ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________
_______________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" липня 2023 р. м. Житомир Справа № 906/474/23

Господарський суд Житомирської області у складі судді Прядко О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Толстокарової І.С.,

за участю представників сторін:

від позивача: Сухомлин О.В. - адвокат, ордер серії АЕ №1192293 від 10.04.2023 (в

режимі відеоконференції);

від відповідача: Желтухін О.В., наказ №38-ОД від 22.03.2023,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛОКВОРК"

до Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод"

про стягнення 907832,13 грн

Процесуальні дії по справі.

Товариство з обмеженою відповідальністю "КЛОКВОРК" звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом до Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" про стягнення заборгованості у розмірі 907832,13 грн, з яких 527040,00 грн основного боргу, 54160,99 грн 3% річних, 258520,32 грн інфляційних втрат та 68110,82 грн пені.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем умов договору №227 від 24.06.2019 в частині оплати за поставлений товар.

Ухвалою суду від 10.04.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 03.05.2023 в режимі відеоконференції (з урахуванням ухвали від 24.04.2033).

03.05.2023 на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій вих.№02/988 від 01.05.2023, у якому останній просив при розгляді справи №906/474/23 зменшити розмір пені на 99% від заявленої суми (з додатками) (а.с.71-105).

У підготовчому засіданні 03.05.2023 оголошено перерву до 07.06.2023, згідно з ч.5 ст.183 ГПК України.

17.05.2023 на адресу суду від представника позивача надійшли заперечення від 09.05.2023 на клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, відповідно до яких останній просив залишити дане клопотання без задоволення, а позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (а.с.109-126).

07.06.2023 через діловодну службу (канцелярію) суду представник відповідача подав клопотання від 07.06.2023 про долучення до матеріалів справи платіжної інструкції №4389 від 26.04.2023 на підтвердження сплати відповідачем суми основного боргу у розмірі 527040,00 грн (а.с.127-128).

Ухвалою суду від 07.06.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу №906/474/23 до судового розгляду по суті, cудове засідання призначено на 26.07.023 в режимі відеоконференції.

21.06.2023 до суду від представника відповідача надійшло клопотання вих.№02/1815 від 07.06.2023 про закриття провадження у справі в частині стягнення основної заборгованості у зв`язку з відсутністю предмета спору (а.с.138).

Представник позивача не підтримав позовні вимоги в частині стягнення 527040,00 грн основного боргу внаслідок їх погашення відповідачем після відкриття провадження у справі, при цьому підтримав позовні вимоги в частині стягнення 3% річних, інфляційних втрат, пені та просив задовольнити їх у повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача; зазначив, що докази понесення витрат на професійну правничу допомогу будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Представник відповідача підтримав клопотання про закриття провадження у справі в частині стягнення основного боргу та клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій на 99% від заявленої суми, просив їх задовольнити.

У засіданні 26.07.2023 проголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст.240 ГПК України.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на невиконання відповідачем умов договору №227 від 24.06.2019 в частині оплати за поставлений товар, що стало підставою для звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 527040,00 грн, 54160,99 грн 3% річних, 258520,32 грн інфляційних втрат та 68110,82 грн пені (а.с.1-8).

