ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"03" серпня 2023 р.м. Одеса Справа № 916/263/23

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Бест Лізинг» (Юридична адреса: 01054, м. Київ, вул. Ярославів Вал, буд.13/2, літера Б; Адреса для листування: 03038, м. Київ, вул. Лінійна, буд.17, код ЄДРПОУ - 33880354, електронна адреса: )

До відповідача: Фізичної особи-підприємця Лесика Дмитра Володимировича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 )

про стягнення

Суддя Рога Н.В.

Секретар с/з Богомолова В.С.

Представники сторін:

Від позивача: Прудка О.В.- на підставі ордера серії АІ №1347083 від 06.02.2023р.;

Від відповідача: не з`явився.

Суть спору: Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Бест Лізинг», звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Лесика Дмитра Володимировича (далі - ФОП Лесик Д.В.) про стягнення заборгованості по лізинговим платежам у розмірі 118 175 грн 16 коп.; відсотків річних у розмірі 38 605 грн 03 коп.; інфляційних втрат у розмірі 15 982 грн 68 коп.; пені у розмірі 38 605 грн 03 коп.; штрафу у розмірі 28 040 грн 01 коп.

Ухвалою суду від 23.12.2022р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №916/263/23, справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначено на 16.02.2023р.

31 січня 2023р. від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з ФОП Лесика Дмитра Володимировича на користь ТОВ «Бест Лізинг» заборгованість по лізинговим платежам у розмірі 160 641 грн 44 коп.; відсотки річних у розмірі 34 940 грн 16 коп.; інфляційні втрати у розмірі 14 911 грн 04 коп.; пеню у розмірі 34 940 грн 16 коп.; штраф у розмірі 28 040 грн 01 коп.

Ухвалою суду від 16.02.2023р. відкладено розгляд справи на 09.03.2023р. Ухвалою суду від 09.03.2023р. відкладено судове засідання на 04.04.2023р. Ухвалою суду від 04.04.2023р. відкладено розгляд справи на 27.04.2023р. Ухвалою суду від 27.04.2023р. відкладено судове засідання на 18.05.2023р. Ухвалою суду від 18.05.2023р. відкладено судове засідання на 06.07.2023р. Ухвалою суду від 06.07.2023р. відкладено розгляд справи на 03.08.2023р.

Позивач позовні вимоги підтримує, наполягає на задоволенні позову з підстав, викладених у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог.

Відповідач своїм правом на судовий захист не скористався. Про місце, дату та час судових засідань відповідач повідомлявся шляхом публікацій в мережі Інтернет, але відзив на позовну заяву до суду не надходив, явку свого представника у судові засідання відповідач не забезпечив.

За таких обставин, справа слухається за наявними в ній матеріалами відповідно до ст.165 ГПК України.

Суд вважає за необхідне також зауважити, що ч. 4 ст.11 ГПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Закон України Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово у своїх рішеннях указував на необхідність дотримання судами держав - учасниць Конвенції принципу розгляду справи судами впродовж розумного строку. Практика ЄСПЛ із цього питання є різноманітною й залежною від багатьох критеріїв, серед яких складність прави, поведінка заявника, судових та інших державних органів, важливість предмета розгляду та ступінь ризику терміну розгляду для заявника тощо (пункт 124 рішення у справі «Kudla v. Poland» заява №30210/96, пункт 30 рішення у справі «Vernillo v. France» заява №11889/85, пункт 45 рішення у справі «Frydlender v. France» заява №30979/96, пункт 43 рішення у справі «Wierciszewska v. Poland» заява №41431/98, пункт 23 рішення в справі «Capuano v. Italy» заява №9381/81 та ін.).

Зокрема, у пункті 45 рішення у справі Frydlender v. France (заява №30979/96) ЄСПЛ зробив висновок, згідно з яким «Договірні держави повинні організувати свої правові системи таким чином, щоб їх суди могли гарантувати кожному право на остаточне рішення протягом розумного строку при визначенні його цивільних прав та обов`язків.

