ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

25 липня 2023 року Справа № 903/6/21 (903/307/23)

за позовом: Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», м.Київ

до відповідача 1: ОСОБА_1 , с.Липини, Волинська область

до відповідача 2: ОСОБА_2 , м.Луцьк

до відповідача 3: Товариства з обмеженою відповідальністю «Старий Замок», м.Луцьк

до відповідача 4: ОСОБА_3 , с.Липини, Волинська область

до відповідача 5: ОСОБА_4 , с.Липини, Волинська область

про визначення розміру часток в статутному капіталі товариства

в межах справи №903/6/21

за заявою фізичної особи ОСОБА_1

про неплатоспроможність

Суддя Шум М.С

Секретар с/з Королюк І. Я.

Представники сторін:

від позивача: Мірчук В. В. - адвокат

від відповідача 3: Ульчак Б. І. - адвокат

від відповідачів: н/з

суть спору: 27.03.2023 до суду надійшла позовна заява АТ «Укрексімбанк» від 20.03.2023 №0000606/8811-23 до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Старий Замок», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якій банк просить суд визначити наступні розміри часток в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Старий Замок» ():

- ОСОБА_4 - 4 281 540 грн. 98 коп., що становить 50% статутного капіталу;

- ОСОБА_3 - 2 140 770 грн. 49 коп., що становить 25% статутного капіталу;

- ОСОБА_2 - 1 959 229 грн. 51 коп., що становить 22,8 % статутного капіталу;

- ОСОБА_1 - 181 540 грн. 98 коп., що становить 2,12 % статутного капіталу.

Крім того, банк просить суд стягнути з відповідачів судовий збір у розмірі 2 684 грн. 00 коп.

Позовна заява подана в межах справи про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 та обґрунтована тим, що боржниця відчужила корпоративні права з метою уникнути звернення стягнення на відповідні корпоративні права в рахунок погашення кредитної заборгованості.

Ухвалою суду від 03.04.2023 позовну заяву АТ «Укрексімбанк» від 20.03.2023 №0000606/8811-23 до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Старий Замок», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визначення розміру часток в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Старий Замок» () залишено без руху. Акціонерному товариству «Державний експортно-імпортний банк України» не пізніше 5-ти календарних днів з дня вручення ухвали запропоновано усунути недоліки позовної заяви та подати суду: докази надіслання позовної заяви з додатками відповідачу 2: ОСОБА_2 (опис вкладення у цінний лист, квитанція) на адресу, зазначену у Єдиному 04.04.2023 відповідна ухвала надіслана на електронну адресу банку, про що зроблено відмітку відповідальним працівником суду на відповідній ухвалі.

На виконання вимог ухвали суду від 03.04.2023 АТ «Укрексімбанк» в заяві від 10.04.2023 просить суд долучити до матеріалів справи докази надіслання копії позовної заяви з додатками на адресу ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 12.04.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 09.05.2023, запропоновано відповідачам не пізніше ніж у 15-ти денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати суду обґрунтований письмовий відзив на позовну заяву, запропоновано позивачу у п`ятиденний строк з дня отримання відзиву подати до суду відповідь на відзив.

04.05.2023 до суду надійшов відзив від відповідача 1 - ОСОБА_1 . Представник відповідача 1 у відзиві зазначає, що ОСОБА_1 позовні вимоги банку заперечуються у повному обсязі.

Одночасно із відзивом представником відповідача 1 до суду подано заяву від 04.05.2023 про застосування строків позовної давності до заявлених позовних вимог АТ «Укрексімбанк» про визначення розміру часток у ТзОВ «Старий Замок» та зобов`язання вчинити дії.

До відзиву та заяви долучено докази їх надіслання позивачу.

Ухвалу про відкриття провадження у справі отримана відповідачем 1 18.04.2023, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Суд протокольною ухвалою від 09.05.2023 прийняв відзив та заяву про застосування строків позовної давності та долучає їх до матеріалів справи.

09.05.2023 до суду надійшов відзив відповідача 3 - ТзОВ «Старий Замок». Позовні вимоги ТзОВ «Старий Замок» не визнає повністю, у задоволенні позову просить відмовити. Відповідач 3 повідомляє суд про понесені витрати на правову допомогу адвоката у даній справі в розмірі 21 500 грн. 00 коп.

Одночасно із відзивом представником відповідача 3 до суду подано заяву від 03.05.2023 про застосування строків позовної давності до заявлених позовних вимог АТ «Укрексімбанк» про визначення розміру часток у ТзОВ «Старий Замок» та зобов`язання вчинити дії.

До відзиву та заяви долучено докази їх надіслання позивачу.

Ухвала про відкриття провадження у справі, що надіслана на юридичну адресу відповідачем 3 станом на 09.05.2023 на адресу суду не повернута, повідомлення про отримання відповідної ухвали адресатом в матеріалах справи відсутнє.

Згідно з трекінгом поштового відправлення № 443 з АТ «Укрпошта» вбачається, що відправлення повернуто за зворотною адресою з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Суд протокольною ухвалою від 09.05.2023 прийняв відзив та заяву про застосування строків позовної давності та долучає їх до матеріалів справи.

В заяві про зміну предмету позову від 09.05.2023 №0000606/14944-23 позивач - АТ «Укрексімбанк» просить суд:

Розглядати позов AT «Укрексімбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Старий Замок», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визначення часток в статутному капіталі товариства, з врахуванням наступних змін позовних вимог:

1. Визначити наступні розміри часток в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Старий Замок» ():

ОСОБА_4 - 4 281 540,98 грн, що становить 50 % статутного капіталу;

ОСОБА_3 - 2 140 770,49 грн,, що становить 25 % статутного капіталу;

ОСОБА_2 -1 959 229,51 грн,, що становить 22,88 % статутного капіталу;

ОСОБА_1 -181 540,98 грн,, що становить 2,12 % статутного капіталу.

2. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Старий Замок» () зареєструвати в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань розміри часток в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Старий Замок» ():

ОСОБА_4 - 4 281 540,98 грн, що становить 50 % статутного капіталу;

ОСОБА_3 - 2 140 770,49 грн., що становить 25 % статутного капіталу;

ОСОБА_2 -1 959 229,51 грн., що становить 22,88 % статутного капіталу;

ОСОБА_1 -181 540,98 грн,, що становить 2,12 % статутного капіталу (),

3. Стягнути з Відповідачів на користь Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» судовий збір у розмірі 2 684,00 грн.

Відповідна заява подана, як зазначає банк, з метою усунення можливих суперечностей при виконанні потенційного рішення суду про задоволення позовних вимог. Відтак, AT «Укрексімбанк» вважає за необхідне викласти пункт 3 прохальної частини позовної заяви у відповідній редакції.

Враховуючи те, що заява про зміну предмета позову подана позивачем до закінчення підготовчого засідання, така заява не спричиняє одночасної зміни предмету і підстав позову у справі №903/307/23, суд протокольною ухвалою від 09.05.2023 задовольнив заяву АТ «Укрексімбанк» від 09.05.2023 №0000606/14944-23 про зміну предмету позову.

