ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" серпня 2023 р. Справа №910/13559/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Євсікова О.О.

Ткаченка Б.О.

при секретарі судового засідання Нікітенко А.В.

за участю представників учасників справи:

від позивача: Картавенко О.В.

від відповідача-1: не з`явився

від відповідача-2: не з`явився

від відповідача-3: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансмир ГМБХ"

на рішення Господарського суду міста Києва від 08.03.2023 (повний тест рішення складено 20.03.2023)

у справі №910/13559/22 (суддя Спичак О.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бест Лізинг"

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансмир ГМБХ"

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Позитив-В"

3. Фізичної особи-підприємця Еберле В`ячеслава Валерійовича

про стягнення 2 209 067,60 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Бест Лізинг" (далі - ТОВ "Бест Лізинг") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про солідарне стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансмир ГМБХ" (далі - ТОВ "Трансмир ГМБХ"), Товариства з обмеженою відповідальністю "Позитив-В" (далі - ТОВ "Позитив-В") та Фізичної особи-підприємця Еберле В`ячеслава Валерійовича (далі - ФОП Еберле В.В.) заборгованості у розмірі 2 209 067,60 грн, з яких : 1 594 933,23 грн - прострочена заборгованість за лізинговими платежами, 206 526,50 грн - пеня, 110 033,45 грн - проценти річних, 100 751,84 грн - інфляційні втрати, 196 822,58 грн - штраф за неподання відомостей про стан та місцезнаходження майна.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на невиконання ТОВ "Трансмир ГМБХ" обов`язку зі сплати лізингових платежів за договором фінансового лізингу від 12.11.2021 №211112-1/ФЛ-Ю-А у період з 06.03.2022 по 06.10.2022. Оскільки виконання ТОВ "Трансмир ГМБХ" зобов`язань за договором фінансового лізингу було забезпечено порукою ТОВ "Позитив-В" та ФОП Еберле В.В., позивач просить суд солідарно стягнути заборгованість за вищенаведеним договором з вказаних відповідачів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.03.2023 у справі №910/13559/22 позов задоволено. Стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача прострочену заборгованість за лізинговими платежами у розмірі 1 594 933,23 грн, пеню у розмірі 206 526,50 грн, штраф у розмірі 196 822,58 грн, 24% річних у розмірі 110 033,45 грн та інфляційні втрати у розмірі 100 751,84 грн. Стягнуто з ТОВ "Трансмир ГМБХ" на користь ТОВ "Бест Лізинг" судовий збір у розмірі 11 045,34 грн. Стягнуто з ТОВ "Позитив-В" на користь ТОВ "Бест Лізинг" судовий збір у розмірі 11 045,34 грн. Стягнуто з ФОП Еберле В.В. на користь ТОВ "Бест Лізинг" судовий збір у розмірі 11 045,33 грн.

Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що наявність та розмір заборгованості ТОВ "Трансмир ГМБХ" за договором фінансового лізингу від 12.11.2021 №211112-1/ФЛ-Ю-А у сумі 1 594 933,23 грн підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та не були спростовані відповідачами. При цьому, з огляду на встановлення факту невиконання відповідачем обов`язку щодо сплати лізингових платежів, вимоги позивача про стягнення з відповідача 206 526,50 грн пені, 100 751,84 грн інфляційних втрат, 110 033,45 грн 24% річних та 196 822,58 грн штрафу за неподання відомостей про стан та місцезнаходження об`єкта лізингу визнані судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, оскільки відповідач-2 та відповідач-3 є поручителями за виконання зобов`язань відповідача-1 за договором фінансового лізингу від 12.11.2021 №211112-1/ФЛ-Ю-А, суд дійшов висновку, що відповідачі солідарно відповідають перед позивачем за неналежне виконання умов вказаного договору.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням місцевого господарського суду, ТОВ "Трансмир ГМБХ" звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.03.2023 у справі №910/13559/22 в частині стягнення штрафних санкцій, а саме: пені у розмірі 206 526,50 грн, штрафу в сумі 196 822,58 грн, 24% річних у розмірі 110 033,45 грн та інфляційних втрат у розмірі 100 751,84грн, та ухвалити нове, яким у задоволенні позову у вказаних частинах відмовити.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги відповідач посилається на те, що судом першої інстанції в частині нарахування штрафних санкцій не було враховано офіційної позиції України щодо настання форс-мажорних обставин, яка зазначена в листі Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1, що офіційно засвідчує настання форс-мажорних обставин в країні з 24.02.2022 до дати їх офіційного закінчення. Вказана позиція, за твердженням апелянта, свідчить про безпідставність нарахування штрафних санкцій за спірним договором в період дії воєнного стану.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.04.2023, апеляційну скаргу ТОВ "Трансмир ГМБХ" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.03.2023 у справі №910/13559/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Ходаківська І.П., Демидова А.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.04.2023 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/13559/22. Відкладено розгляд питання про відкриття, повернення, залишення без руху або відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Трансмир ГМБХ" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.03.2023 у справі №910/13559/22.

