ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" серпня 2023 р. м. Київ Справа № 911/1568/23

Господарський суд Київської області у складі судді Д.Г.Зайця, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи та проведення судового засідання за наявними матеріалами справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Гуліної Тамари Юріївни, Запорізька обл., м. Запоріжжя

до Фізичної особи-підприємця Письменного Олега Вікторовича, Київська обл., Таращанський р-н., м. Тараща

про стягнення грошових коштів

без виклику представників учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Гуліної Тамари Юріївни б/н від 17.05.2023 року (вх. №1356/23 від 25.05.2023) (далі позивач) до Фізичної особи-підприємця Письменного Олега Вікторовича (далі відповідач) про стягнення грошових коштів у сумі 33500,00 грн.

Оскільки, ціна позову у справі №911/1568/23 не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01.01.2023 року, предмет позову не становить підвищеної складності, справа не належить до переліку справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження згідно ч. 4 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України, дана справа є справою незначної складності, яку суд визнав малозначною та вирішив розглядати у порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 30.05.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №911/1568/23 за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання (без виклику учасників справи).

До суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву б/н від 26.06.2023 року (вх. №12471/23 від 27.06.2023), в якому відповідач проти позову заперечує та просить суд у задоволенні позову відмовити. Крім того, відповідачем заявлено клопотання про витребування в АТ КБ «Приватбанк» інформації стосовно того, кому належить поточний рахунок в АТ КБ «Приватбанк» - ОСОБА_1 або ФОП Гуліній Т.Ю.

Ухвалою суду від 07.07.2023 року у задоволенні клопотання Фізичної особи-підприємця Письменного Олега Вікторовича, викладеного у п. 1 прохальної частини відзиву б/н від 26.06.2023 року (вх. №12471/23 від 27.06.2023), про витребування доказів відмовлено.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Частиною 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Згідно ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з викладених у позові обставин та підтверджується матеріалами справи, позивач Фізична особа-підприємець Гуліна Тамара Юріївна з власного рахунку помилково перерахував на рахунок Фізичної особи-підприємця Письменного Олега Вікторовича ( НОМЕР_1 АТ КБ «Приватбанк») грошові кошти у сумі 33500,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №P24AD5238 від 15.05.2023 на суму 33500,00 грн., копію якої долучено до матеріалів справи.

В призначенні платежу вказано «переказ власних коштів». Як зазначено позивачем, грошові кошти перераховано помилково, оскільки, у 2022 році між Фізичною особою-підприємцем Гуліною Т.Ю. та Фізичною особою-підприємцем Письменним О.В. велись переговори про укладення договору надання послуг СТО, технічного огляду на авто, за умовами якого відповідач мав надати послуги СТО, технічного огляду на авто за замовленням позивача, а позивач мав сплатити на користь відповідача грошові кошти. Однак, між сторонами відсутні будь-які господарські відносини з приводу надання спірних послуг, за які безпідставно перераховано кошти.

Позивачем до матеріалів справи долучено Висновок аудиторської компанії ТОВ «СТЕРЕК», що складений за результатами перевірки руху коштів по банківським рахункам позивача станом на 17.05.2023. У вказаному висновку зазначено, що позивачем було перераховано на картковий рахунок відповідача грошову суму у розмірі 33500,00 грн., платник ОСОБА_1 код платника НОМЕР_2 , з розрахункового рахунку IBAN платника НОМЕР_3 , надавач платіжних послуг платника AT КБ «ПРИВАТБАНК», МФО 305299, помилково перераховано власні грошові кошти на рахунок отримувача НОМЕР_1 , отримувачем якого є ОСОБА_2 , код отримувача НОМЕР_4 у розмірі 33500,00 грн. надавач платіжних послуг отримувача AT КБ «ПРИВАТБАНК», МФО 305299 проведено 15.05.2023 о 14:19, з призначення платежу - переказ власних коштів, без будь-яких правових підстав, без договірних відносин.

У зв`язку з викладеним, позивач зазначає, що відповідачем безпідставно отримано спірні кошти у сумі 33500,00 грн. і відповідач протиправно їх утримує та не повертає позивачу.

Позивачем на адресу відповідача надіслано претензію №17.05.2023 від 17.05.2023 року про повернення безпідставно отриманих коштів у сумі 33500,00 грн. (докази надіслання додано до матеріалів справи), однак, зазначену вимогу відповідачем залишено без відповіді та реагування.