Відтак, позовні вимоги банку такі:

1. Визначити наступні розміри часток в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Старий Замок» ():

ОСОБА_4 - 4 281 540,98 грн, що становить 50 % статутного капіталу;

ОСОБА_3 - 2 140 770,49 грн,, що становить 25 % статутного капіталу;

ОСОБА_2 -1 959 229,51 грн,, що становить 22,88 % статутного капіталу;

ОСОБА_1 -181 540,98 грн,, що становить 2,12 % статутного капіталу.

2. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Старий Замок» () зареєструвати в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань розміри часток в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Старий Замок» ():

ОСОБА_4 - 4 281 540,98 грн, що становить 50 % статутного капіталу;

ОСОБА_3 - 2 140 770,49 грн., що становить 25 % статутного капіталу;

ОСОБА_2 -1 959 229,51 грн., що становить 22,88 % статутного капіталу;

ОСОБА_1 -181 540,98 грн,, що становить 2,12 % статутного капіталу (),

3. Стягнути з Відповідачів на користь Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» судовий збір у розмірі 2 684,00 грн.

Ухвалою суду від 09.05.2023 розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладено на 06.06.2023, відповідачам запропоновано протягом 7 днів з дня отримання ухвали надати суду: при наявності відзив на позовну заяву з врахуванням зміни предмету позову, протягом 3 днів з дня отримання відповіді на відзив - заперечення на відповідь на відзив, запропоновано позивачу протягом 7 днів з дня отримання відзиву подати до суду: відповідь на відзив із врахуванням вимог ст. 166 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням положень ч. 3-6 ст. 165 ГПК.

15.05.2023 (штамп на конверті відправлення) до суду надійшла відповідь на відзив відповідача 1 ОСОБА_1 від представника АТ «Укрексімбанк». До відповіді на відзив долучено докази її надіслання іншим сторонам спору.

Суд протокольною ухвалою від 06.06.2023 приймає та долучає відповідь на відзив банку до матеріалів справи.

В судовому засіданні 06.06.2023 представник банку зазначив, що не отримав відзив відповідача 3 - ТзОВ «Старий Замок». Відтак, просив суд надати можливість ознайомитися із відповідним відзивом, доказами його надіслання банку, а також відкласти підготовче засідання з метою надання відповіді на аргументи ТзОВ «Старий Замок», які викладені у його відзиві.

Ухвалою суду від 06.06.2023 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів по 12.07.2023, розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладено на 27.06.2023 на 11:15 год.

22.06.2023 до суду надійшла відповідь банку на відзив відповідача 3 - ТОВ «Старий Замок» з доказами надіслання іншим учасникам справи.

Суд протокольною ухвалою від 27.06.2023 приймає відповідь на відзив та долучає її до матеріалів справи.

На підставі ст.ст. 182, 185 195, 234 ГПК України, господарський суд протокольною ухвалою від 27.06.2023 закрив підготовче провадження, розгляд справи по суті призначив на 25.07.2023.

До початку розгляду справи по суті представник відповідача 3 просив суд долучити до матеріалів справи відповідь керуючого реалізацією майна боржниці ОСОБА_1 від 17.07.2023 на адвокатський запит ОСОБА_5 як уповноваженого представника ТОВ «Старий Замок». Згідно із відповіддю арбітражний керуючий повідомляє адвоката, що отримав 22.03.2021 лист від АТ «Укрексімбанк», в якому банк просив з`ясувати коли, кому та на підставі яких правочинів боржником було відчужено зазначене в анкеті позичальника рухоме та нерухоме майно. До відповідного листа-запиту банку була надана копія анкети індивідуального позичальника ( ОСОБА_6 ) від 06.12.2007.

Арбітражний керуючий у відповіді на запит адвоката також повідомляє, що йому відомо, що боржниця повідомляла банк про наявність майна, що перебувало у її власності шляхом заповнення анкети індивідуального позичальника від 06.12.2007.

Представник відповідач 3 подання відповідного клопотання 25.07.2023 до початку розгляду справи по суті аргументує тим, що відповідь на свій запит від арбітражного керуючого отримав після 17.07.2023, а відтак не мав можливості подати такий доказ в попередньому судовому засіданні 27.06.2023. А відповідні документи підтверджують обізнаність банку щодо наявності у боржниці оспорюваних корпоративних прав з моменту отримання кредитів.

Представник банку долучення поданих адвокатом документів заперечував через пропуск строку на подання доказів у справі.

Суд з врахуванням пояснень представника відповідача 3, не розпочинаючи розгляд справи по суті, задовольняє клопотання та долучає до матеріалів справи подані адвокатом Ульчаком Б. І. документи. Суд також бере до уваги ту обставини, що відповідна анкета індивідуального позичальника ( ОСОБА_6 ) від 06.12.2007 міститься в матеріалах справи про неплатоспроможність ОСОБА_1 , в межах якої розглядається даний спір.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, позов просив задоволити; звернув увагу суду на висновки, викладені у постанові ВС КГС у справі №903/610/22 від 06.07.2023.

Представник відповідача 3 позовні вимоги заперечував по суті повністю, а у випадку якщо суд дійде висновку про підставність позовних вимог провис застосувати строки позовної давності та позовні вимоги банку залишити без задоволення.

Обґрунтування позовних вимог АТ «Укрексімбанк»:

05.08.2010 Загальні збори учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Старий Замок», (відповідач 3) задовольнили заяву ОСОБА_7 (відповідач 1, боржниця у справі про неплатоспроможність) про відступлення своїй дочці ОСОБА_8 (відповідач 2) частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Старий Замок» в номінальною вартістю 181 540,98 грн, що становило станом на 05.08.2010 розмір 50 % статутного капіталу (протокол №8 загальних зборів учасників).

AT «Укрексімбанк» вважає, що відступлення Відповідачем 1 своєї частки відбулося з порушенням норм закону та здійснено з метою унеможливлення звернення стягнення на частку в статутному капіталі товариства, у зв`язку з існуванням на момент їх відступлення укладання невиконаного грошового зобов`язання, що порушило права та інтереси AT «Укрексімбанк».

У зв`язку із цим є підстави для повернення ОСОБА_1 частки в статутному капіталі та ухвалення судом рішення про визначення розміру часток в статутному капіталі ТОВ «Старий Замок».

Щодо виникнення кредитних зобов`язань:

Між AT «Укрексімбанк» та ОСОБА_9 укладено:

1. Кредитний договір №86707С12 від 14.06.2007 зі змінами та доповненнями згідно якого банк надав позичальнику кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом заборгованості 548 000,00 швейцарських франків з кінцевою датою погашення 12 червня 2014 року. Позичальник зобов`язався щомісячно сплачувати банку проценти за користування кредитом у валюті кредиту.

2. Кредитний договір №86707С51 від 27.12.2007 зі змінами та доповненнями згідно якого банк надав позичальнику кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом заборгованості 330 000,00 Євро з кінцевою датою погашення 26 грудня 2014 року. Позичальник зобов`язався щомісячно сплачувати банку проценти за користування кредитом у валюті кредиту в розмірі річної процентної ставки.