Відповідач правом подання відзиву на позовну заяву не скористався, натомість подав до суду клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій вих.02/988 від 01.05.2023, у якому просив зменшити розмір пені на 99% від заявленої суми, посилаючись на відсутність доказів, які свідчили б про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків і їх розмір в результаті неналежного виконання відповідачем договірних зобов`язань, а штрафні санкції, у свою чергу, носять виключно компенсаційних характер, не можуть становити непомірний тягар для відповідача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора; санітарно-епідемічну, економічну та політичну ситуацію в країні, фінансово-господарську діяльність з урахуванням основного напрямку діяльності підприємства у період воєнного стану (тривале перебування працівників на лікарняних та самоізоляції, що призвело до перебоїв у роботі; обмеження або припинення діяльності підприємств-контрагентів, затримка у виконанні договірних зобов`язань між підприємством та контрагентами, обмеження в укладенні нових контрактів, що призвело до збитків; ракетно-бомбові удари 04.03.2022 по території підприємства, що призвели до тяжких наслідків). Отже відповідач стверджує, що тяжкий фінансовий стан, наявність договірних та боргових зобов`язань, нарахування та виплата підприємством податків, зборів та інших обов`язкових платежів, заробітної плати працівникам у своїй сукупності унеможливило вчасне проведення розрахунку з позивачем. Окрім того, відповідач є стратегічним об`єктом і бере безпосередню участь у посиленні обороноздатності України, а стягнення додаткових нарахувань в період воєнного стану ускладнить у подальшому проведення фінансово-господарської діяльності підприємства, а саме порушення строків виконання договірних зобов`язань з Міністерством оборони України по ремонту військової техніки, що матиме негативні наслідки в масштабах країни та покладе на підприємство непомірний тягар. Також відповідач вказав, що позивач в порушення умов договору та вимог ПК України не здійснив реєстрацію податкових накладних, чим завдав підприємству збитки у вигляді втрати права на податковий кредит; не звертався до відповідача з листами, претензіями, вимогами про сплату заборгованості з метою вирішення питання у досудовому порядку. Відповідач відмітив, що нарахована позивачем сума пені, 3% річних та інфляційних втрат становить близько 60% вартості поставленої продукції, що є занадто великою сумою порівняно із сумою заборгованості, а 3% річних та інфляційні втрати, у разі їх задоволення судом, компенсують позивачу втрати, понесені від неналежного виконання відповідачем договірних зобов`язань, при цьому одночасне стягнення пені буде порушенням суспільних інтересів в умовах воєнного стану (а.с.76-81).

Позивач у свою чергу подав заперечення від 09.05.2023 на клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, вважає його необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню, оскільки зазначені відповідачем обставини не підтверджені належними і допустимими доказами, базуються на припущеннях, не є встановленими і загальновідомими у розумінні норм ГПК України; сторони перебувають у рівних становищах і, відповідно, відсутність дотацій з бюджету не може ставитися в обґрунтування припущення зобов`язання покупцем, так як такі дотації не отримує і позивач. У даному випадку саме позивач перебуває у скрутному матеріальному становищі, оскільки позбавляється своїх законних обігових коштів, які він міг витрати на придбання запчастин для всієї оборонної галузі України, саме від його запчастин наразі залежить можливість відновлення військової техніки. Позивач просив звернути увагу на те, що порушення грошового зобов`язання з оплати вартості поставленого товару є триваючим, розпочалося ще на початку 2020 року, неможливість його виконання у 2020 - 2022 роках не доведена; відсутня обґрунтована причина винної поведінки щодо несвоєчасної оплати за товар; порушення зобов`язання відбулося свідомо, умисно, відсутня необережність; винна поведінка не є виключним випадком; заявлений розмір неустойки не є значним порівняно із сумою договору; відсутні докази тяжкого фінансового становища відповідача і його стратегічного значення для оборонного сектору економіки; позивач і відповідач є господарюючими суб`єктами і несуть відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності; відповідач повинен довести, що він не бажав вчинення таких порушень, вони були зумовлені винятковими обставинами (а.с.102-105).

Під час розгляду справи сторони повідомили, що відповідач 26.04.2023 (після відкриття провадження у справі №906/474/23) сплатив суму основного боргу за договором №227 від 24.06.2019 у розмірі 527040,00 грн, у зв`язку з чим позивач не підтримав позовні вимоги у цій частині, а відповідач подав клопотання вих.№02/1815 від 07.06.2023 про закриття провадження у справі в частині стягнення основної заборгованості на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України (а.с.128, 130, 138).

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

24.06.2019 між ДП «Житомирський бронетанковий завод» (покупець) та ТОВ «Клокворк» (постачальник) укладено договір №227 (далі - договір) (а.с.14-20), відповідно до п.1.1 якого, постачальник зобов`язується передати у власність, а покупець - прийняти й оплатити продукцію, вказану у специфікаціях, надалі - "продукція", на умовах та в строки, передбачені договором.

Кількість та номенклатура продукції вказується у специфікаціях, що є невід`ємною частиною договору (п.2.1 договору).

