ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" серпня 2023 р. Справа№ 920/1033/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Гончарова С.А.

Шаптали Є.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Котельня Північного промислового вузла»

на рішення Господарського суду Сумської області від 22.03.2023, повний текст якого складений 27.03.2023

у справі № 920/1033/22 (суддя Соп`яненко О.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Котельня північного промислового вузла»

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 70 140,31 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача 70 140,31 грн., а саме:

- основного боргу в сумі 45 545,50 грн., який становить частину вартості спожитої відповідачем у період з січня 2014 року по квітень 2021 року за умовами укладеного з ВАТ «Сумське НВО ім.. М.В. Фрунзе» договору про надання послуг з централізованого опалення № ПР266-6/31 від 01.10.2005 теплової енергії;

- основного боргу в сумі 16 495,57 грн., який становить вартість спожитої відповідачем у період з жовтня 2013 року по квітень 2016 року за умовами укладеного з ПАТ «Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе» договору про надання послуг з централізованого опалення № ПР266-6/1200081 від 01.06.2013 теплової енергії;

- пені в сумі 6 712,76 грн., 3 % річних в сумі 3 296,57 грн. та інфляційних втрат в сумі 15 602,48 грн., які нараховані на частину з заявленого у цій справі основного боргу за договором про надання послуг з централізованого опалення № ПР266-6/31 від 01.10.2005.

Позивач зазначив про те, що право на стягнення вказаних сум він набув з огляду на укладення 30.11.2021 між АТ «Сумське НВО» (яке є правонаступником ВАТ «Сумське НВО ім.. М.В. Фрунзе» та ПАТ «Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе») та АТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання «Інжинірінг» договору про відступлення права вимоги № 108/2100077 та 30.11.2021 між АТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання «Інжинірінг» та позивачем - договору про відступлення права вимоги № 108/2100079/94.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, пославшись на відсутність укладеного між сторонами договору та пропуск строку позовної давності.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 22.03.2023 у справі № 920/1033/22 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведені обставини невиконання відповідачем умов договорів № ПР266-6/31 від 01.10.2005 та № ПР266-6/1300081 від 01.06.2013, надані докази не підтверджують підстави виникнення заборгованості та її фактичний розмір що є підставою для відмови як у задоволенні позовних вимог в частині стягнення боргу за теплопостачання, так і вимог про стягнення нарахованих позивачем пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Вказаних висновків суд першої інстанції дійшов виходячи з того, що:

- договір про надання послуг з централізованого опалення № ПР266-6/31 від 01.10.2005 укладений з фізичною особою ОСОБА_1 , який 16.11.2011 зареєстрований як фізична особа - підприємець, проте інформації щодо внесення відповідних змін до вказаного договору в частині зміни правового статусу споживача позивачем не надано. Також не надано суду інформації, що за договором про надання послуг з централізованого опалення № ПР266-6/31 від 01.10.2005 послуга з централізованого опалення надавалася на опалення саме нежиилового приміщення загальною площею 49,4 кв.м. у м. Суми,проспект Курський, 129, належного відповідачу на праві власності.

- умовами укладених договорів сторони узгодили, що підставою для оплати за спожиту послугу є рахунки на авансові внески та за надані споживачу у розрахунковому місяці послуги, в той час як акти прийому-передачі теплової енергії відповідно до Додатків № 2 до договорів № ПР266-6/31 від 01.10.2005 та № ПР266-6/1300081 від 01.06.2013 складаються для підтвердження кількості фактично спожитих послуг;

- на підтвердження наявної заборгованості відповідача позивачем надана відомість звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2014 по 31.10.2021 за кодом 5703 ФОП ОСОБА_1. на загальну суму 49 109,70 грн., що складена та підписана працівником Дирекції «КППВ» Акціонерного товариства «Сумське МНВО» (за договором про надання послуг з централізованого опалення № ПР266-6/31 від 01.10.2005 - примітка суду). Така ж сума заборгованості ФОП ОСОБА_1. по коду ЛС 5703 вказана у Переліку боржників категорії Інші (додаток № 2 до договорів відступлення права вимоги від 30.11.2021). Відповідно до позовної заяви позивач просить стягнути з відповідача 44 528,50 грн. основної заборгованості, не вказуючи про часткову сплату (зменшення) відповідачем заборгованості.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Котельня Північного промислового вузла» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 22.03.2023 у справі № 920/1033/22 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права, неправильним застосуванням норм процессуального права.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на те, що:

- факт належного надання послуг та виконання первісним кредитором умов договорів з централізованого опалення підтверджується підписаними відповідачем без зауважень актами приймання-передачі теплової енергії з січня 2014 року по квітень 2021 року на суму 45 545,50 грн. за договором про надання послуг з централізованого опалення № ПР266-6/31 від 01.10.2005 та актами приймання-передачі теплової енергії з жовтня 2023 року по квітень 2016 року на суму 16 495,57 грн. за договором про надання послуг з централізованого опалення № ПР266-6/1200081 від 01.06.2013;

- за умовами спірних договорів відповідач мав оплачувати вартість послуг на умовах авансової оплати з остаточною сплатою залишку вартості фактично наданих послуг до 10-го числі кожного наступного місяця;

- заявляючи до стягнення меншу суму заборгованості, ніж та, яка були визначена у відомості звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2014 по 31.10.2021 та у переліку боржників категорії Інші (додаток № 2 до договорів відступлення права вимоги від 30.11.2021), позивач виходив з того, що щодо частини з вказаних вимог сплив строк позовної давності. Крім того позивач не позбавлений права звернутися до суду з вимогами про захист своїх прав щодо будь-якої частини порушеного права у будь-якому обсязі;

- внесення змін до договору про надання послуг з централізованого опалення № ПР266-6/31 від 01.10.2005 у зв`язку з набуттям відповідачем статусу фізичної особи-підприємця не є обов`язковим.

Крім того позивачем до апеляційної скарги додано додатковий доказ, а саме копію укладеного між відповідачем та ОСОБА_2 договору позички нежитлового приміщення від 06.10.2005.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.04.2023, справу № 920/1033/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Шаптала Є.Ю., Станік С.Р..

З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу ІV ГПК України, до надходження матеріалів справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.04.2023 витребувано у Господарського суду Сумської області матеріали справи № 920/1033/22, а також відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи № 920/1033/22.

02.05.2023 від Господарського суду міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи.

У період із 01.05.2023 по 09.05.2023 судді Яковлєв М.Л., Шаптала Є.Ю. та Станік С.Р. перебували у відпустці.

10.05.2023 судді Яковлєв М.Л. та Шаптала Є.Ю. повернулися з відпустки, проте суддя Станік С.Р., який не є головуючим суддею, все ще перебував у відпустці, в зв`язку з чим вирішити питання щодо подальшого руху вищезгаданої заяви у визначеному складі суду було неможливо.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-07/1726/23 від 10.05.2023 призначений повторний автоматизований розподіл судової справи № 920/1033/22.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.05.2023 справу № 920/1033/22 передано на розгляд колегії суддів: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Гончаров С.А., Шаптала Є.Ю..

Частиною 1 ст. 270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (глава 1. Апеляційне провадження Розділу IV ГПК України - прим. суду).

Частиною 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684*100=268 400 грн.) крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої за 268 400,00 грн., справа підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.05.2023 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Котельня Північного промислового вузла» на рішення Господарського суду Сумської області від 22.03.2023 по справі № 910/14376/22 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Яковлєв М.Л., судді: Гончаров С.А., Шаптала Є.Ю., відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Котельня Північного промислового вузла» на рішення Господарського суду Сумської області від 22.03.2023 по справі № 910/14376/22, постановлено здійснювати розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв (відзивів) та клопотань в письмовій формі протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.

Щодо наданого апелянтом додаткового доказу, а саме копії договору позички нежитлового приміщення від 06.10.2005, слід зазначити про таке.