AT «Укрексімбанк» виконав взяті за кредитними договорами зобов`язання та надав позичальнику кредитні кошти.

Починаючи з 2009 року ОСОБА_1 перестала належним чином виконувати свої зобов`язання за кредитними договорами у зв`язку із чим сторонами неодноразово вносилися зміни до кредитних договорів в частині графіку погашення кредиту.

В червні - липні 2010 року ОСОБА_1 знову перестала повертати кредитні кошти та сплачувати проценти у встановлені строки та згідно графіка.

Банк вважає, що оскільки ОСОБА_1 не мала наміру виконувати взяті на себе зобов`язання, тому 05.08.2010 відчужила своїй дочці частку в статутному капіталі Товариства з 'обмеженою відповідальністю «Старий Замок», в розмірі 50 % статутного капіталу. Крім цього, 13 серпня 2010 року Відповідач 1 подарувала своєму синові ОСОБА_3 земельну ділянку та житловий будинок по АДРЕСА_1 .

За позовами банку до відповідача 1 Луцьким міськрайонним судом Волинської області ухвалені судові рішення:

1) від 09.12.2011 у справі №2-8170/11 за позовом AT «Укрексімбанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за Кредитними договорами №8670702 від 14.06.2007, №86707С51 від 27.12.2007 яким позовні вимоги задоволені в повному обсязі та стягнуто з ОСОБА_6 на користь AT «Укрексімбанк» за Кредитним договором №8670702 від 14.06.2007 заборгованість в розмірі 5 136 963,07 грн. та за Кредитним договором №86707С51 від 27.12.2007 заборгованість в розмірі 4338007,44 грн., а всього 9 477 970,51 грн. та 1700,00 грн. судового збору, 120,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення, видано виконавчий лист;

2) від 19.08.2013 у справі №161/9015/13-ц за позовом AT «Укрексімбанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за Кредитними договорами №86707С12 від 14.06.2007, №86707051 від 27.12.2007 яким позовні вимоги задоволені в повному обсязі та стягнуто з ОСОБА_6 на користь AT «Укрексімбанк» за Кредитним договором №86707012 від 14.06.2007 заборгованість в розмірі 197259,90 швейцарських франків, що в гривневому еквіваленті становить 1627461,84 грн. та за Кредитним договором №86707051 від 27.12.2007 заборгованість в розмірі 145218,98 евро, що в гривневому еквіваленті становить 1495955,61 грн, а всього 3123314,45 грн. та 3441 грн. судового збору, видано виконавчий лист;

3) від 07.11.2013 у справі №161/17876/13-ц за позовом AT «Укрексімбанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за Кредитними договорами №86707012 від 14.06.2007, №86707051 від 27.12.2007, яким позовні вимоги задоволені в повному обсязі та стягнуто з ОСОБА_6 на користь AT «Укрексімбанк» за Кредитним договором №86707012 від 14.06.2007 заборгованість в розмірі 27 722,95 швейцарських франків, що в гривневому еквіваленті становить 305000,45 грн. таза Кредитним договором №86707051 від 27.12.2007 заборгованість в розмірі 19992,84 евро, що в гривневому еквіваленті становить 251908,62 грн., видано виконавчий лист.

Зазначені судові рішення виконані не були через відсутність у Відповідача 1 майна.

Ухвалою суду від 21.01.2021 відкрито провадження у справі №903/6/21 про неплатоспроможність боржника ОСОБА_1 , введено процедуру реструктуризації боргів, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

02.03.2021 судом визнано кредиторські вимоги AT «Укрексімбанк».

19.03.2021 від арбітражного керуючого Самчука А.М. отримано інформацію про те, що

- 05.08.2010. ОСОБА_9 безоплатно відчужила ОСОБА_10 частку в статутному капіталі ТОВ "Старий замок" () в розмірі 50 %;

- 13.08.2010 ОСОБА_1 відчужила земельні ділянки та житловий будинок на користь свого сина ОСОБА_3 .

25.05.2021 постановою Господарського суду Волинської області у справі №903/6/21 визнано ОСОБА_1 банкрутом та введено процедуру погашення боргів.

Велика Палата Верховного суду у постанові від 01.10.2019 у справі №909/1294/15 зробила висновок, що «відступлення учасником товариства з обмеженою відповідальністю частки у статутному капіталі товариства, передбачене статтею 147 ЦК України та статтею 53 Закону України «Про господарські товариства», є відчуженням частки. Таке відчуження потребує волевиявлення особи, яка відчужує частку, й особи, яка приймає частку у власність. Відступлення (відчуження) частки не є самостійним непоіменованим видом договору, оскільки воно відбувається шляхом укладання договору купівлі-продажу, міни, дарування тощо. Такий договір може укладатися в усній або письмовій формі залежно від вимог чинного законодавства України та статуту товариства. Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

ОСОБА_1 на запит арбітражний керуючого Самчука А.М. про надання інформації щодо відсутності у її власності частки в статутному капіталі Товариства повідомила, що ця частка була відчужена безоплатно доньці ОСОБА_11 , усі документи щодо цих фактів повинні знаходитися у Товариства.

Товариством на запит арбітражного керуючого Самчука А.М. було надано копію заяви ОСОБА_1 від 05.08.2010, справжність підпису на якій було засвідчено приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Четверговою А.Д., про відступлення частки та вихід зі складу учасників товариства та протокол № 8 загальних зборів учасників Товариства.

Отже, відчуження частки в статутному капіталі оформлено заявою ОСОБА_1 від 05.08.2010 про відступлення частки на користь ОСОБА_11 та вихід зі складу учасників товариства та протоколом № 8 загальних зборів учасників Товариства.

Однак, зазначені документи не містять відомостей щодо умов передачі частки, зокрема, відомостей про безоплатність такої передачі. У заяві вказано «заявляю про свій вихід зі складу засновників (учасників) Товариства з обмеженою відповідальністю «Старий Замок» з подальшим відступленням та оформленням у повному обсязі належної мені частки гр. ОСОБА_12 », у протоколі зазначено «задовольнити заяву ОСОБА_6 про вихід її зі складу учасників товариства та відступлення нею своєї частки ОСОБА_11 ».

Як зазначалося вище, у відповіді на запит Арбітражного керуючого Самчука А.М. ОСОБА_1 повідомила, що частка в статутному капіталі нею була безоплатно відчужена ОСОБА_11 . Однак, жодних договорів дарування ОСОБА_1 надано не було й не повідомлялося про їх існування.

Заява ОСОБА_1 від 05.08.2010 про її виведення зі складу товариства і передання частки ОСОБА_11 та протокол загальних зборів учасників ТОВ «Старий Замок» від 05 серпня 2010 року, підписаний Відповідачами, не можуть вважатися договором дарування, укладеним у письмовій формі, оскільки у цих документах хоча й вживається термін «відступлення частки», але неможливо встановити умови такого правочину, погоджені сторонами, адже не вказано про те, чи відбувається відчуження частки на оплатній чи безоплатній основі.

Таким чином, ці документи не можуть вважатися такими, в яких письмово виражено волевиявлення обох сторін на укладення договору дарування чи будь-якого іншого договору (купівлі-продажу, міни тощо).