Матеріали справи №910/13559/22 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 08.05.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.05.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Трансмир ГМБХ" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.03.2023 у справі №910/13559/22. Учасникам справи надано право подати відзив на апеляційну скаргу, заяви, клопотання, пояснення до 06.06.2023. Розгляд апеляційної скарги призначено на 13.06.2023 о 12 год 00 хв.

Позивач, у порядку статті 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) своїм правом не скористався, до Північного апеляційного господарського суду відзиву на апеляційну скаргу не подав.

15.05.2023 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання відповідача-1 про перенесення судового засідання, в якому останній, з посиланням на перебування свого представника на лікарняному та неможливість направлення іншого адвоката, просить перенести судове засідання на іншу дату.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.06.2023 розгляд справи №910/13559/22 відкладено на 11.07.2023 на 12 год 15 хв.

Судове засідання 11.07.2023 не відбулося у зв`язку із перебуванням головуючого судді - Владимиренко С.В. з 03.07.2023 по 14.07.2023, на лікарняному.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 17.07.2023 у зв`язку з перебуванням суддів Демидової А.М. та Ходаківської І.П. з 17.07.2023 по 21.07.2023 у відпустках, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.07.2023 справу №910/13559/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Євсіков О.О., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.07.2023 прийнято до свого провадження апеляційну скаргу ТОВ "Трансмир ГМБХ" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.03.2023 у справі №910/13559/22 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Євсіков О.О., Ткаченко Б.О. Розгляд апеляційної скарги ТОВ "Трансмир ГМБХ" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.03.2023 у справі №910/13559/22 призначено на 01.08.2023 о 13 год. 35 хв.

Відповідачі своїх представників в судове засідання не направили, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Згідно з частинами 3, 6, 8 статті 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Суд викликає або повідомляє експерта, перекладача, спеціаліста, а у випадках термінової необхідності, передбачених цим Кодексом, - також учасників справи телефонограмою, телеграмою, засобами факсимільного зв`язку, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв`язку (зокрема мобільного), які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи.

З 05.10.2021 офіційно розпочали функціонування три підсистеми (модулі) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: "Електронний кабінет", "Електронний суд", підсистема відеоконференцзв`язку, у зв`язку з чим, відповідно до частини 6 статті 6 ГПК України адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі у добровільному порядку. На що також звертає увагу учасників процесу Верховний Суд у своїх ухвалах від 12.10.2022 у справі №910/14311/21, від 12.10.2022 у справі №910/14469/21, від 12.10.2022 у справі №922/2017/17.

