ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" серпня 2023 р. Справа №910/11893/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Євсікова О.О.

Корсака В.А.

при секретарі судового засідання Нікітенко А.В.

представники сторін в судове засідання 01.08.2023 не з`явилися

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.03.2023 (повний тест рішення складено 04.04.2023)

у справі №910/11893/22 (суддя Павленко Є.В.)

за позовом ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства "Укрнафта"

про стягнення 438 275,92 грн,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" (далі - ПАТ "Укрнафта") заборгованості у розмірі 438 275,92 грн, з яких: 5 786,90 грн - невиплачені дивіденди за 2007, 2010 та 2018 роки, 2 532,81 грн - три проценти річних, 13 418,05 грн - інфляційні втрати, нараховані на суми невиплачених дивідендів за 2007, 2010 та 2018 роки та несвоєчасно виплачених дивідендів за 2011-2014 роки. Крім того, ОСОБА_1 просила стягнути з ПАТ "Укрнафта" невиплачені дивіденди її померлого чоловіка - ОСОБА_2 , спадкоємцем якого є позивач, у загальному розмірі 416 538,16 грн, з яких: 172 163,58 грн - невиплачені дивіденди за 2007, 2010-2013, 2018 роки, 35 368,30 грн - три проценти річних та 209 006,28 грн - інфляційні втрати, нараховані на суми невиплачених дивідендів за вказані роки.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що вона є власником 84 простих іменних акцій ПАТ "Укрнафта" й 1281 простих іменних акцій її померлого чоловіка, спадкоємцем якого вона є, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 05.09.2019, зареєстрованим у реєстрі за №9/2019 (спадкова справа №1189). Проте ПАТ "Укрнафта" належні їй та її чоловіку дивіденди за вказані роки у визначні строки не виплатило, окрім сплачених 13.01.2022 їй дивідендів за 2011-2013 роки та 2014 рік на загальну суму 7 334,07 грн. У зв`язку з чим позивач, посилаючись на положення Закону України "Про господарські товариства", Закон України "Про акціонерні товариства" та статтю 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), просила суд стягнути з відповідача на її користь вищезазначені суми невиплачених дивідендів, трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.03.2023 у справі №910/11893/22 позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ "Укрнафта" на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті дивідендів за 2007, 2010, 2018 роки у розмірі 5 786,90 грн, 831,68 грн трьох процентів річних, нарахованих за прострочення виплати дивідендів за 2007, 2010, 2018 роки, 3 162,26 грн інфляційних втрат, нарахованих за прострочення виплати дивідендів за 2007, 2010, 2018 роки, 146,71 грн судового збору, а також 332,20 грн витрат на професійну правничу допомогу. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції дійшов висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення з відповідача дивідендів є обґрунтованими та підлягають задоволенню у загальному розмірі 5 786,90 грн, з яких: за 2007 рік - 1 821,04 грн, за 2010 рік - 1 168,27 грн та за 2018 рік - 2 797,59 грн. Також оскільки судом визнано поважними причини пропуску позовної давності про стягнення належних ОСОБА_1 сум дивідендів, строк позовної давності щодо позовних вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на вказані суми дивідендів, також підлягає поновленню на підставі частини 5 статті 267 ЦК України. Здійснивши власний розрахунок, суд дійшов висновку, що на користь ОСОБА_1 з ПАТ "Укрнафта" що обґрунтованими сумами цих компенсаційних виплат є 831,68 грн трьох процентів річних та 3 162,26 грн інфляційних втрат. Водночас, місцевий господарський суд дійшов висновку, що позовна вимога позивача про стягнення 172 163,58 грн заборгованості по виплаті дивідендів за 2007, 2010-2013, 2018 роки, що належали її чоловікові - ОСОБА_2 , є необґрунтованою, а відтак не підлягає задоволенню. Оскільки судом відмовлено у задоволенні вимоги про стягнення вказаних коштів, тому похідні вимоги позивача про стягнення 35 368,30 грн трьох процентів річних та 209 006,28 грн інфляційних втрат, нарахованих на вказану суму, також не підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 звернулась до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить частково скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 23.03.2023 у справі №910/11893/22 та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в частині стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат у зв`язку з несвоєчасною виплатою дивідендів, як власнику 84 простих іменних акцій ПАТ "Укрнафта", а саме стягнути з відповідача на користь позивача 2 532,81 грн трьох процентів річних та 13 418,05 грн інфляційних втрат.