За умовами п.п.3.1 - 3.3 договору, зокрема, поставка продукції здійснюється силами та за рахунок постачальника, можливо через перевізника на склад в місці знаходження покупця (або на інших умовах, обговорених сторонами), в строки/терміни встановлені сторонами у відповідній специфікації. Моментом поставки продукції (партії продукції) та передача її покупцю є підписання сторонами видаткової накладної та проходження вхідного контролю покупця. Постачання продукції здійснюється партіями. Асортимент та кількість кожної партії продукції визначається відповідною специфікацією. Право власності на продукцію переходить до покупця з моменту підписання представниками сторін видаткової накладної та проходження вхідного контролю, за яким продукцію визнано придатною для використання за призначенням.

Згідно з п.п.4.1, 4.2 договору, поставка продукції здійснюється за цінами, визначеними у відповідній специфікації і включають всі податки, збори й інші обов`язкові платежі, а також вартість тари, пакування, маркування й інші витрати, пов`язані з поставкою продукції. Загальна сума договору складається із сум специфікацій до договору.

У розділі 5 договору сторонами погоджено умови платежів. Зокрема, п.5.1 передбачено, що оплата покупцем продукції здійснюється в національній валюті України шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений у договорі (якщо постачальник не повідомить покупцеві реквізити іншого рахунка). Оплата покупцем здійснюється на підставі рахунків постачальника, виписаних на прийняту покупцем продукцію, що за результатами вхідного контролю визнана придатною для використання за призначенням.

Порядок, строки оплати та ціна встановлюються сторонами у відповідній специфікації (п.5.2 договору). Датою оплати, за продукцію (партію продукції), вважається дата списання коштів з поточного рахунку покупця (п.5.3 договору).

Пунктами 7.1, 7.2 договору визначено, що за невиконання або неналежне виконання умов договору сторони несуть відповідальність згідно положень договору та законодавства України. За порушення строків проведення остаточного розрахунку з оплати продукції, покупець сплачує постачальникові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення, за кожен день невиконання зобов`язань.

Даний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2019. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від зобов`язань та відповідальності за порушення зобов`язань (у тому числі гарантійних), які виникли під час дії договору (п.11.5 договору).

Відповідно до умов договору, сторонами укладено специфікації №2 від 18.07.2019, №3 від 18.07.2019, №5 від 30.09.2019, №7 від 17.12.2019, у яких погоджено найменування продукції, кількість, ціну за одиницю та її вартість, термін поставки, а також визначено умови оплати (а.с.21-24).

Так, у п.3 специфікації №2 від 18.07.2019 передбачено умови оплати: 60 календарних днів з моменту поставки повного обсягу продукції по даній специфікації на склад покупця та проходження вхідного контролю (а.с.21).

У п.3 специфікації №3 від 18.07.2019 передбачено умови оплати: 60 календарних днів з моменту поставки партії продукції по даній специфікації на склад покупця та проходження вхідного контролю (а.с.22).

У п.3 специфікації №5 від 30.09.2019 передбачено умови оплати: 30 календарних днів з моменту поставки продукції по даній специфікації на склад покупця та проходження вхідного контролю (а.с.23).

У п.3 специфікації №7 від 17.12.2019 передбачено умови оплати: 60 календарних днів з моменту поставки продукції по даній специфікації на склад покупця та проходження вхідного контролю, за яким продукцію визнано придатною до використання за призначенням (а.с.24).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач поставив відповідачу товар, визначений у специфікаціях, згідно видаткових накладних на загальну суму 527040,00 грн, а саме:

- згідно специфікації №2 від 18.07.2019 за ВН №РН-30068 від 31.07.2019 на суму 24192,00 грн з ПДВ (а.с.25);

- згідно специфікації №3 від 18.07.2019 за ВН №РН-30067 від 31.07.2019 на суму 128016,00 грн з ПДВ та ВН №РН-30074 від 05.08.2019 на суму 256032,00 грн з ПДВ (а.с.26-27);

- згідно специфікації №5 від 30.09.2019 за ВН №РН-30106 від 09.10.2019 на суму 93600,00 грн з ПДВ (а.с.28);

- згідно специфікації №7 від 17.12.2019 за ВН №РН-0000004 від 16.01.2020 на суму 15120,00 грн з ПДВ та ВН №РН-0000005 від 21.01.2020 на суму 10080,00 грн з ПДВ (а.с.29-30).