Крім того, Верховий Суд в ухвалі від 22.08.2022 у справі №916/2731/21 вказав, що відповідно до рішення Ради Суддів України від 05.08.2022 з метою підвищення рівня використання інструментів електронного судочинства під час відправлення правосуддя в умовах скрутного фінансового забезпечення судів рекомендовано судам, зокрема у випадках, коли адвокат, нотаріус, приватний виконавець, арбітражний керуючій, судовий експерт, державний орган, орган місцевого самоврядування, суб`єкт господарювання державного або комунального секторів економіки, який бере участь у справі, не має офіційної електронної адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі - вимагати зареєструвати таку офіційну електронну адресу для подальшого направлення судом процесуальних документів в електронній формі; виклики та повідомлення, обмін процесуальними документами з учасниками судових проваджень у першу чергу здійснювати за допомогою електронної пошти та/або з використанням вказаних учасниками судових проваджень мобільних телефонів (в тому числі й з використанням месенджерів, які дозволяють отримати інформацію про доставку відповідного повідомлення, процесуального документа, та отримати інформацію про їх прочитання). Закликано усіх учасників судових проваджень, зокрема - з розумним інтервалом часу цікавитися провадженням у їх справах, добросовісно користуватися належними процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки; зареєструвати електронну адресу в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі; зареєструватися в підсистемі "Електронний кабінет" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи; використовувати функціонал "Електронного кабінету" для ознайомлення з поданими документами в електронній формі.

Таким чином, відповідачі повідомлені судом апеляційної інстанції про дату, час та місце проведення судового засідання апеляційним господарським судом, при цьому явка обов`язковою не визнавалась, а тому справа №910/13559/23 розглядається за відсутності представників відповідачів.

Представник позивача у судовому засіданні 01.08.2023 заперечив проти задоволення апеляційної скарги відповідача-1, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 08.03.2023 у справі №910/13559/22 залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення Господарського суду міста Києва від 08.03.2023 у справі №910/13559/22 оскаржується відповідачем-1 в частині нарахування пені, штрафу, процентів річних та інфляційних втрат, а тому враховуючи вимоги частини 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 12.11.2021 між ТОВ "Бест Лізинг" (лізингодавець) та ТОВ "Трансмир ГМБХ" (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу №211112-1/ФЛ-Ю-А, за умовами якого лізингодавець набуває у свою власність і передає на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування об`єкт лізингу, найменування, марка, модель, комплектація, рік випуску, ціна одиниці, кількість, вартість і загальна вартість якого на момент укладення договору наведені в додатку "Специфікація", а лізингоодержувач зобов`язується прийняти об`єкт лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах цього договору. По закінченню строку лізингу до лізингоодержувача переходить право власності на об`єкт лізингу згідно з умовами цього договору (за виключенням випадків, передбачених договором та/або законодавством).

Відповідно до пункту 1.2 загальних умов договору строк користування лізингоодержувачем об`єктом лізингу (строк лізингу) складається з періодів (місяців) лізингу зазначених в додатку "Графік сплати лізингових платежів" до договору та починається з дати підписання сторонами акта приймання-передачі об`єкта лізингу, але в будь-якому випадку не може бути менше одного року.

У специфікації до договору сторони погодили найменування та марку об`єкта лізингу, модель, комплектацію, рік випуску, кількість, ціну одиниці та вартість, а саме: автомобіль Mercedes-Benz S5004MATIC long 2999 см.куб, бензин; рік випуску - 2021; ціна одиниці без ПДВ - 4 100 470,51 грн, кількість - 1.

Відповідно до пункту 2.1.6 загальних умов договору акт - це акт приймання-передачі об`єкту лізингу в лізинг.

Пунктом 2.1.7 загальних умов договору визначено, що число сплати - це число (порядковий номер дня у відповідному календарному місяці) сплати чергових лізингових платежів кожного календарного місяця, яке визначається сторонами згідно з пунктом 2.1.7.1 загальних умов договору.

Згідно з пунктом 2.1.7.1 загальних умов договору у випадку, якщо авансовий лізинговий платіж, визначений у графіку сплати лізингових платежів (додаток до договору) становить менше, ніж 20% від загальної вартості об`єкта лізингу, визначеної в пункті 4.2 договору, то числом сплати лізингового платежу 1-го періоду лізингу є порядковий номер дня у відповідному календарному місяці дати, яка визначається шляхом додавання чотирьох календарних днів до дати підписання акта (наприклад: дата підписання сторонами акта - 04.02.2021. Черговий лізинговий платіж 1-го періоду лізингу сплачується 08.02.2021. Наступні чергові лізингові платежі - кожного 8 числа календарного місяця протягом усього строку лізингу). В разі відсутності такого числа у відповідному календарному місяці (наприклад, якщо числом сплати є 31-ше число, а у календарному місяці 30 днів), платіж сплачується в останній робочий день відповідного календарного місяця.