Враховуючи, що апелянт додав цей документальний доказ під час розгляду апеляційної скарги, на дату прийняття оспорюваного рішення такого доказу суд першої інстанції в своєму розпорядженні не мав.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

У апеляційній скарзі апелянт не наводить жодних обґрунтувань щодо неможливості подати вказані докази до суду першої інстанції, в той час як, з огляду дату виникнення такого доказу та дату постановлення оскаржуваного рішення, вказаний доказ апелянт мав можливість подати до суду першої інстанції, проте вказаних дій не вчинив, а суду апеляційної інстанції доказів об`єктивної неможливості вчинення таких дій не надав.

Таким, чином апелянт не дотримався чітко встановленого процесуальним законодавством порядку подання додаткових доказів в суді апеляційної інстанції, а отже не вчинив відповідної процесуальної дії, що, як наслідок, виключає вчинення судом апеляційної інстанції процесуальних дій щодо долучення та надання оцінки додатковим доказам.

Колегія суддів зауважує апелянтові на тому, що підставою для прийняття апеляційною інстанцією додаткових доказів є докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від учасників судового процесу.

Основними засадами судочинства, закріпленими у ст. 129 Конституції України, є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен додержуватись норм процесуального права.

Відповідно до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження за відсутності визначених ст. 269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже у такому випадку суд створює одному з учасників судового процесу більш сприятливі, аніж іншим умови в розгляді конкретної справи.

При цьому колегія суддів звертається до висновку щодо застосування приписів ст.ст. 80, 269 ГПК України, який викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17 згідно з яким єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному разі - апелянта).

За імперативним приписом ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів без урахування наведених вище критеріїв у вирішенні питання про прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів матиме наслідком порушення приписів статті 269 ГПК України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

За таких обставин, додана апелянтом під час апеляційного перегляду копія договору позички нежитлового приміщення від 06.10.2005, як додатковий доказ, колегією суддів не приймається.

Колегія суддів зазначає про те, що наявним у матеріалах справи доказами підтверджується, що ОСОБА_1 24.02.2022 було призвано на військову службу, проте докази того, що на даний час він перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції відсутні, що виключає можливість зупинення провадження у цій справі на підставі п. 3 ст. 227 ГПК України.

Станом на 02.08.2023 інших відзивів, пояснень та клопотань до суду не надходило.

Враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням воєнного стану в Україні з 24.02.2022 Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, та його продовження Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022 від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022, від 01.05.2023 № № 254/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», справа розглядається у розумний строк.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з наступних підстав.

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради від 15.08.2000 №376 Відкрите акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання ім. М.В. Фрунзе», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання», починаючи з 01.07.2000 року визначено надавачем послуг з теплозабезпечення населення Північної частини м. Суми.

20.05.2011 рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради №322 «Про визначення виробників та виконавців послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення у місті Суми» (в редакції рішення виконавчого комітету Сумської міської ради №317 від 18.06.2013. Рішення розміщене на офіційному сайті Сумської міської ради за посиланням https://smr.gov.ua/uk/dokumenti/rishennya-vikonavchogo-komitetu.html) ВАТ «Сумське МНВО ім. М.В.Фрунзе» (новим найменуванням якого є Акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об єднання») було визначене виробником та виконавцем послуг у місті Суми з централізованого опалення та постачання гарячої води в межах території обслуговування згідно з додатком 1 до цього рішення, у тому числі, для будинку, розташованого за адресою: м. Суми, вул. Курська, буд. 129.

01.10.2005 громадянин ОСОБА_1 (споживач) та ВАТ «Сумське МНВО ім. М.В.Фрунзе» (виконавець) уклали договір про надання послуг з централізованого опалення № ПР266-6/31 від 01.10.2005 (далі Договір 1) згідно з яким виконавець прийняв на себе зобов`язання надавати споживачу послуг з централізованого опалення у ветеринарний центр, який розташований на вул. Курській, 129 в м. Суми.