Заперечуючи проти позову відповідач у відзиві зазначив, що позивачем до позовної заяви не додано доказів на підтвердження того, що між сторонами дійсно велись перемовини щодо укладення договору про надання послуг СТО, а також, доказів на підтвердження того, що відповідач зобов`язувався повернути позивачу грошові кошти. Відповідач заперечує отримання від позивача грошових коштів в якості передоплати за договором про надання послуг. У платіжній інструкції платником та одержувачем коштів зазначено фізичних осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а не фізичних осіб-підприємців, а в призначенні платежу зазначено «переказ власних коштів» а не «передоплата за договором про надання послуг СТО». Згідно Інструкції про відкриття та закриття рахунків користувачам надавачами платіжних послуг з обслуговування рахунків, затвердженою постановою правління НБУ №162 від 29.07.2022, заборонено використовувати поточні рахунки, платіжні рахунки фізичних осіб, що відкриваються для власних потреб, для проведення операцій, пов`язаних із здійсненням підприємницької та незалежної професійної діяльності. Так, відповідач має поточний рахунок в АТ КБ «Приватбанк», який відмінний від рахунку, вказаного у платіжній вимозі №P24AD5238 від 15.05.2023 і на даний рахунок відповідач грошових коштів від позивача у сумі 33500,00 грн. не отримував. Крім того, згідно Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затвердженої постановою правління НБУ №163 від 29.07.2022, платник заповнює реквізит «призначення платежу» платіжної інструкції так, щоб надавати отримувачу коштів повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється платіжна операція. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Так, призначення платежу, вказане у платіжній інструкції №P24AD5238 від 15.05.2023 не містить посилань на договір про надання послуг СТО.

Розглянувши матеріали справи, повно та об`єктивно дослідивши подані сторонами докази, судом встановлено наступне.

Відповідно до п. 2.35 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку від 21.01.2004 року №22, кошти, що помилково зараховані на рахунок неналежного отримувача, мають повертатися ним у строки, установлені законодавством України, за порушення яких неналежний отримувач несе відповідальність згідно із законодавством України. У разі неповернення неналежним отримувачем за будь-яких причин коштів у зазначений строк повернення їх здійснюється в судовому порядку.

Частиною 1 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 1212 ЦК України, яка встановлює загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

З аналізу ст. 1212 ЦК України вбачається, що цей вид позадоговірних зобов`язань (набуття, збереження майна без достатньої правової підстави) породжують такі юридичні факти, як набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи та відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Необхідною умовою для встановлення того факту, що мало місце зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави, є обов`язкова відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи.

Тобто, позивач повинен довести, що мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження спірного майна відповідачем, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених ст. 11 ЦК України.

Набуття однією із сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним і не підпадає під регулювання ст. 1212 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, договору або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз вищезазначених положень законодавства України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Тобто, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно (кошти).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.09.2016 року у справі №6-122цс14.

До подій, за результатами яких можуть виникнути зобов`язання, передбачені ст. 1212 ЦК України, відноситься, зокрема, перерахування грошових коштів іншій особі, з якою платник не знаходиться в договірних зобов`язаннях.

Як встановлено судом, позивач перерахував на користь відповідача грошові кошти у сумі 33500,00 грн. за платіжною інструкцією №P24AD5238 від 15.05.2023 року на суму 33500,00 грн.

Згідно ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 208 ЦК України, правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Поряд з цим, відповідно до ст. 181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (ч. 1). Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках (ч. 2). Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору (ч.3).

В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що сторонами укладено договір про надання послуг в один із наведених способів.

Також, судом встановлено, що відповідачем спірні кошти отримано і не повернуто на вимогу позивача. Наведені обставини відповідачем в ході розгляду спору не заперечено та не спростовано.

Таким чином, матеріали справи не містять доказів укладення між сторонами жодного правочину чи вчинення дій (досягнення взаємних домовленостей чи прийняття виконання в натурі), які є достатньою підставою для здійснення платежу.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 14.08.2018 року у справі №910/9055/17, підставою виникнення зобов`язання, визначеного даною нормою, є сукупність наступних умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав, або коли така підстава згодом відпала. До таких підстав відноситься також випадок, коли зобов`язання було припинено на вимогу однієї із сторін, якщо це допускається договором або законом. Зокрема, внаслідок відмови кредитора від прийняття виконання у зв`язку тим, що виконання зобов`язання втратило інтерес для нього через прострочення боржника.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що спірні кошти були перераховані за відсутності правовідносин між сторонами, що не заперечено та не спростовано відповідачем, спірні грошові кошти у сумі 33500,00 грн. є отриманими відповідачем без достатньої правової підстави в розумінні ст. 1212 ЦК України.