У випадку, якщо авансовий лізинговий платіж, визначений у графіку сплати лізингових платежів (додаток до договору), дорівнює або становить більше, ніж 20% від загальної вартості об`єкта лізингу, визначеної в пункті 4.2 договору, то числом сплати є порядковий номер дня у відповідному календарному місяці дати, яка визначається шляхом додавання двадцяти календарних днів до дати підписання акта (наприклад: дата підписання сторонами акта - 04.02.2021. Черговий лізинговий платіж 1-го періоду лізингу сплачується 24.02.2021. Наступні чергові лізингові платежі - кожного 24 числа календарного місяця протягом усього строку лізингу). В разі відсутності такого числа у відповідному календарному місяці (наприклад, якщо числом сплати є 31-ше число, а у календарному місяці 30 днів), платіж сплачується в останній робочий день відповідного календарного місяця.

Пунктом 2.1.8 загальних умов Договору визначено, що період лізингу - це період строку лізингу, який дорівнює 1 (одному) місяцю. Перший період лізингу починається з дати підписання акта.

Відповідно до положень пункту 2.2 загальних умов договору усі платежі за договором лізингоодержувач зобов`язаний здійснювати у число сплати, в національній валюті України (гривні) відповідно до графіку та загальних умов, а також інших положень цього договору (зокрема, з врахуванням коригування згідно пункту 2.2.1 загальних умов договору) та/або чинного законодавства шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок лізингодавця. Лізингові платежі включають: платежі по відшкодуванню (компенсації) частини вартості об`єкта лізингу; винагороду (комісію) лізингодавцю за отриманий у лізинг об`єкт лізингу з врахуванням коригування, вказаного в пунктах 2.2.1, 2.7-2.9, 3.5 загальних умов. При цьому сторони погодили, що такі лізингові платежі за цим договором не містять покупної ціни, передбаченої цим договором і, у сукупності, є платою за користування об`єктом лізингу.

Умовами пункту 2.3 загальних умов договору визначено, що авансовий лізинговий платіж, визначений у графіку сплати лізингових платежів, з урахуванням пункту 2.6 загальних умов, лізингоодержувач зобов`язаний сплатити протягом трьох банківських днів з моменту відправлення рахунку лізингодавцем, але не пізніше ніж в дату зазначену сторонами в пункті 5.6 індивідуальної частини договору та в сумі авансового лізингового платежу, визначеному у графіку не залежно від отримання рахунку. Сторони домовились, що достатнім доказом відправлення лізингодавцем лізингоодержувачу рахунку є витяг з реєстру рахунків лізингодавця. Дата відправлення зазначеного рахунку визначається за даними реєстру рахунків лізингодавця. Цей рахунок може бути відправлений лізингоодержувачу, в т.ч. факсимільним способом, поштою, кур`єрською доставкою, вручений особисто або в інший спосіб, який обере лізингодавець. Сторони на підставі частини 3 статті 631 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) досягли згоди про те, що у випадку сплати лізингоодержувачем лізингодавцю грошових коштів в порядку пункту 2.3 загальних умов до моменту укладення договору, такі кошти зараховуються в рахунок сплати лізингоодержувачем авансового лізингового платежу в розмірі, в якому вони були сплачені.

Відповідно до пункту 2.4 загальних умов договору лізингу якщо строк сплати будь-якого лізингового платежу припадає на неробочий (вихідний, святковий або інший) день, то лізингоодержувач зобов`язаний сплатити такий платіж не пізніше останнього робочого дня, який передує такому вихідному (святковому та іншому) дню.

З наявного у матеріалах справи графіка сплати лізингових платежів (додаток до договору) вбачається, що відповідач-1 зобов`язався сплатити на користь позивача грошові кошти у розмірі 1 538 618,50 грн (авансовий платіж), а також щомісячно погашати лізингові платежі за 36 періодами лізингу, загальний лізинговий платіж складає 6 216 251,48 грн.