16.11.2011 ОСОБА_1 набув статусу фізичної особи-підприємця, що підтверджується випискою з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 16.11.2011 та в подальшому при виконанні Договору 1 виступав саме як фізична особа-підприємець, що підтверджується актами приймання-передачі теплової енергії, підписаними відповідачем саме як фізичною особою-підприємцем з проставленням на актах печатки ФОП.

06.09.2012 відповідачем було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого він став власником нежитлового приміщення загальною площею 49,4 кв.м. у багатоквартирному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з державного реєстру правочинів № 11798702 від 06.09.2012.

22.05.2013 відповідач (орендар) та Управління майна комунальної власності Сумської міської ради уклали договір оренди нерухомого комунального майна № УМКВ - 0617, відповідно до умов якого відповідач набув у користування нежитлове приміщення загальною площею 68.5 кв.м. у багатоквартирному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та, з огляду на вказане, 01.06.2013 уклав з ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання ім. М.В. Фрунзе» окремий договір про надання послуг з централізованого опалення № ПР266-6/1300081 Далі Договір 2) для потреб опалення орендованого приміщення.

30.11.2021 Акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» (первісний кредитор) та Акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання - Інжиніринг» (новий кредитор) уклали договір про відступлення права вимоги № 108/2100077, за яким первісний кредитор відступив АТ «СМНВО - Інжиніринг» право вимоги по оплаті споживачами категорії Бюджет та Інші (далі - Боржники) грошових коштів за послуги з централізованого опалення та постачання теплової енергії, надані АТ «Сумське НВО» Боржникам, перелік яких наведений в Додатку № 1 та Додатку № 2 до цього Договору, а також пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

Також, 30.11.2021 Акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання - Інжиніринг» (первісний кредитор) та позивач (новий кредитор) уклали договір про відступлення права вимоги № 108/2100079/94, за яким АТ «СМНВО - Інжиніринг» відступило позивачу право вимоги по оплаті споживачами категорії Бюджет та Інші (далі - Боржники) грошових коштів за послуги з централізованого опалення та постачання теплової енергії, надані АТ «Сумське НВО» Боржникам, перелік яких наведений в Додатку № 1 та Додатку № 2 до цього Договору, а також пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

До Переліку боржників категорії Інші (Додатки № 2 до договорів № 108/2100077 та № 108/2100079/94 від 30.11.2021 року) включена заборогованість ФОП ОСОБА_1. - 49 109,70 грн. (код ЛС 5703) та 16 495,57 грн. (код ЛС 6498).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За приписами ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, з огляду на укладення вищенаведених договорів про відступлення права вимоги на даний час саме позивач є належним кредитор, саме позивач за борговими зобов`язаннями відповідача з оплати отриманої теплової енергії та позивачем у справі.

У позовній заяві позивач зазначає про те, що:

- факт належного надання виконавцем послуг та виконання умов Договору 1 та Договору 2 підтверджується актами приймання-передачі теплової енергії з січня 2014 року по квітень 2021 на суму 45 545,50 грн. згідно Договору 1 та актами приймання-передачі теплової енергії з жовтня 2013 року по квітень 2016 на суму 16 495,57 грн. згідно Договору 2, які (акти) підписано відповідачем без зауважень та скріплено печаткою відповідача, а по Договору 2 від підписання деяких актів відповідач відмовився, про що було складено акти про відмову від підпису від 11.11.2016, від 12.12.2016, від 09.12.2018 та від 14.12.2018;

- в свою чергу відповідач обов`язки з оплати послуг по Договору 1 виконав лише частково на суму 17 512,57 грн., залишок вартості послуг неоплачений відповідачем становить 28 032,93 грн., послуги по Договору на суму 16 495,57 грн. відповідачем не були оплачені взагалі.