Відповідач свої зобов`язання щодо оплати за поставлений товар не виконав, у зв`язку з чим за ним утворилась заборгованість на загальну суму 527040,00 грн.

За наведених обставин позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача вказаної суми основного боргу, а також 54160,99 грн 3% річних, 258520,32 грн інфляційних втрат та 68110,82 грн пені.

Як встановлено судом, після відкриття провадження у справі №906/474/23 відповідач сплатив суму основного боргу у розмірі 527040,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №4389 від 26.04.2023 (а.с.128).

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, невизнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Відповідно до ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з приписами ст.ст. 626, 627, 628, 629 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Зі змісту укладеного між сторонами договору вбачається, що такий за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями ст.692 ЦК України врегульовано порядок оплати товару за договорами купівлі-продажу (поставки). Зокрема, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч.1 ст.692 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України, ст.193 ГК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 ЦК України).

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач на виконання умов договору поставив відповідачу товар, визначений у специфікаціях, згідно видаткових накладних на загальну суму 527040,00 грн.

Як вже зазначалося, після відкриття провадження у даній справі відповідач сплатив суму основного боргу у повному обсязі, що підтверджується платіжною інструкцією №4389 від 26.04.2023 на суму 527040,00 грн (а.с.128).

Враховуючи наведені обставини, які підтверджуються матеріалами справи і які свідчать про відсутність предмета спору в частині стягнення основного боргу на день розгляду справи, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі в цій частині на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України.

Разом із тим, у зв`язку з неналежним та несвоєчасним виконанням відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань позивач заявив до стягнення 54160,99 грн 3% річних, 258520,32 грн інфляційних втрат та 68110,82 грн пені.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредиторів від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримання ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки за порушення виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц.

Перевіривши наведений у позовній заяві розрахунок 3% річних та інфляційних втрат на предмет відповідності умовам договору та нормам чинного законодавства України (а.с.3-4), здійснивши власний перерахунок за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій ІПС "LIGA 360", суд встановив, що за визначений позивачем період підлягають стягненню з відповідача 3% річних у розмірі 53859,24 грн та інфляційні втрати у розмірі 269123,61 грн, відтак у задоволенні 301,75 грн 3% річних слід відмовити як безпідставно нараховані, а інфляційні втрати, з огляду на приписи ч.1 ст.14 та ч.2 ст.237 ГПК України, задовольнити у заявленому позивачем обсязі - 258520,32 грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 68110,82 грн пені суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст.216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст.218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями, згідно з ч.1 ст.230 ГК України, визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України).

Як зазначалося вище, п.7.2 договору передбачено, що за порушення строків проведення остаточного розрахунку з оплати продукції, покупець сплачує постачальникові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення, за кожен день невиконання зобов`язань.

Перевіривши наведений у позовній заяві розрахунок пені (а.с.3-4), суд встановив, що позивач неправильно визначив кінцеву дату періоду її нарахування.

Позивач нарахував відповідачу пеню за період 30.09.2019 - 30.03.2020 на суму 24192,00 грн, 30.09.2019 - 30.03.2020 на суму 128016,00 грн, 05.10.2019 - 05.04.2020 на суму 256032,00 грн, 09.11.2019 - 09.05.2020 на суму 93600,00 грн, 17.03.2020 - 17.09.2020 на суму 15120,00 грн, 22.03.2020 - 22.09.2020 на суму 10080,00 грн у той час, коли правильно обраховувати за період 30.09.2019 - 29.03.2020 на суму 24192,00 грн, 30.09.2019 - 29.03.2020 на суму 128016,00 грн, 05.10.2019 - 04.04.2020 на суму 256032,00 грн, 09.11.2019 - 08.05.2020 на суму 93600,00 грн, 17.03.2020 - 16.09.2020 на суму 15120,00 грн, 22.03.2020 - 21.09.2020 на суму 10080,00 грн.