За актом прийому-передачі об`єкта лізингу від 16.11.2021 позивач передав відповідачу-1 автомобіль Mercedes-Benz S5004MATIC long 2999 см.куб., бензин, 2021 року випуску.

Крім того, з метою забезпечення зобов`язань відповідача-1 за договором лізингу, 28.10.2021 між ТОВ "Бест Лізинг", ТОВ "Трансмир ГМБХ" та ТОВ "Позитив-В" (поручитель) було укладено договір поруки №211112-1/П.

Згідно з пунктом 2 договору поруки відповідач-2 зобов`язався солідарно відповідати перед позивачем за виконання відповідачем-1 усіх грошових зобов`язань за договором лізингу в повному обсязі, а саме: сплату позивачу лізингових платежів у встановлені договором строки; сплату позивачу санкцій (неустойки, штрафів, пені, інших санкцій), процентів річних, збитків та усіх інших витрат та виплат, сплата яких покладається на відповідача-1 відповідно до умов договору лізингу та/або чинного законодавства України.

Відповідно до пункту 4 договору поруки, у випадку невиконання або неналежного виконання боржником зобов`язання, виконання якого забезпечується цим договором, поручитель окремо повинен виконати таке зобов`язання перед позивачем за відповідача-1 протягом 3-х робочих днів з дня отримання відповідної вимоги/вимог від кредитора.

28.10.2022 між позивачем, відповідачем-1 та ФОП Еберле В.В. було укладено договір поруки №211112-2/П на тих самих умовах, що зазначені вище.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань з передачі відповідачу-1 на умовах лізингу у строкове платне володіння та користування з правом викупу предмета лізингу свідчить також відсутність з боку відповідача-1 претензій та повідомлень про порушення ТОВ "Бест Лізинг" своїх зобов`язань за договором.

Звертаючись до суду з позовом, ТОВ "Бест Лізинг" посилається на те, що відповідач-1 у період з 06.03.2022 по 06.10.2022 не виконав свої зобов`язання зі сплати лізингових платежів за договором фінансового лізингу від 12.11.2021 №211112-1/ФЛ-Ю-А, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 1 594 933,23 грн. Крім того, позивачем нараховано 206 526,50 грн пені, 196 822,58 грн штрафу, 110 033,45 грн процентів річних та 100 751,84 грн інфляційних втрат.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором фінансового лізингу.

Відповідно до частини 1 статті 292 ГК України, лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне володіння та користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Згідно з частиною 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у володіння та користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Статтею 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що фінансовий лізинг - це вид правових відносин, за якими лізингодавець зобов`язується відповідно до договору фінансового лізингу на строк та за плату, визначені таким договором, передати лізингоодержувачу у володіння та користування як об`єкт фінансового лізингу майно, що належить лізингодавцю на праві власності та набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем, або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, а також які передбачають при цьому додержання принаймні однієї з ознак (умов) фінансового лізингу, передбачених пунктами 1-4 частини 1 статті 5 цього Закону.

Пунктом 3 частини 2 статті 21 Закону України "Про фінансовий лізинг" на лізингоодержувача покладено обов`язок своєчасно сплачувати передбачені договором фінансового лізингу лізингові та інші платежі.

Статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що лізингові платежі, належні до сплати за договором фінансового лізингу, здійснюються в порядку, встановленому договором фінансового лізингу.

До складу лізингових платежів включаються:

1) сума, що відшкодовує частину вартості об`єкта фінансового лізингу;

2) винагорода лізингодавцю за отриманий у фінансовий лізинг об`єкт фінансового лізингу;

3) інші складові, зокрема платежі та/або витрати, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору фінансового лізингу та передбачені таким договором.

Протягом строку дії договору фінансового лізингу розмір лізингових платежів може бути змінено у випадках та порядку, передбачених таким договором.

