комплекс структурного підрозділу підприємства, організації, нерухоме майно 70 відсотків орендної плати підприємству, організації, 30 відсотків до державного бюджету.

На виконання цих приписів ДП «Західвійськбуд» перераховував частину коштів з орендної плати до державного бюджету із зазначенням в призначенні платежу назви орендаря. Перераховуючи 30% орендної плати до моменту укладення додаткової угоди від 01.08.2016, відповідач-1 вказував ТОВ «Вольво Україна»; перераховуючи 30 % орендної плати після укладення додаткової угоди від 01.08.2016, відповідач-1 вказував ТОВ «ФХ Сервіс», що підтверджується відповідними платіжними дорученнями, долученими до матеріалів справи (том 2, а. с. 225 на звороті).

Отже, отримавши кошти згідно платіжного доручення № 29 від 25.01.2017, одержувач коштів принаймні з 25.01.2017 повинен був дізнатися, що орендарем державного майна є ТОВ "ФХ Сервіс".

Відповідно до частини 1 статті 32, частини 2 статті 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» контроль за використанням майна, переданого в оренду (крім іншого окремого індивідуально визначеного майна), покладається на органи, які відповідно до цього Закону здійснюють державну політику у сфері оренди. Державну політику у сфері оренди здійснюють: Кабінет Міністрів України, а також Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо державного майна; органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - щодо майна, яке належить Автономній Республіці Крим; органи місцевого самоврядування - щодо майна, яке перебуває в комунальній власності.

Законами України «Про управління об`єктами державної власності» та «Про Фонд державного майна України», а також постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2005 № 1121, якою затверджено Методику проведення інвентаризації об`єктів державної власності, на Фонд державного майна покладено функції з управління державним майном, яке включає в себе завдання з контролю за його використанням, виконанням умов договорів оренди такого майна. Наявне в матеріалах справи платіжне доручення № 29 від 25.01.2017, в реквізитах якого наявна інформація про орендаря майстерні та виробничої площадки (ТОВ «ФХ Сервіс»), свідчить про те, що РВ ФДМУ могло дізнатися про нового орендаря після такої оплати. З огляду на наведене, позовна давність минула 25.01.2020 (до моменту запровадження карантину в Україні). Відтак, в задоволенні позову прокурора про визнання недійсною додаткової угоди від 01.08.2016, заявленого в інтересах РВ ФДМУ, правомірно відмовлено місцевим господарським судом з огляду на сплив позовної давності.

Водночас, місцевим господарським судом правомірно відмовлено в задоволенні позовної вимоги прокурора щодо повернення державі в особі Міністерства в повне господарське відання ДП «Західвійськбуд» частини приміщення майстерні та виробничої площадки, позаяк спірне майно не вибувало та залишається в господарському віданні ДП «Західвійськбуд».

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача-3 та скасування оскаржуваного рішення, оскільки таке ухвалено відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судові витрати у відповідності до вимог ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника. Водночас, суд звертає увагу апелянта на те, що оскаржуючи рішення місцевого господарського суду від 12.04.2023 в частині задоволених позовних вимог, ТОВ «ФХ Сервіс» сплатило 11164,50 грн. судового збору, тобто як за оскарження рішення в цілому. З огляду на наведене, з врахуванням положень п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», відповідач-3 не позбавлений можливості звернутися до суду з відповідною заявою про повернення 7443 грн. зайво сплаченого судового збору.

Керуючись ст. 129, 269, 273, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Львівської області від 12.04.2023 у справі №914/1896/22 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ФХ Сервіс» - без задоволення.

Судові витрати покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складено 01.08.2023.

Головуючий суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя М.Б. Желік