Отже, з огляду на доведеність позивачем безпідставності отримання відповідачем грошових коштів, а також, враховуючи те, що відповідач доводів позивача не спростував, доказів надання послуг не надав, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог на підставі ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК України), доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Згідно ч. 1 ст. 237 ГПК України, при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Реалізовуючи закріплений процесуальним законодавством обов`язок з надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження суд зазначає наступне.

Відповідач у відзиві зазначає, що грошові кошти у сумі 33500,00 грн. перераховано на рахунок, відкритий саме фізичною особою ОСОБА_2 ( НОМЕР_1 ), однак, відповідачем у справі виступає Фізична особа підприємець Письменний О.В., який має рахунок у АТ КБ «Приватбанк», відмінний від рахунку, зазначеного в позові та на який, відповідно, грошові кошти у сумі 33500,00 грн. від позивача не надходили. Тому, відповідач вважає, що належним відповідачем у даній справі повинен виступати Письменний О.В. як фізична особа, а тому, провадження у даній справі слід закрити на підставі п. 1 с. 1 ст. 231 ГПК України.

При цьому, відповідачем не спростовано, що між позивачем та відповідачем, як фізичною особою-підприємцем, тобто, суб`єктом господарювання, велись перемовини стосовно укладення договору про надання послуг СТО, тому, такі правовідносини є господарсько-правовими, однак, грошові кошти у сумі 33500,00 грн. перераховано позивачем помилково, оскільки, такий договір між сторонами не було укладено, а тому, такий спір належить до спорів, які підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

Судом встановлено, що відповідач - ФОП Письменний О.В. згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зареєстрований, як фізична особа-підприємець, з 04.10.2007, а запис про припинення такої діяльності не внесений. При чому, видами діяльності відповідача зазначено - основний: 45.20 Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів; інші: 45.32 Роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів; 45.31 Оптова торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів.

Статтею 52 ЦК України визначено, що фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що відповідачем під час розгляду справи належними та допустимими доказами не спростовано отримання від позивача грошових коштів у сумі 33500,00 грн.

При цьому, суд зазначає, що Верховним Судом у постанові від 25.01.2018 у справі №910/11210/16 зроблено правовий висновок про те, що конструкція статті 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм глави 83 Цивільного кодексу України, свідчать про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Щодо посилань відповідача на те, що призначення платежу у платіжній інструкції №P24AD5238 від 15.05.2023 не містить повної інформації про платіж, суд зазначає, що згідно п. 41 розділу ІІ Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 29 липня 2022 року №163, повноту інформації про платіж та документи, на підставі яких здійснюється платіжна операція, визначає платник з урахуванням вимог законодавства України.

В той же час, відповідно до вимог частини 2 ст. 40 Закону України від 30 червня 2021 року №1591-IX «Про платіжні послуги», платіжна інструкція має містити інформацію, що дає змогу надавачу платіжних послуг ідентифікувати особу платника та отримувача за платіжною операцією, рахунки платника та отримувача, надавачів платіжних послуг платника та отримувача, суму платіжної операції та іншу інформацію (реквізити), необхідну для належного виконання платіжної операції.

Так, додана до матеріалів справи інструкція №P24AD5238 від 15.05.2023 містить всі необхідні реквізити, визначені ч. 2 ст. 40 Закону України від 30 червня 2021 року №1591-IX «Про платіжні послуги».

Відповідно до ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

З урахуванням фактичних обставин справи та наявних в матеріалах справи доказів позивачем доведено факт помилкового перерахування коштів відповідними документами, копії яких додано до матеріалів справи. В той час, як відповідачем під час розгляду справи не надано суду належних та допустимих доказів, які б спростовували вказані обставини.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача помилково перерахованих коштів у сумі 33500,00 грн. є обґрунтованими, документально підтвердженими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Усі інші твердження та заперечення відповідача не спростовують вищевикладених висновків суду.

Крім того, суд звертає увагу сторін, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, №4241/03, від 28.10.2010).

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ч. 1 ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судові витрати відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 123, 129, 233, 236 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Фізичної особи-підприємця Гуліної Тамари Юріївни до Фізичної особи-підприємця Письменного Олега Вікторовича про стягнення грошових коштів задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Письменного Олега Вікторовича ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_4 ) на користь Фізичної особи-підприємця Гуліної Тамари Юріївни ( АДРЕСА_2 код НОМЕР_2 ) 33500 (тридцять три тисячі п`ятсот) грн. 00 коп. безпідставно набутих грошових коштів та 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення шляхом подання апеляційної скарги до Північного апеляційного господарського суду відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України з врахуванням п. 17.5 Розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Д.Г. Заєць