З огляду на вказані обставини позивач звернувся до суду з цим позовом у якому просив стягнути з відповідача:

- основний борг в сумі 45 545,50 грн. за Договором 1, який становить частину вартості спожитої відповідачем у період з січня 2014 року по квітень 2021 року теплової енергії;

- основний борг в сумі 16 495,57 грн. за Договором 2 якій становить вартість спожитої відповідачем у період з жовтня 2013 року по квітень 2016 року теплової енергії;

- пеню в сумі 6 712,76 грн., 3 % річних в сумі 3 296,57 грн. та інфляційні втрати в сумі 15 602,48 грн., які нараховані на частину з заявленого у цій справі основного боргу за Договором 1 .

Суд першої інстанції у задоволенні позову відмовив, з чим колегія суддів погодитись не може, з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно з п. 1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

У період, за який виникли спірні правовідносини по даній справі, діяли два різні основні нормативні акти, що врегульовували відносини з надання житлово-комунальних послуг між виконавцями та споживачами - Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 № 1875-ІУ (далі Закон 1), який втратив чинність 01.05.2019, та Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII (далі Закон 2), який набрав чинності 01.05.2019.

За змістом положень ст. 1 Закону 1 житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Частиною 1 ст. 13 Закону 1 встановлено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);

3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);

4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 19 Закону 1 відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Частинами 2 та 3 ст. 19 Закону 1 встановлено, що учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем.

За змістом положень ст. 1 Закону 1:

- власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - власник) - фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку;

- виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору;

- виробник - суб`єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги;

- споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація) (ч. 4 ст. 19 Закону 1).

За змістом положень ст. 1 Закону 2 житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 5 Закону 2 до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Виконавцями послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація (ст.. 6 Закону 2).

Згідно з положеннями ст. 1 Закону 2:

- управитель багатоквартирного будинку (далі - управитель) - фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб;

- індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги;

- колективний споживач - юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги;

- колективний договір про надання комунальних послуг (далі - колективний договір) - договір про надання комунальних послуг, який укладається з виконавцем комунальних послуг за рішенням співвласників (на умовах, визначених у рішенні співвласників (об`єднання співвласників багатоквартирного будинку) та є обов`язковим для виконання всіма співвласниками.

Отже, у спірних правовідносинах, тобто у правовідносинах з постачання теплової енергії до приміщень площею 49,4 кв.м. та 68,5 кв.м. у багатоквартирному житловому будинку за адресою: м. Суми вул. Курська, 129, Відкрите акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання ім. М.В. Фрунзе», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» є виконавцем комунальних послуг з постачання теплової енергії, а відповідач є споживачем.

Колегія суддів зауважує на тому, що внесення змін до Договору 1 у зв`язку з набуттям відповідачем статусу фізичної особи-підприємця не є обов`язковим. При цьому, наявні у матеріалах справи докази свідчать про те, що при виконанні Договору 1 у період, заборгованість за який є предметом цього спору ОСОБА_1 , виступав саме як фізична особа-підприємець, що підтверджується актами приймання-передачі теплової енергії, підписаними відповідачем саме як фізичною особою-підприємцем з проставленням на актах печатки ФОП.

З Договору 1 та Договору 2 слідує, що:

- розрахунки за послуги проводяться в грошовій формі на умовах передплати відповідно до встановлених тарифів (п. 8);

- споживач до 10-го числа розрахункового місяця сплачує виконавцю вартість послуг, визначену відповідно до Додатку № 1 до договору за розрахунковий період з урахуванням залишкової суми (сальдо розрахунків на початок розрахункового місяця) (п. 10);

- рахунки на авансові внески та за надані Виконавцем споживачу у розрахунковому місяці послуги споживач отримує від виконавця після складання сторонами з 4 по 6 число місяця наступного за розрахунковим, акту прийому-передачі теплової енергії (п. 11).

З матеріалів справи слідує що:

- на виконання умов Договору 1 його сторонами було підписано без зауважень акти приймання-передачі теплової енергії з яких слідує, що у період з січня 2014 року по квітень 2021 року включно виконавцем споживачу було надано послуг з постачання теплової енергії на суму 45 437,86 грн.