У ГПК України своєчасність розгляду справи означає дотримання встановлених процесуальним законом строків або дотримання «розумного строку», під яким розуміється встановлений судом строк, який передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Таким чином, у процесуальному законодавстві поняття «розумний строк» та «своєчасний розгляд» застосовуються у тотожному значенні, зокрема, у розумінні найкоротшого із строків, протягом якого можливо розглянути справу, повно та всебічно дослідити подані сторонами докази, прийняти законне та обґрунтоване рішення. Поняття «розумний строк» вживається не лише у відношенні до дій, що здійснюються судом (розгляд справи, врегулювання спору за участю судді), але й також для учасників справи.

При цьому, вимогу стосовно розумності строку розгляду справи не можна ототожнити з вимогою швидкості розгляду справи, адже поспішний розгляд справи призведе до його поверховості, що не відповідатиме меті запровадження поняття «розумний строк».

Враховуючи введення в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, та продовження строку його дії, суд вважає, що у даному випадку справу було розглянуто у розумні строки.

Позивач у справі - ТОВ «Бест Лізинг», зазначив, що 13.10.2020р. між ним, як Лізингодавцем, та ФОП Лесик Д.В., як Лізингоодержувачем, був укладений Договір фінансового лізингу №201013-1/ФЛ-Ф-А, відповідно до умов якого Лізингодавець передає Лізингоодержувачу в платне користування на умовах фінансового лізингу майно, зазначене у Специфікації до Договору, а Лізингоодержувач зобов`язується прийняти майно (предмет лізингу) та своєчасно сплачувати періодичні лізингові платежі у порядку та строки, передбачені Договором лізингу.

Відповідно до п.2.2. Загальних умов Договору та графіку сплати лізингових платежів, які включають платежі по відшкодуванню (компенсації) частини вартості предмета лізингу та винагороду Лізингодавцю за отриманий у лізинг предмет лізингу.

Позивач зазначає, що відповідно до п.2.7 Загальних умов Договору число сплати - число (порядковий номер дня у відповідному календарному місяці) сплати чергових лізингових платежів кожного календарного місяця, яке визначається згідно п.2.1.7.1 Загальних умов Договору.

Згідно п.2.1.7.1 Загальних умов Договору числом сплати є порядковий номер дня у відповідному календарному місяці дати, яка визначається шляхом додавання двадцяти календарних днів до дати підписання Акту. У разі відсутності такого числа у відповідному календарному місяці платіж сплачується у останній робочий день відповідного календарного місяця.

У п.2.4 Загальних умов Договору визначено, що якщо строк сплати будь-якого лізингового платежу припадає на неробочий день (вихідний, святковий або ін.) день, то Лізингоодержувач зобов`язаний сплатити такий платіж не пізніше останнього робочого дня, який передує такому вихідному (святковому та ін.) дню.

Відповідно до п.2.1.8 Загальних умов Договору період лізингу- це період строку лізингу, який дорівнює 1 місяцю. Перший період лізингу починається з дати підписання акту.

Згідно п.2.1.6 Загальних умов Договору акт- акт приймання-передачі предмету лізингу у лізинг.

Позивач зазначає, що він належним чином виконав свої зобов`язання за Договором фінансового лізингу №201013-1/ФЛ-Ф-А від 13.10.2020р. та передав у користування Лізингоодержувачу - ФОП Лесик Д.В., предмет лізингу, а саме: новий легковий автомобіль- загальний /CAR-GENERAL, універсал-В Ford, моделі Kuga, 2019 року випуску, номер кузова (шасі, рами, заводський) НОМЕР_2 , а Лізингоодержувач прийняв вищевказаний предмет лізингу в користування (фінансовий лізинг), що підтверджується актом приймання-передачі від 20.10.2020р.

Таким чином, з урахуванням вимог п.2.1.7.1 Загальних умов Договору лізингу, позивач вважає, що Лізингоодержувач зобов`язаний був сплачувати чергові платежі 20 числа кожного місяця в розмірі, визначеному у Графіку сплати лізингових платежів.

Проте, за наявними у ТОВ «Бест Лізинг» даними, всупереч прийнятих на себе зобов`язань, ФОП Лесик Д.В. не здійснює належним чином лізингові платежі, у зв`язку із чим за ним утворилася заборгованість у розмірі 160 641 грн 44 коп. за період з 09.03.2022р. по 09.12.2022р., яку позивач просить суд стягнути з відповідача, посилаючись на умови Договору та положення ст.ст.525,526, 629 Цивільного кодексу України.