За таких умов набуття іншою особою статусу учасника товариства шляхом прийняття відповідного рішення загальними зборами учасників товариства не відповідає положенням чинного законодавства.

Заява учасника про його виведення зі складу учасників товариства не може слугувати самостійною правовою підставою для переходу права власності на частку, оскільки вона адресована товариству і містить Інформацію про припинення в особи права на частку. Заява є вторинним актом, наслідком первинних дій (правочину з відчуження частки). Заява не є правочином, учасник, що написав заяву, таким шляхом повідомляє товариство про відчуження ним частки.

Отже, ОСОБА_11 неправомірно, без достатніх правових підстав набула та на даний час володіє часткою в статутному капіталі ТОВ «Старий Замок».

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 глави 83 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі (ч.1 ст. 1213 глави 83 ЦК України).

Велика палата Верховного суду у постанові від 13.02.2019р. у справі № 320/5877/17 вказала, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Отже, ОСОБА_10 без достатніх правових підстав набула у власність частку статутного капіталу ТОВ «Старий Замок» розміром 181 540,98 грн., що станом на 05.08.2010 становило 50 % статутного капіталу.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року N 2-р (ІІ)/2021 у справі N 3-95/2020 (193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)".

Недійсність договору, як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь іншої особи після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті З ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

У постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14- 260цс19) Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах дійшла висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Водночас, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду у справі №405/1820/17 від 24.07.2019, №910/8357/18 від 28.11.2019).

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані.

Тому усі боржники мають добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Вказані вище висновки Верховного Суду відображено у Постанові Верховного Суду по справі №750/11492/19 від 29.06.2022, Постанові Верховного Суду по справі № 916/2762/20 від 02.06.2022, Постанові Верховного Суду по справі № 275/194/20 від 24.05.2022, Постанові Верховного Суду по справі № 917/962/21 від 30.06.2022 та рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій.

Банк стверджує, що ОСОБА_1 на момент відчуження частки в статутному капіталі уже не мала наміру виконувати свої зобов`язання за кредитними договорами та, враховуючи норми законодавства та умови укладених кредитних договорів, розуміла, що Банк буде стятувати з неї заборгованість в примусовому порядку, в т.ч. шляхом звернення стягнення на належне їй майно. Тому з метою недопущення звернення стягнення таке майно було безоплатно відчужено Відповідачу 2.

В подальшому такі дії Позичальника унеможливили фактичне стягнення заборгованості за кредитними договорами в користь AT «Укрексімбанк» і, як наслідок, 25.05.2021 ОСОБА_1 судом було визнано банкрутом та введено процедуру погашення боргів.

Очевидно, що дії ОСОБА_9 під час відчуження частки в статутному капіталі не були спрямовані на настання реальних наслідків, а мали на меті лише ухилення від виконання своїх зобов`язань перед кредитором.

Таким чином, ОСОБА_9 відчужила частку в статутному капіталі з метою завадити Банку задовольнити свої вимоги за кредитними договорами за рахунок цього майна. Незважаючи на те, що відчуження частки в статутному капіталі відбулося з порушенням норм чинного законодавства, державний реєстратор вніс зміни до відомостей про склад учасників ТОВ «Старий Замок» і ОСОБА_1 вдалося завадити звернути стягнення на дане майно.

ОСОБА_2 набула частку в статутному капіталі ТОВ «Старий Замок» у спосіб, що суперечить закону та із порушенням прав чи законних інтересів AT «Укрексімбанк».

Тому буде справедливим рішення суду про повернення у власність ОСОБА_1 частки в статутному капіталі ТОВ «Старий Замок» за рахунок зменшення частки ОСОБА_2 , яка без достатніх правових підстав набула у власність частку в статутному капіталі.

У відповідях на відзиви банк звертає увагу суду, що як кредитор у справі про неплатоспроможність зацікавлений у наповненні ліквідаційної маси боржниці, а тому має право звертатися до суду з даним позовом.

Перехід права власності на частку у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю має відбуватися шляхом укладення між нинішнім та майбутнім учасниками товариства відповідного договору, якому в даному випадку немає.

Належним та ефективним способом захисту порушених прав банку є ухвалення судом рішення про визначенні розміру часток учасників ТОВ «Старий Замок» , зокрема, визначення частки ОСОБА_1 . Таке рішення суду (з вимогами, які ставить банк) дозволить зареєструвати в реєстрі відомості про володіння ОСОБА_1 часткою в статутному капіталі ТОВ «Старий Замок», що в подальшому призведе до можливості реалізувати цю частку через електронні торги та отримати кошти в погашення кредиторської заборгованості.

Щодо застосування строків позовної давності банк стверджує, що про наявність безпідставного набуття ОСОБА_2 частки в статутному капіталі ТОВ «Старий Замок» AT «Укрексімбанк» стало відомо 31.03.2021 із листа ОСОБА_1 від 30.03.2021, копія якого долучена до відповіді арбітражного керуючого Самчука А.М. на запит AT «Укрексімбанк». Тому банк вважає, що ним не пропущено строки на звернення до суду із даним позовом, а заява про застосування строків позовної давності є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Позиція відповідача 1 - ОСОБА_1 :

Позивач у заявленому позові не зазначає конкретну норму матеріально права, в силу котрої позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення.

Статті 1212, 1213 ЦК України не підлягають застосуванню, оскільки кредитор - AT «Укрексімбанк» не може вважатися потерпілою стороною у справі про відчуження частки у ТОВ «Старий Замок» в силу суб`єктного складу учасників правовідносин, а саме Товариство та його учасник.

Окрім того,05.08.2010 ОСОБА_1 відступила свою частку у ТОВ «Старий Замок» у відповідності до норм чинного законодавства на момент такого відчуження.

Законодавством не було визначено обов`язковість відчуження частки на користь третіх осіб шляхом укладення саме договору дарування.

Так, ОСОБА_9 зборам учасників ТОВ «Старий Замок» було подано нотаріально посвідчену заяву приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Четверговою А.Д. від 05.08.2010 зареєстрована в реєстрі на №1671 у відповідності до якої ОСОБА_1 заявила про свій вихід зі складу засновників (учасників) ТОВ «Старий Замок» з подальшим відступленням та оформленням у повному обсязі належної їй частки гр. ОСОБА_11 з дотриманням вимог чинного законодавства щодо наступної процедури юридичного оформлення переходу правонаступника відповідних прав на умовах, які були попередньо узгоджені.

В подальшому протоколом №8 загальних зборів учасників ТОВ «Старий Замок» від 05.08.2010 було задоволено заяву ОСОБА_9 про її вихід зі складу учасників товариства та відступлення нею своєї частки ОСОБА_11 (за попередньою згодою іншого учасника ОСОБА_4 ). Іншим питанням було вирішено включити ОСОБА_11 до складу учасників товариства.

Статутом Товариства в редакції станом на 05.08.2010 не було заборонено вийти зі складу учасників Товариства шляхом подання відповідної заяви, у якій передбачалося відступлення та оформлення належної частки ОСОБА_11 без укладення відповідного окремого письмового договору дарування.