- на виконання умов Договору 2 його сторонами було підписано без зауважень акти приймання-передачі теплової енергії з яких слідує, що у період з жовтня 2013 року по квітень 2016 року включно виконавцем споживачу було надано послуг з постачання теплової енергії на суму 33 709,02 грн.;

- наданими актами від 11.11.2016, 12.12.2016, 09.12.2018 та від 14.12.2018 встановлено, що відповідач відмовився від підписання актів за жовтень 2016 року на суму 479,62 грн., за листопад 2016 року на суму 1 022,18 грн., за листопад 2018 року на суму 1 792,12 грн. та за листопад 2018 року на суму 933,04 грн. Водночас самих актів надано не було.

Колегія суддів зазначає про те, що акти від 11.11.2016, 12.12.2016, 09.12.2018 та від 14.12.2018, за відсутності відповідних актів приймання-передачі теплової енергії щодо яких перші були складені, не можуть вважатися належними доказами надання послуг з постачання теплової енергії, так як не дають можливість встановити за яким саме договором вони були складені.

Водночас матеріали справи не містять належних доказів оплати відповідачем повністю або частково вказаних послуги.

Окремо колегія суддів зауважує на наступному.

Статтею 18 Закону 1 встановлено, що

- у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо (ч. 1);

- акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. У разі неприбуття представника виконавця в погоджений умовами договору строк або необґрунтованої відмови від підписання акта-претензії він вважається дійсним, якщо його підписали не менш як два споживачі (ч. 3);

- акт-претензія споживача подається виконавцю, який протягом трьох робочих днів вирішує питання про перерахунок платежів або видає письмово споживачу обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензій (ч. 4).

Таким чином, для реалізації права споживача на зменшення розміру плати за ненадані або за надані не в повному обсязі або неналежної якості житлово-комунальні послуги, споживачу необхідно документально оформити таке порушення з боку виконавця шляхом складання та підписання акту-претензії в порядку ст.18 Закону 1. Вказаний акт-претензія є підставою для здійснення виконавцем перерахунку платежів або для надання відмови в задоволенні претензії.

Аналогічні за змістом положення щодо оформлення претензій міститься і в Законі 2 (ст.ст. 27, 28), а також у п. 24-28 Договору 1 Договору 2.

Матеріали справи не містять доказів того, що як відповідач, так і будь-які інші мешканці будинку спірного будинку у період, заборгованість за який заявлена позивачем до стягнення, зверталися до виконавця з відповідними претензіями щодо якості та/або кількості послуг.

Також слід зазначити і про таке.

З матеріалів справи слідує та сторонами не заперечується, що спірний будинок оснащений інженерною мережею з централізованого опалення, нежитлові приміщення у житловому будинку мають спільну інженерну мережу з централізованого опалення, а відтак у позивача відсутня технічна можливість не здійснювати постачання теплової енергії виключно у спірні приміщення.

Теплова енергія постачається безперервно (п.29 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1198 від 03.10.2007 (далі - Правила №1198)).

Постачання теплової енергії на індивідуальні теплові пункти споживачів для потреб опалення та приготування гарячої води здійснюється безперервно, з урахуванням перерв, визначених ст.16 цього Закону (ч. 4 ст. 21 Закону 2). Аналогічні положення містяться у п.3 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ №630 від 21.07.2005 (далі - Правила №630).

Згідно з п.36 Правил № 1198 теплопостачальна організація зобов`язується забезпечувати протягом обумовленого в договорі часу безперервне постачання теплової енергії (за винятком нормативно встановлених перерв), підтримувати параметри теплоносія, що подається з колекторів джерела теплової енергії, на вході в теплову мережу споживача теплової енергії відповідно до температурного графіка теплової мережі, не допускаючи відхилення параметрів, визначених договором.

Споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється (пункти 24, 25 Правил № 630).

Матеріли справи не містять доказів відключення у спірний період від теплопостачання як спірного будинку, так і спірних нежитлових приміщень.