Крім того, позивач зазначив, що згідно п.7.1.1. Загальних умов Договору лізингу №201013-1/ФЛ-Ф-А за порушення обов`язку з своєчасної сплати платежів, передбачених даним Договором та/або чинним законодавством України Лізингоодержувач сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочки, від простроченої заборгованості за платежами за кожен день прострочення, та відшкодувати всі збитки, завдані цим Лізингодавцеві, понад вказану пеню. Сторони домовились, що нарахування даної пені за прострочення сплати платежів, передбачених даним Договором та/або чинним законодавством України, припиняється через 12 місяців від дня, коли сплата мала відбутися.

З урахуванням зазначеної умови Договору позивач нарахував відповідачу пеню у розмірі 34 940 грн 16 коп., яку також просить суд стягнути з відповідача.

Також, позивач зазначив, що відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 2.7 Загальних умов Договору визначено, що у разі, якщо Лізингоодержувач прострочить сплату лізингових платежів, на підставі ст.625 Цивільного кодексу України Лізингоодержувач зобов`язується сплачувати проценти річних в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період прострочення від простроченої заборгованості за платежами за кожен день прострочення протягом всього періоду існування простроченої заборгованості.

За розрахунком позивача проценти річних склали 34 940 грн 16 коп. та інфляційні втрати у розмірі 14 911 грн 04 коп.

Окрім того, позивач зазначив, що відповідно до п.5.2.1 Загальних умов Договору Лізингоодержувач зобов`язався щоквартально (не пізніше 10 календарних днів з моменту закінчення відповідного звітного кварталу) інформувати Лізингодавця про стан та адресу базування предмету лізингу шляхом направлення звіту за формою, встановленою в додатку «Довідка» до Договору.

Згідно п.7.1.3 загальних умов Договору Лізингоодержувач за порушення п.5.2 загальних умов Договору сплачує Лізингодавцю штраф у розмірі 1% остаточної загальної вартості предмета лізингу, за кожен та будь-який випадок зазначеного порушення. Сторони погодили, що даний штраф є визначеною грошовою сумою, яка не змінюється (після встановлення остаточної загальної вартості предмету лізингу) протягом строку дії Договору.

При цьому, як зазначає позивач, відповідно до п.2.1.5 Договору остаточна загальна вартість предмету лізингу - вартість предмету лізингу, вказана в Акті або в останньому по даті акті коригування вартості предмету лізингу, направленому Лізингодавцем.

Згідно Акту приймання-передачі майна від 20.20.2020р. остаточна загальна вартість предмету лізингу становить 701 000 грн 20 коп.

Таким чином, з урахуванням зазначених умов Договору, позивач нарахував відповідачу штраф за неподання звітності за 4 квартали 2022 року у розмірі 28 040 грн 01 коп.

У якості нормативного обґрунтування позивач посилається також на положення ст.ст.525,526, 610,612 Цивільного кодексу України та ст.193 Господарського кодексу України.

Відповідач своїм правом на судовий захист не скористався.

Розглянув матеріали справи, заслухав пояснення представника позивача, судом встановлено, що 13.10.2020р. між ним, як Лізингодавцем, та ФОП Лесик Д.В., як Лізингоодержувачем, був укладений Договір фінансового лізингу №201013-1/ФЛ-Ф-А, відповідно до умов якого Лізингодавець передає Лізингоодержувачу в платне користування на умовах фінансового лізингу майно, зазначене у Специфікації до Договору, а Лізингоодержувач зобов`язується прийняти майно (предмет лізингу) та своєчасно сплачувати періодичні лізингові платежі у порядку та строки, передбачені Договором лізингу.

Статтею 806 Цивільного кодексу України визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Згідно ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» (в редакції, що була чинна на момент укладення Договору) фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За приписами ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» (в редакції, що була чинна на момент укладення Договору) відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відносини, що виникають у разі набуття права господарського відання на предмет договору лізингу, регулюються за правилами, встановленими для регулювання відносин, що виникають у разі набуття права власності на предмет договору лізингу, крім права розпорядження предметом лізингу.