З метою виконання лізингодавцем своїх зобов`язань за договором фінансового лізингу щодо оплати товарів, виконання робіт тощо лізингодавець має право отримати від лізингоодержувача авансовий платіж, що підлягає сплаті відповідно до умов договору фінансового лізингу. Авансовий платіж не є залученими коштами лізингодавця, а є складовою лізингових платежів за договором фінансового лізингу, що відшкодовує частину вартості об`єкта фінансового лізингу.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містить частина 1 статті 193 ГК України.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК України).

Беручи до уваги вищенаведене, а також враховуючи, що загальна сума основного боргу відповідача-1 зі сплати лізингових платежів за договором у розмірі 1 594 933,23 грн підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи і не спростована відповідачами, суд першої інстанції дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог ТОВ "Бест Лізинг" до відповідача-1 про стягнення 1 594 933,23 грн основного боргу. В цій частині рішення суд першої інстанції скаржником не оскаржується і відповідно до частини 1 статті 269 ГПК України не переглядається судом апеляційної інстанції.

Також, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем-1 покладеного на нього обов`язку щодо своєчасної оплати щомісячних лізингових платежів за договором, позивач також просив стягнути з відповідача 206 526,50 грн пені згідно з пунктом 7.1.1 договору, 24% річних у розмірі 110 033,45 грн, нараховані на відповідні суми основного боргу за кожним щомісячним платежем відповідно до графіку лізингових платежів у період з 05.03.2022 по 13.10.2022, 100 751,84 грн інфляційних втрат та 196 822,58 грн штрафу за неподання відомостей про стан та місцезнаходження майна відповідно до пункту 7.1.3 договору.

Розглянувши вимоги позивача в цій частині, суд за наслідками апеляційного розгляду, дійшов наступних висновків.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 216 ГК України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до пункту 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктом 1 статті 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися зокрема неустойкою.

Згідно зі статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 2 статті 551 ЦК України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

Положеннями пункту 4 статті 231 ГК України визначено, що розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (частина 6 статті 232 ГК України).

Відповідно до пункту 7.1.1 загальних умов договору за порушення обов`язку зі своєчасної оплати платежів, передбачених даним договором та/або чинним законодавством України відповідач-1 сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення від простроченої заборгованості за платежами за кожен день прострочення, та відшкодовує всі збитки, завдані позивачу понад вказану пеню. Сторони домовились, що нарахування такої пені за прострочення сплати платежів, передбачених цим договором та/або чинним законодавством України, припиняється через дванадцять місяців, від дня коли сплата мала відбутися.

За таких обставин, вбачається, що сторонами у договорі передбачено більшу тривалість періоду часу, за який нараховується пеня, ніж визначено частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України.

Разом із тим, преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Колегією суддів враховано, що згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Здійснивши перевірку нарахованого позивачем розміру пені щодо сум, строків і ставок нарахувань, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з ТОВ "Трансмир ГМБХ" 206 526,50 грн пені, нарахованої за загальний період з 05.03.2022 по 13.10.2022, є законною, обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Згідно з пунктом 2.7 загальних умов договору у разі, якщо лізенгоодержувач прострочить сплату лізингових платежів, на підставі статті 625 ЦК України сторони погодили, що лізингодавець має право нарахувати, а лізингоодержувач зобов`язується сплачувати 24 проценти річних від простроченої суми, протягом всього періоду існування простроченої заборгованості.

Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Зазначений спосіб розрахунку склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних.

Судом апеляційної інстанції також перевірено розрахунки інфляційних нарахувань на суму 100 751,84 грн та 110 033,45 грн 24% річних щодо сум, строків і ставок відповідних нарахувань, та встановлено їх правильність та відповідність вимогам умов договору та чинного законодавства, у зв`язку з чим вимоги позивача у цій частині є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Крім того, зважаючи на неналежне виконання ТОВ "Трансмир ГМБХ" своїх зобов`язань за договором в частині подання останнім відомостей про стан та місцезнаходження об`єкта лізингу, позивач просив стягнути з відповідача штраф за невиконання лізингоодержувачем вказаного обов`язку за 4 квартал 2021 року, 1 квартал 2022 року, 2 квартал 2022 року та 3 квартал 2022 року від остаточної загальної вартості об`єкта лізингу (4 920 564,61 грн) у сумі 196 822,58 грн.