Слід зазначити і про те, що матеріали справи не місять доказів того, що відповідач у спірні періоди оплачував теплову енергію будь-якій іншій юридичній особі, в той час, з огляду на обставини, які встановлені вище, теплова енергія до спірних приміщень постачалась.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

Законом України №132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (набув чинності 17.10.2019), зокрема, внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази з урахуванням приписів ст.ст. 76-79 ГПК України, колегія суддів зазначає про те, що, наявними у матеріалах справи доказами підтверджується надання послуг за Договором 1 на суму 45 437,86 грн. та за Договором 2 на суму 33 709,02 грн., право вимоги частини з яких, а саме за Договором 1 на суму 45 437,86 грн. та за Договором 2 на суму 16 495,57 грн., з огляду на укладення договорів про відступлення права вимоги № 108/2100077 та № 108/2100079/94 від 30.11.2021 набув позивач.

Слід зауважити на тому, що зі змісту вказаних договорів відступлення права вимоги слідує, що позивач набув право вимоги за Договором 1 на суму 49 109,70 грн., тобто більше за суму заборгованості, яка підтверджена матеріалами справи.

При цьому те, що позивач у цій справі заявив до стягнення за Договором 1 суму меншу, ніж визначена у договорах про відступлення права вимоги № 108/2100077 та № 108/2100079/94 від 30.11.2021 не може бути підставою для відмови у позові, так як позивач не позбавлений права звернутися до суду з вимогами про захист своїх прав щодо будь-якої частини порушеного права у будь-якому обсязі;

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як передбачено ч. 1 ст. 9 Закону 2 споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відповідно до п. 18 Постанови № 630 розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Зі змісту п.п. 8-11 Договору слідує, що відповідач до 10-го числа розрахункового місяця сплачує виконавцю попередньо погоджену сторонами у договорі вартість послуг, а таких залишкову заборгованість за попередній місяць. При цьому рахунки на оплати таких послуг (аванс та остаточна оплата) відповідач має отримати від виконавця з 4 по 6 число місяця.

Матеріали справи не містять доказів оплати відповідачем поставленої у спірний період теплової енергії.

Водночас, слід зазначити про таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України)

Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 ЦК України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Отже, за грошовими зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання зобов`язання.

Стаття 262 ЦК України встановлює, що заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Частиною 3 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідачем у відзиві на позов заявлено про застосування позовної давності до спірних правовідносин.

За змістом положень п. 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, серед іншого, статтями 257, 258 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із відповідними змінами і доповненнями) № 211 від 11.03.2020 з 12.03.2020 на усій території України встановлено карантин, строк дії якого неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України та закінчився 01.07.2023.

З матеріалів справи слідує, що заявлена до стягнення за Договором 1 сума є вартістю послуг, наданих у період з січня 2014 року по квітень 2021, а за Договором 2 - у період з жовтня 2013 року по квітень 2016 року.

Отже, строк позовної давності сплинув щодо всіх вимог, як строк оплати яких виник до 12.03.2017, тобто до вимог щодо оплати послуг, наданих до березня 2017 року.

В свою чергу за змістом положень ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. Тому на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було дотримано або пропущено з поважних причин. При цьому суд повинен встановити початок перебігу позовної давності, його переривання чи зупинення, суд за результатами оцінки доказів, наданих на підтвердження обставин дотримання/недотримання строків позовної давності, має зробити висновок про їх об`єктивний характер, і, відповідно, про існування поважних причин пропуску позовної давності при зверненні позивача за захистом порушеного права. При цьому саме об`єктивні причини повинні бути враховані судом, які вказують на об`єктивні перешкоди для особи своєчасно звернутися за захистом порушеного права.

Вирішуючи питання щодо поважності причин пропуску позовної давності у спірних правовідносинах, суд з огляду на положення ст. 13 ЦК України («Межі здійснення цивільних прав») має враховувати добросовісність поведінки як позивача (заявника), так і відповідача протягом всього періоду з моменту виникнення права на захист порушеного права (права на позов) і до моменту звернення з позовом, зважаючи на характер спірних правовідносин між сторонами, особливості їх нормативного регулювання: надані сторонам права та покладені на них обов`язки тощо.