Умовами ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що предметом договору лізингу (далі - предмет лізингу) може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Не можуть бути предметом лізингу земельні ділянки та інші природні об`єкти, єдині майнові комплекси підприємств та їх відокремлені структурні підрозділи (філії, цехи, дільниці). Майно, що перебуває в державній або комунальній власності та щодо якого відсутня заборона передачі в користування та/або володіння, може бути передано в лізинг у порядку, встановленому цим Законом.

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Отже, договір фінансового лізингу поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу. У зв`язку із цим лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченні дії договору.

Згідно зі ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» (в редакції, що була чинна на момент укладення Договору) лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов`язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

Згідно ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як вбачається з положень ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст.627 Цивільного кодексу України відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи, сплата лізингових платежів здійснюється відповідно до п.2.2. Загальних умов Договору фінансового лізингу №201013-1/ФЛ-Ф-А та графіку сплати лізингових платежів, які включають платежі по відшкодуванню (компенсації) частини вартості предмета лізингу та винагороду Лізингодавцю за отриманий у лізинг предмет лізингу.

Відповідно до п.2.7 Загальних умов Договору число сплати - число (порядковий номер дня у відповідному календарному місяці) сплати чергових лізингових платежів кожного календарного місяця, яке визначається згідно п.2.1.7.1 Загальних умов Договору.

Згідно п.2.1.7.1 Загальних умов Договору числом сплати є порядковий номер дня у відповідному календарному місяці дати, яка визначається шляхом додавання двадцяти календарних днів до дати підписання Акту. У разі відсутності такого числа у відповідному календарному місяці платіж сплачується у останній робочий день відповідного календарного місяця.

У п.2.4 Загальних умов Договору визначено, що якщо строк сплати будь-якого лізингового платежу припадає на неробочий день (вихідний, святковий або ін.) день, то Лізингоодержувач зобов`язаний сплатити такий платіж не пізніше останнього робочого дня, який передує такому вихідному (святковому та ін.) дню.

Відповідно до п.2.1.8 Загальних умов Договору період лізингу - це період строку лізингу, який дорівнює 1 місяцю. Перший період лізингу починається з дати підписання акту.

Згідно п.2.1.6 Загальних умов Договору акт- акт приймання-передачі предмету лізингу у лізинг.

За матеріалами справи, позивач належним чином виконав свої зобов`язання за Договором фінансового лізингу №201013-1/ФЛ-Ф-А від 13.10.2020р. та передав у користування Лізингоодержувачу - ФОП Лесик Д.В., предмет лізингу, а саме: новий легковий автомобіль- загальний /CAR-GENERAL, універсал-В Ford, моделі Kuga, 2019 року випуску, номер кузова (шасі, рами, заводський) НОМЕР_2 , а Лізингоодержувач прийняв вищевказаний предмет лізингу в користування (фінансовий лізинг), що підтверджується актом приймання-передачі від 20.10.2020р.

Таким чином, з урахуванням вимог п.2.1.7.1 Загальних умов Договору лізингу, у Лізингоодержувача виникло зобов`язання що сплати чергових платежів 20 числа кожного місяця в розмірі, визначеному у Графіку сплати лізингових платежів.

Проте, всупереч прийнятих на себе зобов`язань, ФОП Лесик Д.В. не здійснює належним чином лізингові платежі, у зв`язку із чим за ним утворилася заборгованість у розмірі 160 641 грн 44 коп. за період з 09.03.2022р. по 09.12.2022р.

За приписами ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Статтею 526 Цивільного кодексу України, передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, що відповідачем виконано не було.

За приписами ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За таких обставин, наявні підстави для стягнення з ФОП Лесик Д.В. заборгованості у розмірі 160 641 грн 44 коп.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно п.7.1.1. Загальних умов Договору лізингу №201013-1/ФЛ-Ф-А за порушення обов`язку з своєчасної сплати платежів, передбачених даним Договором та/або чинним законодавством України Лізингоодержувач сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочки, від простроченої заборгованості за платежами за кожен день прострочення, та відшкодувати всі збитки, завдані цим Лізингодавцеві, понад вказану пеню. Сторони домовились, що нарахування даної пені за прострочення сплати платежів, передбачених даним Договором та/або чинним законодавством України, припиняється через 12 місяців від дня, коли сплата мала відбутися.