Крім того, в апеляційній скарзі міститься клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 23.03.2023 у справі №910/11893/22.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги відповідач посилається на те, що рішення суду першої інстанції підлягає до часткового скасування та ухвалення нового рішення, оскільки прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права, а висновки місцевого господарського суду не відповідають встановленим обставинам справи.

Так, позивач вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми статті 625 ЦК України, де судом задоволено інфляційні втрати та три проценти річних лише за 3 роки, що передують зверненню до суду з цим позовом. Висновок місцевого господарського суду про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, на думку скаржника, є помилковим, оскільки судом визнано поважними причин пропуску позовної давності про стягнення належних позивачці сум дивідендів, де судом вказано, що строк позовної давності щодо позовних вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на вказані суми дивідендів, також підлягає поновленню на підставі частини 5 статті 267 ЦК України.

Водночас, позивач зазначає, що рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на її користь дивідендів за 1281 акцію, як спадкоємцю за законом після смерті чоловіка ОСОБА_2 , є правомірним, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині не оскаржується.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.05.2023, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 23.03.2023 у справі №910/11893/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Ходаківська І.П., Демидова А.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.05.2023 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/11893/22. Відкладено розгляд питання про відкриття, повернення, залишення без руху або відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 23.03.2023 у справі №910/11893/22.

Матеріали справи №910/11893/22 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 24.05.2023.

Головуючий суддя Владимиренко С.В. перебувала у відпустці з 20.05.2023 по 27.05.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.05.2023 задоволено клопотання ОСОБА_1 про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 23.03.2023 у справі №910/11893/22. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 23.03.2023 у справі №910/11893/22. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 23.03.2023 у справі №910/11893/22 на час апеляційного провадження. Учасникам справи надано право подати відзив на апеляційну скаргу, заяви, клопотання, пояснення до 20.06.2023. Розгляд апеляційної скарги призначено на 20.06.2023 о 12 год 45 хв.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.06.2023 розгляд справи №910/11893/22 відкладено на 18.07.2023 на 12 год 30 хв.

Розпорядженнями Північного апеляційного господарського суду від 17.07.2023, у зв`язку із перебуванням суддів Демидової А.М. та Ходаківської І.П. з 17.07.2023 по 21.07.2023, які входять до складу колегії суддів і не є суддями-доповідачами у відпустках, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.07.2023 справу №910/11893/22 передано на розгляд колегії у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Корсак В.А., Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.07.2023 прийнято справу №910/11893/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 23.03.2023 у справі №910/11893/22 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Корсак В.А., Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.07.2023 розгляд справи №910/11893/22 відкладено на 01.08.2023 на 13 год 45 хв.

Відповідач, у порядку статті 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) своїм правом не скористався, до Північного апеляційного господарського суду відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Сторони своїх представників в судове засідання не направили, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлені шляхом надсилання ухвали суду від 18.07.2023 на їх електронні адреси.

Згідно з частинами 3, 6, 8 статті 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Суд викликає або повідомляє експерта, перекладача, спеціаліста, а у випадках термінової необхідності, передбачених цим Кодексом, - також учасників справи телефонограмою, телеграмою, засобами факсимільного зв`язку, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв`язку (зокрема мобільного), які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи.

З 05.10.2021 офіційно розпочали функціонування три підсистеми (модулі) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: "Електронний кабінет", "Електронний суд", підсистема відеоконференцзв`язку, у зв`язку з чим, відповідно до частини 6 статті 6 ГПК України адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі у добровільному порядку. На що також звертає увагу учасників процесу Верховний Суд у своїх ухвалах від 12.10.2022 у справі №910/14311/21, від 12.10.2022 у справі №910/14469/21, від 12.10.2022 у справі №922/2017/17.