Подібна правова позиції Верховного Суду викладена в постанові від 10.12.2019 у справі № 910/15584/16.

Наявними у матеріалах справи документальними доказами не підтверджується наявність у позивача поважних причин пропущення позовної давності.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення від 22.10.1996 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; рішення від 20.09.2011 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

З таких обставин до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає основний борг в сумі 26 255,23 грн., який становить вартість наданих за Договором 1 у період з березня 2017 року по квітень 2021 року включно послуг з теплопостачання, в решті позовних вимог про стягнення основного боргу відмовляється з огляду на пропуск строку позовної давності.

Щодо позовних вимог про стягнення пені в сумі 6 712,76 грн., 3 % річних в сумі 3 296,57 грн. та інфляційних втрат в сумі 15 602,48 грн., слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

Пунктом 15 Договору 1 та Договору 2 встановлено, що за несвоєчасне внесення плати споживач сплачує виконавцю пеню у розмірі 0,5 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочки виконання.

Частина 2 ст. 625 ЦК України встановлює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши виконані позивачем розрахунки пені, 3 % річних та інфляційних втрат колегія суддів визнає їх арифметично вірними, проте, з огляду на положення ст. 266 ЦК України, яка встановлює, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), сплив строк позовної давності щодо вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на вартість наданих до березня 2017 року послуг.

З таких обставин позовні вимоги про стягнення пені підлягають задоволенню у повному обсязі за розрахунком позивача в сумі 6 712,76 грн., а позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних частково в сумі 11 619,27 грн. та 2 692,98 грн. відповідно.

З огляду на обставини, які викладені вище, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, яким позов задовольняється частково, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає основний борг в сумі 26 255,23 грн., пеня в сумі 6 712,76 грн., інфляційні втрати в сумі 11 619,27 грн. та 3 % річних в сумі 2 692,98 грн., в задоволенні решти позовних вимог відмовляється.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

За змістом ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 статті 277 ГПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч. 2 ст. 277 ГПК України).

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мали місце неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, тому рішення Господарського суду Сумської області від 22.03.2023 у справі № 920/1033/22 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, яким позов задовольняється частково, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають основний борг в сумі в сумі 26 255,23 грн., пеня в сумі 6 712,76 грн., інфляційні втрати в сумі 11 619,27 грн. та 3 % річних в сумі 2 692,98 грн., в задоволенні решти позовних вимог відмовляється.

Враховуючи вимоги та доводи, які викладені в апеляційній скарзі, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Котельня Північного промислового вузла» задовольняється частково.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати позивача по сплаті судового збору за звернення з позовом та з апеляційною скаргою покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Котельня Північного промислового вузла» на рішення Господарського суду Сумської області від 22.03.2023 у справі № 920/1033/22 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 22.03.2023 у справі № 920/1033/22 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити частково.

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Котельня Північного промислового вузла» (м. Суми, вул. Іллінська, буд. 2, пов. 6, каб. 611, ідентифікаційний код 44360724) основний борг в сумі в сумі 26 255 (двадцять шість тисяч двісті п`ятдесят п`ять) грн. 23 коп., пеню в сумі 6 712 (шість тисяч сімсот дванадцять) грн. 76 коп., інфляційні втрати в сумі 11 619 (одинадцять тисяч шістсот дев`ятнадцять) грн. 27 коп., 3 % річних в сумі 2 692 (дві тисячі шістсот дев`яносто дві) грн. 98 коп., витрати по сплаті судового збору за подачу позову в сумі 1672 (одна тисяча шістсот сімдесят дві) грн. 39 коп. та витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 2 508 (дві тисячі п`ятсот вісім) грн. 59 коп.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Видачу наказу на виконання цієї постанови доручити Господарському суду Сумської області.

6. Повернути до Господарського суду Сумської області матеріали справи № 920/1033/22.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді С.А. Гончаров

Є.Ю. Шаптала