Пунктом 5.2.1 загальних умов договору визначено, що відповідач-1 зобов`язаний щоквартально (не пізніше 10 календарних днів з моменту закінчення відповідного звітного кварталу) інформувати позивача про стан та адресу базування об`єкта лізингу шляхом направлення звіту у формі встановленою у додатку "довідка" до договору.

Згідно з пунктом 7.1.3 загальних умов договору за ненадання при інспектуванні для огляду або при поверненні (вилученні) об`єкта лізингу технічної документації, отриманої лізингоодержувчем разом з об`єктом лізингу, порушення умов пунктів 2.15, 2.16, 3.6, 4.1.2, 4.1.7, 4.8, 5.2, 10.2, загальних умов - лізингоодержувач сплачує договірну санкцію (штраф) у розмірі 1% остаточної загальної вартості об`єкта лізингу за кожен та будь-який випадок із зазначених порушень.

Здійснивши перевірку нарахованого позивачем штрафу на суму 196 822,58 грн, судом апеляційної інстанції встановлено правильність та відповідність вимогам умов договору та чинного законодавства нарахування вказаного штрафу, у зв`язку з чим вимоги позивача у цій частині є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

З огляду на вищенаведене та встановленням факту невиконання відповідачем обов`язку щодо сплати лізингових платежів, вимоги позивача про стягнення з відповідача 206 526,50 грн пені, 100 751,84 грн інфляційних нарахувань, 110 033,45 грн 24% річних та 196 822,58 грн штрафу за неподання відомостей про стан та місцезнаходження об`єкта лізингу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі за розрахунком позивача, який є арифметично вірним.

Крім того, заперечень щодо невірності розрахунків пені, штрафу, інфляційних нарахувань та 24% річних доводи апеляційної скарги не містять.

При цьому, матеріалами справи підтверджується, що 12.11.2021 укладено договори поруки №211112-1/П між позивачем, відповідачем-1 та відповідачем-2 та №211112-1/П між позивачем, відповідачем-1 та відповідачем-3, за умовами яких поручителі зобов`язались солідарно відповідати перед позивачем за виконання відповідачем-1 усіх грошових зобов`язань за договором лізингу, і внаслідок чого позивачем заявлено вимоги про стягнення солідарно, зокрема, і оспорюваних показників 206 526,50 грн пені, 100 751,84 грн інфляційних нарахувань, 110 033,45 грн 24% річних та 196 822,58 грн штрафу.

Статтею 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Відповідно до статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з частинами 1, 2 статті 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.

З урахування наведених приписів закону, враховуючи умови договорів поруки, суд апеляційної інстанції погоджується з правомірними висновками суду першої інстанції про те, що у даному випадку відповідач-2 та відповідач-3 мають відповідати з відповідачем-1 за невиконання грошових зобов`язань перед позивачем за договором лізингу солідарно, зокрема і в частині оспорюваних скаржником сум 206 526,50 грн пені, 100 751,84 грн інфляційних нарахувань, 110 033,45 грн 24% річних та 196 822,58 грн штрафу.

Доводи скаржника про те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення в оскаржуваній частині щодо стягнення не було враховано офіційної позиції України щодо настання форс-мажорних обставин, яка зазначена в листі Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1, що офіційно засвідчує настання форс-мажорних обставин в країні з 24.02.2022 до дати їх офіційного закінчення, і відповідно що свідчить про безпідставність нарахування штрафних санкцій за спірним договором в період дії воєнного стану - судом апеляційної інстанції відхиляються як підстава для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з огляду на наступне.

За приписами статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Відповідно до частини 2 статті 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Пунктом 8.1 загальних умов договору лізингу встановлено, що сторони звільняються від відповідальності у разі затримки виконання зобов`язання або невиконання своїх обов`язків за договором, якщо вказані затримки чи невиконання виникли внаслідок обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин). До обставин непереборної сили належать: війна, страйки, пожежі, вибухи, повені чи інші стихійні лиха, дії чи бездіяльність органів влади та/або управління України чи інших країн, які безпосередньо впливають на виконання сторонами їх обов`язків за договором.