Позивач заявляє, що було вчинено фраудаторний правочин. В постановах Верховного суду у справах №405/1820/17 від 24 липня 2019 року, №910/8357/18 від 28 листопада 2019 року, № 372/3541/16-ц від 13 травня 2020 року, № 922/1903/18 від 20 травня 2020 року, № 619/82/19 від її листопада 2020 року чітко сформульована позиція, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Так, опосередковано, вже поставало питання у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 щодо фраудаторності договорів дарування земельної ділянки та житлового будинку у селі Липини своєму синові ОСОБА_3 .

Постановою Верховного суду в складі Касаційного господарського суду від 09.11.2021 касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» залишено без задоволення, постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.07.2021 та ухвалу Господарського суду Волинської області від 25.05.2021 у справі №903/6/21 залишив без змін.

Суд касаційної інстанції в постанові від 09.11.2021 зазначив п.7.7.:

- невстановлення судами на підставі доказів у справі тих обставин відчуження Боржницею майна на користь своїх дітей (пункти 3.9,3.11,3-12), що вказують на здійснення такого відчуження з метою ухилення Боржника від погашення боргу перед Кредитором та/або після виникнення заборгованості перед Кредитором;

- задоволення Кредитором вимог до Боржника на частину зобов`язань Боржника за рахунок коштів, отриманих від продажу переданого в забезпечення зобов`язань Боржника перед Кредитором майна третьої особи (пункт 3.13);

У ОСОБА_1 на момент відступлення частки у ТОВ «Старий замок» ОСОБА_11 05.08.2010 були відсутні будь-які боргові зобов`язання перед Акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України».

Так перше рішення по справі про стягнення коштів було прийнято 09.12.2011 у справі № 2-8170/11 набрало дане рішення законної сили 19.12.2011.

Отже перше встановлене в судовому порядку грошове зобов`язання слід рахувати від грудня 2011 року, що ще раз підтверджує, що будь-яких боргових зобов`язань перед банком станом на 05.08.2010 у ОСОБА_1 не було.

Аналізуючи ту судову практику на яку посилається позивач у поданому позові, слід дійти висновків, що дана практика не є релевантною до правовідносин, що склались у даній справі, оскільки станом на 05.08.2010 до ОСОБА_1 не було пред`явлено позовних вимог, не було відкрито провадження у справі, не було заявлено вимоги про сплати коштів, не прийшов строк виконання зобов`язання за кредитним договорами (строк повернення кредитних коштів у договорі від 14.06.2007 за № 86707С12 було визначено 12.-6.2014; у договорі від 27.12.2007 за № 86707С51 було визначено 26.12.2014 (у кожному з договорів п.2.1 Договору), не було звернення до виконавчої служби з метою примусового виконання рішення.

Отже станом на 05.08.2010 будь-яких передумов вважати, що у ОСОБА_1 були боргові зобов`язання перед банком, немає. Попередній платіж було сплачено 29.07.2010, строк сплати наступного платежу (відповідно до графіку погашення кредиту за договором) до 15.082010.

З метою забезпечення виконання зобов`язань боржника за кредитними договорами №86707С12 та №86707С51 з Кредитором Товариство з обмеженою відповідальністю «НОРТ-ЕКСПОРТ» виступило майновим поручителем, з яким було укладено іпотечний договір №86707Z60 посвідчений 27.12.2007 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Котенко Л.О.

Згідно з іпотечним договором іпотекодавець передав нерухоме майно, що належить йому на праві власності, а саме:

- цех по виробництву м`якої набивної іграшки ( приміщення №1-2 та з №2-1 по 2-21) (літер Л) загальною площею 771,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ,

- адміністративний будинок Х-2 площею 257,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

- адміністративний будинок з допоміжними приміщеннями 4-2 площею 137,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

- будівлю офісно-виставкового залу із складськими приміщеннями 1-1 площею 1326,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

- будівлю офісно-складських приміщень У-1 площею 461,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

- земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 1,0738га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Майно ТОВ «НОРТ-ЕКСПОРТ», яким забезпечено виконання зобов`язань Боржниці перед Кредитором, реалізовано в процедурі банкрутства вказаної юридичної особи у 2017 році, а кошти, отримані від реалізації такого майна, спрямовані ліквідатором в погашення заборгованості перед Кредитором, про що зазначено в ухвалі суду у справі № 903/481/16 від 19.07.2017.

Тобто не слід вважати фраудаторним правочин, котрим боржниця розпорядилась належним їй на праві власності майном, за умови, забезпечення кредитних зобов`язань Іпотекою нерухомого майна, якого очевидно станом на 2007 рік цілком було достатньо (на думку банку), щоб видати кредитні кошти та не брати в іпотеку майно, яке належить на праві власності ОСОБА_1 .

Вимоги за борговими зобов`язаннями ОСОБА_1 після набрання рішеннями судів про стягнення заборгованості були частково задоволені іпотекодавцем, що підтверджує, те, що відступлення частки у товаристві не було вчинено "про людське око".

ОСОБА_1 було відомо, що її зобов`язання забезпечені іпотекою, а тому будь-які обмеження, щодо розпорядження майном, яке належить на праві власності - відсутні. Окрім того, банк видаючи кредит розраховує усі ризики відносно боржника та забезпечення кредитних зобов`язань, таким чином бере на себе відповідальність щодо подальшої втрати чи недоотримання позичених коштів, в тому числі через зміну курсу валют.

Одночасно відповідач 1 вважає, що застосуванню підлягають загальні строки позовної давності, визначені в ст. 257 Цивільного кодексу України.

Предметом позову є вимоги про визначення розміру часток у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Старий Замок» та зобов`язання вчинити дії, за наслідком неправомірного, на думку позивача, відступлення своєї частки та виходу зі складу учасників Товариства ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У поданому позові зазначається, що товариством на запит від арбітражного керуючого Самчука А.М. отримано інформацію про те, що 05.08.2010 ОСОБА_1 відступила свою частку у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Старий Замок» ОСОБА_11 .

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, при отриманні кредитних коштів 06 грудня 2007 року ОСОБА_1 було заповнено анкету індивідуального позичальника, відповідно до якої в розділі 29 Активи позичальника значиться про наявність у приватній власності частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Старий Замок» (копія анкети знаходиться у матеріалах справи, подавалась при розгляді попередньо поданого позову).

Отже, з 06.12.2007 банку було відомо про наявність у власності майна, яке в подальшому було відступлено. Протягом усього періоду часу банк мав можливість переконатись у тому, чи перебуває у власності частка у статутному капіталі.

Особливо при поданні позовів у 2011-2013 роках банк був вправі скеровувати відповідні запити до державного реєстратора, самостійно отримувати інформацію з відкритих джерел, звертатися до боржника, проте, цього не робили.

Відповідач звертає увагу суду на висновки ВС у складі КГС, що зазначені у постанові від 20.12.2020 № 909/1165/19 та рішення ЄСПЛ.