Крім того, Верховий Суд в ухвалі від 22.08.2022 у справі №916/2731/21 вказав, що відповідно до рішення Ради Суддів України від 05.08.2022 з метою підвищення рівня використання інструментів електронного судочинства під час відправлення правосуддя в умовах скрутного фінансового забезпечення судів рекомендовано судам, зокрема у випадках, коли адвокат, нотаріус, приватний виконавець, арбітражний керуючій, судовий експерт, державний орган, орган місцевого самоврядування, суб`єкт господарювання державного або комунального секторів економіки, який бере участь у справі, не має офіційної електронної адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі - вимагати зареєструвати таку офіційну електронну адресу для подальшого направлення судом процесуальних документів в електронній формі; виклики та повідомлення, обмін процесуальними документами з учасниками судових проваджень у першу чергу здійснювати за допомогою електронної пошти та/або з використанням вказаних учасниками судових проваджень мобільних телефонів (в тому числі й з використанням месенджерів, які дозволяють отримати інформацію про доставку відповідного повідомлення, процесуального документа, та отримати інформацію про їх прочитання). Закликано усіх учасників судових проваджень, зокрема - з розумним інтервалом часу цікавитися провадженням у їх справах, добросовісно користуватися належними процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки; зареєструвати електронну адресу в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі; зареєструватися в підсистемі "Електронний кабінет" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи; використовувати функціонал "Електронного кабінету" для ознайомлення з поданими документами в електронній формі.

Таким чином, сторони повідомлені судом апеляційної інстанції про дату, час та місце проведення судового засідання апеляційним господарським судом, при цьому явка обов`язковою не визнавалась, а тому справа №910/11893/22 розглядається за відсутності представників сторін.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення Господарського суду міста Києва від 23.03.2023 у справі №910/11893/22 оскаржується позивачем в частині нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, а тому враховуючи вимоги частини 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є власником 84 акцій Відкритого акціонерного товариства "Укрнафта", яке у 2011 році змінило свій тип та назву на ПАТ "Укрнафта".

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 116 ЦК України учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди).

02.12.2021 ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою від 01.12.2021, в якій просила останнього виплатити їй дивіденди, починаючи з 2007 року, як власнику 84 простих іменних акцій ПАТ "Укрнафта" та успадкованих 1281 простих іменних акцій ПАТ "Укрнафта", що належали її чоловікові - ОСОБА_2 .

Листом від 17.12.2021 №01/01/08/05-02/03/374 відповідач відмовив позивачу у виплаті дивідендів за 2007 та 2010 роки, посилаючись на сплив строку для їх сплати. Неможливість виплати дивідендів за 2018 рік ПАТ "Укрнафта" обґрунтувало недоліками чинного законодавства. Також у цьому листі відповідач вказав, що віднайшов можливість виплатити належні ОСОБА_1 дивіденди за 2011-2014 роки у загальному розмірі 7 334,07 грн.

Позивач підтвердила, що дивіденди за 2011-2014 роки в загальному розмірі 7 334,07 грн були отримані нею від ПАТ "Укрнафта" поштовим переказом 13.01.2022.

Таким чином, ОСОБА_1 , як власниці 84 акцій відповідача, невиплаченими залишилися дивіденди: за 2007 рік у розмірі 1 821,04 грн, за 2010 рік - 1 168,27 грн та за 2018 рік - 2 797,60 грн, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Крім того, у зв`язку з несплатою та несвоєчасною сплатою належних ОСОБА_1 дивідендів, остання також просила суд стягнути з відповідача 2 532,81 грн трьох процентів річних та 13 418,05 грн інфляційних втрат, з яких: 614,10 грн - три проценти річних та 4 024,59 грн - інфляційні втрати, нараховані за період з 02.08.2011 по 28.10.2022 на суму невиплачених дивідендів за 2007 рік у розмірі 1 821,04 грн; 379,30 грн - три проценти річних та 2 588,99 грн - інфляційні втрати, нараховані за період з 01.11.2012 по 28.10.2022 на суму невиплачених дивідендів за 2010 рік у розмірі 1 168,27 грн; 1 115,62 грн - три проценти річних та 5 198,29 грн - інфляційні втрати, нараховані за період з 11.04.2015 по 12.01.2022 на суму несвоєчасно виплачених дивідендів за 2011-2013 роки у розмірі 5 502,51 грн; 344,48 грн - три проценти річних та 1 198,94 грн - інфляційні втрати, нараховані за період з 06.10.2015 по 12.01.2022 на суму несвоєчасно виплачених дивідендів за 2014 рік у розмірі 1 831,55 грн; 79,31 грн - три проценти річних та 407,24 грн - інфляційні втрати, нараховані за період з 18.11.2021 по 28.10.2022 на суму невиплачених дивідендів за 2018 рік у розмірі 2 797,59 грн.