Сторони зобов`язані письмово, не пізніше 10 діб з моменту настання обставин непереборної сили, повідомити одна одну про настання таких обставин, якщо вони перешкоджають належному виконанню договору. Підтвердженням настання обставин непереборної сили є виключно офіційне підтвердження таких обставин Торгово-промисловою палатою України (пункт 8.2 загальних умов договору).

Разом із тим, матеріали справи не містять доказів повідомлення відповідачем-1 позивача про настання обставин непереборної сили та неможливість у зв`язку із цим виконати договірні зобов`язання, як обумовлено пунктом 8.2 договору лізингу, і матеріали справи доказів протилежного не містять.

При цьому, обставина введення на території України воєнного стану, враховуючи наявність універсального офіційного листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 про засвідчення форс-мажорних обставин, не є автоматичною підставою для звільнення особи від відповідальності за неналежне виконання умов договору.

Відповідно до статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракта, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Торгово-промислова палата України (далі - ТПП України) на своєму сайті в мережі Інтернет розмістила лист від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1, що адресований "Всім кого це стосується", згідно якого на підставі статей 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", Статуту ТПП України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні". Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракта, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

Таких висновків дотримується Верховний Суд у постановах від 16.07.2019 у справі №917/1053/18, від 09.11.2021 у справі №913/20/21, від 30.05.2022 у справі №922/2475/21, від 14.06.2022 у справі №922/2394/21 та у постанові від 01.06.2021 у справі №910/9258/20.

Тобто, доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Саме по собі посилання відповідача на наявність листа ТПП України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1, як на наявність обставин непереборної сили без надання відповідних доказів в підтвердження своїх доводів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин щодо неможливості виконання зобов`язання перед позивачем.

Верховний Суд в постанові від 25.01.2022 №904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку.

Необхідною умовою є наявність причинно-наслідкового зв`язку між неможливістю виконання договору та обставинами непереборної сили. Стороною договору має бути підтверджено не лише факт настання таких обставин, а саме їх здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.

Отже, окрім наявності обставин непереборної сили, для звільнення від відповідальності за повне чи часткове невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе за договором зобов`язань відповідач-1 має довести, що саме введення воєнного стану стало причиною неможливості виконання ним обов`язків зі сплати лізингових платежів за спірні періоди лізингу та з інформування позивача про стан та адресу базування об`єкта лізингу шляхом направлення звіту у формі встановленою у додатку "довідка", проте жодних доказів на підтвердження вказаних обставини відповідачем-1 до матеріалів справи долучено не було.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що лист ТПП України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 в контексті спірних правовідносин не засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) саме за договором лізингу, а матеріали справи не містять відповідного сертифіката Торгово-промислової палати, яким засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) за договором, який би і підтверджував неможливість виконання відповідачем-1 зобов`язань за договором.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції оцінивши наявні у матеріалах справи докази як кожен окремо, так і у їх сукупності, дійшов висновку, що скаржником не доведено об`єктивної неможливості виконання умов договору лізингу з незалежних від нього обставин, у зв`язку з чим відсутні обумовлені як законом, так і договором підстави для звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язань за договором.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

В пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Доводи наведені апелянтом в апеляційній скарзі не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, при цьому апеляційним судом при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні висновки доводам сторін із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до вирішення спірних правовідносин.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 08.03.2023 у справі №910/13559/22 прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача-1 задоволенню не підлягає.

Згідно зі статтею 129 ГПК України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача-1.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансмир ГМБХ" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.03.2023 у справі №910/13559/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.03.2023 у справі №910/13559/22 залишити без змін.

3. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Трансмир ГМБХ".

4. Матеріали справи №910/13559/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в статтях 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано - 02.08.2023.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді О.О. Євсіков

Б.О. Ткаченко