Таким чином, за перерахунком суду, правомірною і обґрунтованою є вимога позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 67838,56 грн; в решті суми - 272,26 грн слід відмовити.

Поряд із цим суд враховує клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій вих.№02/988 від 01.05.2023 (а.с.71-76), яке дійшов висновку задовольнити частково з огляду на таке.

Згідно з приписами ст.233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням усіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність), має забезпечити баланс інтересів сторін та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (відповідний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 08.10.2020 у справі №904/5645/19; від 14.04.2021 у справі №922/1716/20).

Суд також зауважує, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі ст.86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора (така позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18).

У даному випадку суд зазначає, що отримання кредитором 3% річних та суми інфляційних втрат оцінюється судами як сума, яка поряд з пенею, компенсує кредитору шкоду, завдану порушенням боржника. Така позиція зумовлена тим, що пеня, компенсація 3% річних та інфляційних втрат виконують функцію компенсації збитків, завданих кредитору порушенням зобов`язання. Відповідно, присудження кредитору 3% річних та інфляційних втрат дозволяє суду зменшити розмір пені (аналогічний правовий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.07.2021 у справі №916/878/20).

Відповідачем на підтвердження обставин, викладених у клопотанні про зменшення розміру штрафних санкцій вих.№02/988 від 01.05.2023, надано протокол засідання інвентаризаційної комісії від 30.06.2022, витяг з ЄРДР від 12.07.2022, наказ від 18.04.2022 №46-ОД «Щодо проведення позапланового інструктажу з питань охорони праці» та наказ від 03.03.2022 №109-ОС «Про простій працівників» (а.с.77-89).

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги пояснення відповідача (а.с.71-76) та заперечення позивача (а.с.109-112), враховуючи дію воєнного стану на території України, здійснення відповідачем оплати боргу за поставлений товар у повному обсязі, відсутність в матеріалах справи доказів понесення позивачем збитків у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем договірних зобов`язань, а також те, що стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, в певній мірі, компенсують знецінення несплачених коштів, з метою дотримання балансу інтересів сторін та з урахуванням засад справедливості, добросовісності та розумності як складових елементів загального конституційного принципу верховенства права, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені на 50% - до 33919,28 грн.

Відповідно до ст.ст.13, 74 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з положеннями ст.ст.76, 77, 86 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи наведені обставини, в повній мірі дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку задовольнити позов частково, стягнути з відповідача на користь позивача 53859,24 грн 3% річних, 258520,32 грн інфляційних втрат, 33919,28 грн пені, у задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.123 ГПК України).

Згідно з п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом із тим ч.9 ст.129 ГПК України передбачено, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

За наведеного, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру правомірно заявлених позовних вимог в сумі 5703,27 грн.

Водночас суд зазначає, що позивачу належить право на повернення з Державного бюджету України судового збору в сумі 7905,60 грн у зв`язку із закриттям провадження у справі в частині вимоги про стягнення основного боргу, відповідно до п.5 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір".

Станом на момент ухвалення даного рішення судом не розглядаються питання про повернення судового збору у зв`язку з відсутністю відповідного клопотання позивача та питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з відсутністю доказів їх понесення позивачем.

Керуючись ст.ст. 123, 129, 130, п.2 ч.1 ст.231, ст.ст. 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Закрити провадження у справі №906/474/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛОКВОРК" до Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" в частині вимоги про стягнення 527040,00 грн основного боргу на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України.

3. Зменшити розмір пені на 50% - до 33919,28 грн.

4. Стягнути з Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" (вул.Дружби Народів, буд.1, смт.Новогуйвинське, Житомирський р-н, Житомирська обл., 12441, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛОКВОРК" (вул.Жуковського Василя, буд.1, м.Дніпро, Дніпропетровська обл., 49044, ідентифікаційний код 38114713) 53859,24 грн 3% річних, 258520,32 грн інфляційних втрат, 33919,28 грн пені та 5703,27 грн судового збору.

5. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 07.08.23

Суддя Прядко О.В.

Друк:

1 - у справу;

2 - позивачу (рек.) + ;

3 - відповідачу (рек.) + .