Як зазначалось вище, рішенням Господарського суду міста Києва від 23.03.2023 у справі №910/11893/22 позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ "Укрнафта" на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті дивідендів за 2007, 2010, 2018 роки у розмірі 5 786,90 грн, 831,68 грн трьох процентів річних, нарахованих за прострочення виплати дивідендів за 2007, 2010, 2018 роки, 3 162,26 грн інфляційних втрат, нарахованих за прострочення виплати дивідендів за 2007, 2010, 2018 роки, 146,71 грн судового збору, а також 332,20 грн витрат на професійну правничу допомогу. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції дійшов висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення з відповідача дивідендів є обґрунтованими та підлягають задоволенню у загальному розмірі 5 786,90 грн, з яких: за 2007 рік - 1 821,04 грн, за 2010 рік - 1 168,27 грн та за 2018 рік - 2 797,59 грн. Також оскільки судом визнано поважними причини пропуску позовної давності про стягнення належних ОСОБА_1 сум дивідендів, строк позовної давності щодо позовних вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на вказані суми дивідендів, також підлягає поновленню на підставі частини 5 статті 267 ЦК України.

Крім того, місцевий господарський суд зазначив, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Здійснивши власний перерахунок, судом першої інстанції встановлено, що обґрунтованими сумами вищенаведених компенсаційних виплат є: 831,68 грн трьох процентів річних та 3 162,26 грн інфляційних втрат, з яких: 163,44 грн - три проценти річних та 802,46 грн - інфляційні втрати, нараховані за період з 01.11.2019 по 28.10.2022 на суму невиплачених дивідендів за 2007 рік у розмірі 1 821,04 грн; 104,86 грн - три проценти річних та 514,81 грн - інфляційні втрати, нараховані за період з 01.11.2019 по 28.10.2022 на суму невиплачених дивідендів за 2010 рік у розмірі 1 168,27 грн; 363,17 грн - три проценти річних та 846,94 грн - інфляційні втрати, нараховані за період з 01.11.2019 по 12.01.2022 на суму несвоєчасно виплачених дивідендів за 2011-2013 роки у розмірі 5 502,51 грн; 120,88 грн - три проценти річних та 281,91 грн - інфляційні втрати, нараховані за період з 01.11.2019 по 12.01.2022 на суму несвоєчасно виплачених дивідендів за 2014 рік у розмірі 1 831,55 грн; 79,33 грн - три проценти річних та 716,14 грн - інфляційні втрати, нараховані за період з 18.11.2021 по 28.10.2022 на суму невиплачених дивідендів за 2018 рік у розмірі 2 797,59 грн.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у стягненні з відповідача 1 701,13 грн трьох процентів річних та 10 255,79 грн інфляційних втрат з огляду на таке.

Судом першої інстанцій визнано поважними причини пропуску позовної давності щодо вимог про стягнення дивідендів та пропуску строків позовної давності для звернення з вимогами щодо стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки позивачка не була належним чином повідомлена про порядок та строки виплати на її користь дивідендів.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції в частині обмеження нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат останніми 3 роками, які передували подачі позову, колегія суддів вважає помилковим.

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.03.2020 у справі №910/5725/19.

Також колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції помилково послався на судову практику викладену у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц, Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 10.04.2018 №910/16945/14, від 27.04.2018 №908/1394/17, від 16.11.2018 №918/117/18, від 30.01.2019 №905/2324/17, від 13.02.2019 №924/312/18, оскільки обставини зазначених справ не є аналогічними з обставинами цієї справи

Суд апеляційної інстанції здійснивши перерахунок інфляційних втрат та трьох процентів річних, погоджується з розрахунком позивача, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення з відповідача 2 532,81 грн трьох процентів річних та 13 418,05 грн інфляційних втрат є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції колегія суддів зазначає наступне.

За приписами статті 16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами 1-3 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (частина 1 статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Апеляційним судом встановлено, що 01.12.2021 між ОСОБА_1 (клієнт) та адвокатом Ловінською Світланою Степанівною (адвокат) було укладено договір про надання правових послуг адвоката №41/21, за умовами якого остання зобов`язався надавати позивачу правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним правочином, а позивач - оплатити надані послуги та фактичні витрати.

Згідно з розділом 2 вказаного правочину оплата за надані послуги проводиться за домовленістю сторін, що може бути оформлено додатком до цього договору або шляхом погодження рахунку чи підписанням акта виконаних робіт і проводиться у готівковій або безготівковій формах. Клієнт відшкодовує фактично понесені витрати адвоката при виконанні зобов`язань за вказаним правочином.

Також, 01.12.2021 між клієнтом та адвокатом було укладено додаткову угоду №1 до вказаного договору, якою узгоджено вартість послуг адвоката.