З урахуванням зазначеної умови Договору позивач нарахував відповідачу пеню у розмірі 34 940 грн 16 коп., яку також просить суд стягнути з відповідача.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, судом встановлено, що він є вірним, у зв`язку із чим зазначена вимога позивача також підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 2.7 Загальних умов Договору визначено, що у разі, якщо Лізингоодержувач прострочить сплату лізингових платежів, на підставі ст.625 Цивільного кодексу України Лізингоодержувач зобов`язується сплачувати проценти річних в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період прострочення від простроченої заборгованості за платежами за кожен день прострочення протягом всього періоду існування простроченої заборгованості.

Перевіривши надані позивачем розрахунки процентів річних, що склали 34 940 грн 16 коп., та інфляційних втрат, що склали 14 911 грн 04 коп., суд вважає їх вірними. А вимоги щодо стягнення цих сум такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до п.5.2.1 Загальних умов Договору Лізингоодержувач зобов`язався щоквартально (не пізніше 10 календарних днів з моменту закінчення відповідного звітного кварталу) інформувати Лізингодавця про стан та адресу базування предмету лізингу шляхом направлення звіту за формою, встановленою в додатку «Довідка» до Договору.

Згідно п.7.1.3 загальних умов Договору Лізингоодержувач за порушення п.5.2 загальних умов Договору сплачує Лізингодавцю штраф у розмірі 1% остаточної загальної вартості предмета лізингу, за кожен та будь-який випадок зазначеного порушення. Сторони погодили, що даний штраф є визначеною грошовою сумою, яка не змінюється (після встановлення остаточної загальної вартості предмету лізингу) протягом строку дії Договору.

За матеріалами справи, відповідно до п.2.1.5 Договору остаточна загальна вартість предмету лізингу - вартість предмету лізингу, вказана в Акті або в останньому по даті акті коригування вартості предмету лізингу, направленому Лізингодавцем.

Згідно Акту приймання-передачі майна від 20.20.2020р. остаточна загальна вартість предмету лізингу становить 701 000 грн 20 коп.

Таким чином, з урахуванням зазначених умов Договору, штраф за неподання звітності за 4 квартали 2022 року загалом становить 28 040 грн 01 коп.

Враховуючи все викладене вище, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У ч.3 ст.2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 13 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.3-4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ч.1 ст.73 цього Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.4 зазначеної статті Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018р. у справі №910/18036/17, від 23.10.2019р. у справі №917/1307/18, від 18.11.2019р. у справі №902/761/18, від 04.12.2019р. у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

До того ж, 17.10.2019р. набув чинності Закон України від 20.09.2019р. №132-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву ст. 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування «вірогідність доказів».

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016р. у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010р. у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Враховуючи задоволення позовних вимог, витрати по сплаті судового збору слід покласти на відповідача у відповідності до положень ст.129 ГПК України.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 123, 129, 232, 238, 240, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Бест Лізинг» до Фізичної особи-підприємця Лесика Дмитра Володимировича про стягнення заборгованості по лізинговим платежам у розмірі 160 641 грн 44 коп.; відсотків річних у розмірі 34 940 грн 16 коп.; інфляційних втрат у розмірі 14 911 грн 04 коп.; пені у розмірі 34 940 грн 16 коп.; штрафу у розмірі 28 040 грн 01 коп.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Лесика Дмитра Володимировича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бест Лізинг» (Юридична адреса: 01054, м. Київ, вул. Ярославів Вал, буд.13/2, літера Б; Адреса для листування: 03038, м. Київ, вул. Лінійна, буд.17, код ЄДРПОУ - 33880354, електронна адреса: ) заборгованість по лізинговим платежам у розмірі 160 641 грн 44 коп.; відсотки річних у розмірі 34 940 грн 16 коп.; інфляційні втрати у розмірі 14 911 грн 04 коп.; пеню у розмірі 34 940 грн 16 коп.; штраф у розмірі 28 040 грн 01 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 102 грн 09 коп.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення (підписання).

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено 08 серпня 2023 р.

Суддя Н.В. Рога