Позиція відповідача 3 - Товариства з обмеженою відповідальністю «Старий Замок»:

Позовні вимоги ТОВ «Старий Замок» не визнає в повному обсязі. Поряд з підставами необґрунтованості позову, про які зазначає відповідач 1, відповідач 3 вважає, що позивачем було визначено невірний спосіб захисту порушеного права оскільки в даному випадку AT «Укрексімбанк» не можна вважати потерпілою стороною у відповідності до вимог ст. 1212,1213 ЦК України, оскільки до частки в статутному капіталі ТОВ «Старий замок» банк не має ніякого відношення. Так, з правовідносин, що склались вбачається чіткий суб`єктний склад: колишні учасник ТОВ «Старий Замок» та саме Товариство.

Позивачем заявлено вимогу про визначення часток у відповідному співвідношенні з подальшим включенням до учасників ТОВ «Старий замок» ОСОБА_1 .

При цьому позивач посилається на п. е ч.5 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» у відповідності до якого: для державної реєстрації змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю подаються такі документи: е) судове рішення, що набрало законної сили, про стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю.

Проте позивачем не заявлено вимогу про стягнення (витребування з володіння) частки у ОСОБА_2 .

Окрім того, норма п. е) ч.5 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» в силу свого формулювання, визначає, що позивачем повинен бути набувач частки, тобто особа до якої вона має перейти за результатом винесеного рішення. В даній справі ОСОБА_1 не заявляє відповідних вимог до ОСОБА_2 .

В розумінні пункту 8 частини першої статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» заявником, який може звернутися за вчиненням реєстраційних дій, є позивач або уповноважена ним особа - у разі подання судового рішення, що набрало законної сили щодо визначення розміру статутного капіталу товариства обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю та розмірів частин учасників такого товариства чи судового рішення, що набрало законної сили, про стягнення з відповідач (витребування з його володіння) частки (частини долі) у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю для державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі.

Отже частиною п`ятою статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» встановлено вичерпний перелік судових рішень, на підставі яких проводиться державна реєстрація змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі склад учасників товариства, а саме п.д) про визначення розміру статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю та розмірів часток учасників у такому товаристві та п.е) судове рішення, що набрало законної сили, про стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю.

Аналогічні висновки викладені постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі №923/876/16 та від 18.12.2019 у справі №0840/3447/18.

З урахуванням наведеного слідує, що будь-які судові рішення не можуть бути підставою внесення змін до відомостей про юридичну особу з такою організаційно-правовою формою як товариство з обмеженою відповідальністю.

Неправильний спосіб захисту свого права є самостійною підставою для відмови у позові.

Представник відповідача 3 адвокат Ульчак Б. І. у відзиві повідомив про понесені відповідачем витрати на правничу допомогу адвоката у даній справі в розмірі 21 500, 00 грн.

Одночасно, відповідач 3 просить суд застосувати строки позовної давності у відповідності до ст. 256, 257, 261 ЦК України та відмовити у позові.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд встановив фактичні обставини справи:

Згідно із нотаріально посвідченою приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Четверговою А.Д. (зареєстрована в реєстрі за №1671) заявою ОСОБА_9 від 05.08.2010 боржниця (відповідач 1) заявила про свій вихід зі складу засновників (учасників) Товариства з обмеженою відповідальністю «Старий Замок» з подальшим відступленням та оформленням у повному обсязі належної їй частки громадянці ОСОБА_11 з дотриманням вимог чинного законодавства щодо наступної процедури юридичного оформлення переходу до правонаступника відповідних прав на умовах, які були попередньо узгоджені.

Згідно з протоколом №8 загальних зборів учасників ТОВ «Старий Замок» від 05.08.2010 (присутні учасники ОСОБА_6 - володіє 50% частки статутного капіталу та ОСОБА_4 - володіє 50% частки статутного капіталу та ОСОБА_11 ) задоволено заяву ОСОБА_9 про її вихід зі складу учасників товариства та відступлення нею своєї частки ОСОБА_11 (за попередньою згодою іншого учасника ОСОБА_4 ). Іншим питанням було вирішено включити ОСОБА_11 до складу учасників товариства та затвердити нову редакцію Статуту товариства.

Відповідно до Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Старий Замок», затвердженого протоколом загальних зборів товариства від 29.11.2019 №3 учасниками товариства є ОСОБА_4 (відповідач 5), ОСОБА_2 (відповідач 2) та ОСОБА_3 (відповідач 4) (п. 1.1 статуту). Статутний капітал товариства становить 8 563 081 грн. 96 коп. Частка ОСОБА_4 становить 50%, що еквівалентно 4 281 540 грн. 98 коп., частка ОСОБА_2 - 25%, що еквівалентно 2 140 770 грн. 49 коп., частка ОСОБА_3 - 25%, що еквівалентно 2 140 770 грн. 49 коп. (п. 3.2 статуту).

Згідно з Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань () станом на 05.08.2010 засновниками (учасниками) юридичної особи були ОСОБА_4 (181 540 грн. 98 коп.) та ОСОБА_6 ( ОСОБА_1 ) (181 540 грн. 98 коп.).

Згідно з Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань () станом на 20.03.2023 засновниками (учасниками) юридичної особи є ОСОБА_4 (4 281 540 грн. 98 коп.), ОСОБА_2 ( 2 140 770 грн. 49 коп.) та ОСОБА_3 (2 140 770 грн. 49 коп.).

З витягу також вбачається, що 06.08.2010 відбулася державна реєстрація зміни складу або інформації про засновників (учасників) юридичної особи.

До матеріалів справи також долучено Установчий договір ТОВ «Старий Замок» в редакції станом на 05.08.2010, а також зміни та доповнення до Установчого договору, зареєстровані 02.01.2003 про те, що розмір статутного капіталу товариства становить 363 081 грн. 96 коп. Доля учасників в статутному фонді товариства: ОСОБА_6 - 181 540 грн. 98 коп. (50%) та ОСОБА_4 - 181 540 грн. 98 коп. (50 %).

Банк, звертаючись до суду із позовною заявою, прагне змінити розподіл часток у статутному капіталі ТОВ «Старий Замок», стверджуючи серед іншого, що відступлення своєї частки боржницею - ОСОБА_1 на підставі заяви 05.08.2010 відбулося з метою уникнути звернення стягнення та таку частку на користь АТ «Укрексімбанку», з яким у боржниці виникли кредитні правовідносини на підставі договорів, що укладені у 2007 році.

Відповідно до пунктів 1 та 5 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Суд вважає доводи банку щодо порушення корпоративних прав учасників (колишніх чи актуальних) Товариства з обмеженою відповідальністю «Старий Замок», а саме порушення норм закону щодо порядку переходу частки в статутному капіталі, при обґрунтуванні даного позову неспроможними, оскільки банк не є і ніколи не був учасником господарського товариства - ТОВ «Старий Замок» та не прагне отримати частку у статутному капіталі у свою власність.