На підтвердження виконання робіт (надання послуг) позивачем надано суду акт виконаних робіт згідно договору про надання правових послуг адвоката №41/21 на суму 10 730,00 грн.

Згідно з вищенаведеним актом адвокатом були виконані, а клієнтом прийняті послуги: за вивчення рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/11893/22, підготовку апеляційної скарги та доданих до неї документів, на які адвокатом було витрачено 10 годин роботи, вартість однієї години - 1 073,60 грн.

Позивач підтверджує, що претензій щодо виконання зазначених в акті всіх видів робіт виконаних адвокатом Ловінською С.С. не має.

Оплата позивачем наданих адвокатом послуг з правничої допомоги підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 02.05.2023 №41/21 на суму 10 730,00 грн.

Адвокат Ловінська С.С. здійснює свою адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 27.09.2006 №1218.

Згідно з вимогами частини 8 статті 129 ГПК України розмір судових втрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем до апеляційної скарги долучено докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтями 76, 77 ГПК України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставин, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини 4 статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України (постанова Верховного Суду від 01.09.2021 у справі №910/13034/20).

За приписами частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При цьому необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до частини 5 статті 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 126 ГПК України).

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Вказаний правовий висновок викладено у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та від 22.11.2019 у справі №910/906/18.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач своїм правом не скористався, клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, заявлених позивачем, суду не надав.

Європейський суд з прав людини вказав, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (рішення у справі "Гімайдуліна і інші проти України" та у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015).

Одним із принципів господарського судочинства, який передбачено положеннями статті 129 ГПК України, є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

За приписами частини 4 статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та від 22.01.2021 у справі №925/1137/19.

Судом апеляційної інстанції враховані надані заявником докази, розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу, співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторін, відсутність клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 10 730,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

В пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

При винесені даної постанови судом апеляційної інстанції надані вичерпні відповіді на доводи та вимоги сторін, із застосуванням норм права, які регулюють спірні правовідносини.

Згідно зі статтею 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення; 3) визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині; 4) скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково; 5) скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю; 6) скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції; 7) у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених у пунктах 1-6 частини 1 цієї статті.

Відповідно до частини 1 статті 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , скасування рішення Господарського суду міста Києва від 23.03.2023 у справі №910/11893/22 в частині відмови у стягненні 1 701,13 грн трьох процентів річних та 10 255,79 грн інфляційних втрат, з ухваленням нового рішення в цій частині про задоволення позовних вимог.

Судові витрати за розгляд справи у суді першої інстанції покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до приписів статті 129 ГПК України.

Згідно зі статтею 129 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на ПАТ "Укрнафта".

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 23.03.2023 у справі №910/11893/22 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.03.2023 у справі №910/11893/22 в частині відмови у стягненні з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на користь ОСОБА_1 1 701,13 грн трьох процентів річних та 10 255,79 грн інфляційних втрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

3. Резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 23.03.2023 у справі №910/11893/22 викласти у наступній редакції: "Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" (04053, місто Київ, провулок Несторівський, будинок 3-5; ідентифікаційний код 00135390) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) заборгованість по виплаті дивідендів за 2007, 2010, 2018 роки у розмірі 5 786 (п`ять тисяч сімсот вісімдесят шість) грн 90 коп., 2 532 (дві тисячі п`ятсот тридцять дві) грн 81 коп. трьох процентів річних, нарахованих за прострочення виплати дивідендів за 2007, 2010, 2018 роки, 13 418 (тринадцять тисяч чотириста вісімнадцять) грн 05 коп. інфляційних втрат, нарахованих за прострочення виплати дивідендів за 2007, 2010, 2018 роки, 326 (триста двадцять шість) грн 07 коп. судового збору, а також 738 (сімсот тридцять вісім) грн 32 коп. витрат на професійну правничу допомогу.".

4. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 23.03.2023 у справі №910/11893/22 залишити без змін.

5. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" (04053, місто Київ, провулок Несторівський, будинок 3-5; ідентифікаційний код 00135390) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 4 026 (чотири тисячі двадцять шість) грн 00 коп. судового збору за подання апеляційної скарги та 10 730 (десять тисяч сімсот тридцять) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

6. Видачу наказів на виконання даної постанови доручити Господарському суду міста Києва.

7. Матеріали справи №910/11893/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в статтях 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 02.08.2023.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді О.О. Євсіков

В.А. Корсак