В даному випадку суду слід встановити, чи є правочин, вчинений ОСОБА_1 , що оформлений її заявою від 05.08.2010 про свій вихід зі складу засновників (учасників) Товариства з обмеженою відповідальністю «Старий Замок» з подальшим відступленням та оформленням у повному обсязі належної їй частки громадянці ОСОБА_11 (дочці боржниці), яка стала підставою та наслідком прийняття загальними зборів засновників товариства рішення про вихід ОСОБА_1 зі складу учасників товариства та відступлення своєї частки ОСОБА_11 фраудаторними, тобто таким, що вчинений боржницею з метою уникнення звернення стягнення на частку в статутному капіталі товариства в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами, що укладені між позивачем та відповідачем 1, про що банк посилається та наполягає у позовній заяві.

При постановленні цього рішення, суд враховує висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.07.2023 у справі №903/6/21 (903/610/22) за позовом Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування, що укладені 13.08.2010 між боржницею та її сином, відповідно до яких дарувальник безоплатно передала у власність своєму синові, обдаровуваному, а обдаровуваний прийняв як дар житловий будинок (договір зареєстровано в реєстрі за № 1730); земельну ділянку загальною площею 0,28 га, що знаходяться на території села Липини Луцького району Волинської області (договір зареєстровано в реєстрі за № 1733).

В даному випадку ВС КГС дійшов висновку, що договори дарування містять ознаки фраудаторності.

На переконання судової колегії, доводи банку про укладення боржником спірних договорів у момент існування заборгованості за кредитними договорами, а також про поведінку ОСОБА_1 після укладення договорів дарування свідчать про фраудаторність цих договорів, за якими майно, за рахунок якого можна було погасити заборгованість перед кредиторами у разі невиконання боржником кредитних зобов`язань, безоплатно перейшло до інших осіб.

Суд вважає, що правочин, вчинений ОСОБА_1 щодо відступлення своїй дочці заявою від 05.08.2010 50% частки у статутному капіталі ТОВ «Старий Замок» є фраудаторним з огляду на таке:

У постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц Велика Палата Верховного Суду підтримала та конкретизувала висновок, викладений у постанові ВС у складі КЦС від 28.02.2019 у справі №646/3972/16-ц про те, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Правовою підставою позову АТ «Укрексімбанк» зазначає ст. ст. 3, 13 ЦК України.

Згідно ч.2 ст.42 КУзПБ: правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна; боржник уклав договір дарування.

В даному випадку банк оскаржує правочин, що вчинений більше як за три роки до звернення боржниці до суду із заявою про свою неплатоспроможність. Відтак, відповідний правочин не може бути визначений судом як такий, що вчинений у «підозрілий» період в розумінні Кодексу України з процедур банкрутства. Однак така обставина не перешкоджає банку звертатися до суду із позовною заявою про визнання правочину, вчиненого боржницею, фраудаторним на підставі загальних приписів Цивільного Кодексу України.

Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Правочинами визнаються дії фізичних та юридичних осіб, спрямовані на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин - це дія, яка вчиняється для досягнення дозволеної законом мети (набуття майна тощо), яка характеризується такими ознаками:

- це завжди вольовий акт, тобто дії свідомі;

- це правомірні дії, тобто вчиняються відповідно до закону;

- спеціальна спрямованість на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, тобто в правочину завжди присутня правова мета.

Фраудаторними правочинами в юридичній науці та в останні роки в українській судовій практиці називають договори, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору.

Цей термін походить від англ. "fraud" - шахрайство, підроблення, афера. Значення цього слова розкривається внутрішнім змістом тих категорій і понять, які вони називають.

Стаття 13 ЦК України, у якій визначаються межі здійснення цивільних прав, встановлює, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зокрема при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині, а також не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Межі є невід`ємною рисою будь-якого суб`єктивного права. Суб`єктивні цивільні права, будучи мірою можливої поведінки уповноваженої особи, має певні межі за змістом і за характером здійснення.

Зокрема, зловживання правом - це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм в рамках дозволеного йому законом загального типу поведінки.

Семантичне тлумачення терміну "зловживання правом" призводить до висновку про те, що його основним змістом є використання належного уповноваженій особі суб`єктивного цивільного права на шкоду іншому учаснику цивільних відносин.

Відтак, можна стверджувати, що учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На цих засадах мають ґрунтуватися і договірні відносини.

У зв`язку з цим слід дійти висновку, що межею реалізації принципу свободи договору має бути неприпустимість зловживання правом.

Аналогічні висновки зазначив ВС у складі КГС в постанові від 06.10.2022 №904/624/19.

Судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19) щодо суті позовних вимог дійшла таких висновків.

Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

Слід звернути увагу, що фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредиторам використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.

Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути:

- момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі;

- контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи);

- щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (див. висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі №904/7905/16, від 03.03.2020 у справі №916/3600/15, від 26.05.2020 у справі №922/3796/16, від 04.08.2020 у справі №04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі №904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19 (905/1646/17).

Слід зауважити, що цивільні й господарські відносини, у межах яких передбачається виконання обов`язку боржника в майбутньому без забезпечення такого боргу, ґрунтуються в основному на довірі учасників відносин до свого контрагента, а також на впевненості в можливості захистити свої майнові права в спосіб, передбачений законом, зокрема, через суд.

У сучасному українському законодавстві, як і в іноземних правопорядках, оспорювання так званих підозрілих угод божника є одним з найважливіших юридичних інструментів консолідації та збільшення конкурсної маси шляхом повернення до неї майна боржника, переданого іншим особам.

Таким чином, судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що фраудаторним може виявитися будь-який правочин, що здійснюється між учасниками господарських правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам, отже, такий правочин може бути визнаний недійсним в порядку позовного провадження у межах справи про банкрутство відповідно до статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства на підставі пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та частин третьої, шостої статті 13 Цивільного кодексу України з підстав недопустимості зловживання правом, на відміну від визнання недійсним фіктивного правочину, лише на підставі статті 234 Цивільного кодексу України. У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.09.2022 у справі №910/16579/20 зазначила, що учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.

Укладення фраудаторних правочинів є характерним для боржників у процедурах банкрутства, позаяк неплатоспроможність боржника означає ситуацію, коли не вистачає коштів для задоволення всіх вимог кредиторів.

Судова колегія відзначає, що визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тобто дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Частиною третьою статті 13 ЦК України унормовано, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 ЦК України).

Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним або його платоспроможність значно знижується, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.

Судова колегія вкотре підтримує висновок, неодноразово зроблений Верховним Судом, щодо того, що правочини, які вчиняються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути неправомірною та недобросовісною. Отже, правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Відтак правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними і зводяться до зловживання правом (див. постанову Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16, пункт 153; постанову Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20, п. 10.34; постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 16.11.2022 у справі № 44/380-б (910/16410/20), від 05.04.2023 у справі № 906/43/22 (906/459/22).

ОСОБА_1 в серпні 2010 року вчинила ряд правочинів, зокрема уклала 13 серпня договори дарування будинку та земельної ділянки із сином, відступила, як слідує з матеріалів справи безоплатно заявою від 05 серпня 50% статутного капіталу Товариства свої дочці і з кінця серпня припинила сплачувати щомісячні платежі за кредитними зобов`язаннями перед банком. Такі правочини боржниці є фраудаторними щодо кредитора АТ «Укрексімбанк».

Твердження відповідача 1, що її кредитні зобов`язання були забезпечені іпотекою, жодним чином не впливають на наявність/відсутність ознак фраудаторності правочину щодо відступлення частки у статутному капіталі, оскільки визначальний аспект у цих правовідносинах носить спрямованість даного правочину та поведінка боржника (невиконання кредитних зобов`язань) після їх укладання.

На підставі наявних в матеріалах справи доказів, а також зазначених позицій ВС, суд дійшов висновку, що відступлення ОСОБА_1 безоплатно своїй дочці частки у статутному капіталі Товариства та наступне припинення сплати кредитних зобов`язань банку є фраудаторним правочином, а вимоги банку про перерозподіл часток ТОВ «Старий Замок» таким чином, щоб частка ОСОБА_10 (дочки боржниці) зменшилася на 181 540 грн. 98 коп. або 2,12 % статутного капіталу товариства (оскільки фраудаторним правочином ОСОБА_1 відступила у 2010 році статутний капітал саме в розмірі 181 540 грн. 98 коп., що на той час становило 50%) є підставними.

Щодо неефективності способу захисту, то суд зазначає, що банк не є і ніколи не був учасником Товариства з обмеженою відповідальністю «Старий Замок», не має наміру отримати частку в статутному капіталі у свою власність, витребувавши її тощо; банк також не будучи раніше чи зараз учасником товариства, не може захищати свої інтереси, посилаючись на порушення корпоративних прав інших (колишніх чи актуальних) учасників господарського товариства, в той час як вони про це взагалі не заявляють. Такі доводи банку - про порушення корпоративних прав учасників товариства, суд вважає неспроможними.

Натомість банк прагне спростувати дії боржниці, вчинені з метою зменшення своїх активів на які могло бути звернуто стягнення в рахунок погашення кредиторської заборгованості та повернути відповідні активи у власність боржниці, наповнивши так ліквідаційну масу у справі про неплатоспроможність. Відтак, суд вважає, що банком обрано ефективний спосіб захисту, який при задоволенні позову зміг би задоволити наміри банку та відновити його порушені права фраудаторним правочином про відступлення частки в статутному капіталі ТОВ «Старий Замок» в розмірі 181 540 грн. 98 коп. дочці - ОСОБА_14 , що сьогодні становило б 2, 12% статутного капіталу товариства.

Однак позов не підлягає до задоволення з підстав спливу позовної давності та заявлення про це відповідачами у справі.

Оцінка судом заяви відповідачів 1 та 3 про застосування строків позовної давності щодо позовних вимог банку:

Велика Палата Верховного Суду дотримується усталеної правової позиції про те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тільки якщо суд встановить, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідною вимогою спливла, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71).

У випадку спливу позовної давності суд приймає до розгляду заяву про захист цивільного права або інтересу, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України) (про відмінність змісту понять «сторона у спорі» та «сторона у справі» див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 69-71, 137-139)).

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

У цій справі Відповідачі 1 та 3 до ухвалення судового рішення заявили про сплив позовної давності за звернутою до них позовною вимогою.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується.

Виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України: за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Зокрема, у постанові ВП ВС від 13.02.2019 по справі № 826/13768/16 визначено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав.

Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

У приписі частини першої статті 261 ЦК України є презумпція обізнаності особи про стан її суб`єктивних прав. Відтак, обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача (п. 7.5.2 постанови ВПВС від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц).

Таким чином, доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо, оскільки позивач повинен також довести той факт, що він не міг довідатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 74 ГПК України про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У свою чергу, відповідач повинен довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше ( аналогічний висновок викладено у п. 9.2 постанови ВПВС від 11.09.19 року у справі № 487/10132/14-ц).

Представник банку стверджує, що про укладення фраудаторного правочину щодо відступлення частки в статутному капіталі АТ «Укрексімбанк» стало відомо 31.03.2021 із листа боржниці, який був долучений до відповіді арбітражного керуючого (виконував повноваження керуючого реструктуризацією боргів) Самчука А. М. на запит банку.

Однак такі доводи позивача щодо обрахунку строків позовної давності саме з 31.03.2021 (день, коли банк дізнався про вчинення боржницею фраудаторного правочину) не заслуговують на увагу, оскільки, як вже наголосив суд, позивач повинен був довести, що він не знав і не міг знати про укладення фраудаторного правочину боржницею з об`єктивних, незалежних від нього причин. Та на підтвердження таких доводів подати належні та допустимі докази ( ст.ст. 76,77 ГПК України).

Тоді як, матеріалами справи підтверджено і позивачем не спростовується, що при отримані кредиту в Анкеті індивідуального позичальника від 06.12.2007 ОСОБА_9 в пункті 30 «Власність у підприємствах» зазначено ТОВ «Старий Замок» 50% 181 500 грн. ().

Позивач у позовній заяві зазначає, що вже у грудні 2010 банк вручив позичальниці вимогу про дострокове повернення кредитних коштів і оскільки така не була виконана, то у лютому 2011 року банк звернувся до суду про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитними договорами.

Судом встановлено, що у грудні 2011 року, серпні 2013 року та листопаді 2013 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області ухвалені судові рішення про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитними договорами.

А відтак, з 2011 року судовим рішенням підтверджено статус банку як кредитора ОСОБА_1 .

До суду з даним позовом банк звернувся у березні 2023 року.

Судом встановлено, що вже з 2011 року позивач, як стягувач за рішенням суду, "міг довідатися" про наявність оспорюваного відступлення частки у статутному капіталі боржницею, про особу, якій відступлена частка та безоплатність такого правочину.

Суд ще раз наголошує на тому, що банк був обізнаний щодо майнових активів боржниці і, в тому числі, щодо належності їй частки у статутному капіталі ТОВ «Старий Замок» ще з 2007 року або з моменту укладення кредитних договорів.

Позивач не спростовував тієї обставини, що "міг довідатися" про існування оспорюваного правочину із відкритих джерел чи з матеріалів виконавчого провадження (про відсутність у власності боржниці частки у статутному капіталі, про яку остання повідомляла при укладенні кредитних договорів) чи шляхом надіслання запитів.

Суд звертає увагу, що із внесенням 17.10.2019 змін до ГПК України його статтю 79 викладено у новій редакції, чим фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Іншими словами тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Одночасно статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи суд здійснює із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 04 березня 2021 року у справа № 908/1879/17

Щодо застосування приписів частини п`ятої статті 267 ЦК України, то позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, суд вирішує у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не встановлює, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропуску позовної давності поважними. Як правило, це відбувається за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів (п.п.23.6-23.8 постанови ВПВС від 30.01.19 року у справі № 706/1272/14-ц).

Позивач таким правом не скористався.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо БегеерБ.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

В межах вирішення цієї справи, судом було забезпечено сторонам справи процесуальну можливість реалізації їх процесуальних прав ( ст. 13 ГПК України).

З врахуванням викладених мотивів, у позові суд відмовляє з підстав спливу трирічного строку позовної давності з моменту, коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушене право.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у позові, то витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України слід віднести на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України, ст. ст. 129, 232, 237, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги це рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення

складено 04.08.2023

Суддя М. С. Шум