РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.07.2023Справа № 910/68/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Нечая О.В., за участю секретаря судового засідання Будніка П.О., розглянувши у загальному позовному провадженні матеріали справи № 910/68/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрі-Сістем" (Україна, 02002, м. Київ, вул. Сверстюка Євгена, буд. 11, корп. А, оф. 501; ідентифікаційний код: 41747399)

до Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Белферт Україна" (Україна, 02002, м. Київ, вул. Микільсько-Слобідська, буд. 1а; ідентифікаційний код: 32305906)

про стягнення 185 288 334,30 грн

Представники сторін:

від позивача: Маншиліна К.О., ордер серії СВ № 1041038 від 21.12.2022;

від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фрі-Сістем" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Белферт Україна" (далі - відповідач) про стягнення 185 288 334,30 грн, з яких 144 407 073,53 грн заборгованості, 7 220 353,67 грн пені та 33 660 907,10 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором поставки № 235/09/20 від 06.11.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.01.2023 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків - протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали.

18.01.2023 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви з додатками.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.02.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/68/23, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 22.03.2023.

У підготовче засідання 22.03.2023 з`явились представники сторін.

У підготовчому засіданні 22.03.2023 судом було продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 26.04.2023.

19.04.2023 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що невиконання ним зобов`язань за Договором поставки № 235/09/20 від 06.11.2020 спричинено форс-мажорними обставинами, а саме військовою агресією Російської Федерації проти України та ухваленням Національним банком України постанови, якою зупинено видаткові операції юридичних осіб, кінцевими бенефіціарними власниками яких є резиденти Республіки Білорусь, до яких належить відповідач. Крім того, відповідач вказує на певні дефекти у наданих позивачем платіжних дорученнях, у яких неправильно зазначено найменування відповідача, що за його доводами свідчить про те, що заявлена до стягнення сума заборгованості не підтверджена належними доказами.

24.04.2023 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач вказує на хибність доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву. Позивач зазначає, що всупереч положенням договору, відповідач не повідомив його про настання обставин непереборної сили. Крім того настання таких обставин не звільняє зобов`язану сторону від виконання зобов`язання. Також позивач зазначає, що кошти ним перераховувались на рахунок, зазначений у договорі, тож доводи відповідача про те, що йому невідомо про зарахування коштів на його рахунок є безпідставними.

У підготовче засідання 26.04.2023 з`явились представники сторін.

У підготовчому засіданні 26.04.2023 судом було прийнято до розгляду відзив на позовну заяву та відповідь на відзив, оголошено перерву до 24.05.2023.

У підготовче засідання 24.05.2023 з`явились представники сторін.

У підготовчому засіданні 24.05.2023 присутніми представниками сторін надано усні пояснення щодо можливості закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.05.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 21.06.2023.

У судове засідання 21.06.2023 з`явились представники сторін.

У судовому засіданні 21.06.2023 судом оголошено перерву до 05.07.2023.

05.07.2023 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли заперечення та докази, які відповідач не міг раніше подати з об`єктивних причин.

У судове засідання 05.07.2023 з`явились представники сторін.

У судовому засіданні 05.07.2023 судом оголошено перерву до 12.07.2023.

У судове засідання 12.07.2023 з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання відповідач був повідомлений належним чином, явка представників сторін обов`язковою судом не визнавалась.

У судовому засіданні 12.07.2023 судом було прийнято до розгляду заперечення відповідача та долучено до матеріалів справи додаткові докази.

Представник позивача надав суду усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

У судовому засіданні 12.07.2023 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

06.11.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "БНХ Україна" (найменування якого у подальшому змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Белферт Україна") (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фрі-Сістем" (покупець) було укладено Договір поставки № 235/09/20 (далі - Договір), згідно з пунктом 1.2 якого постачальник зобов`язується передати у власність покупцю, а покупець прийняти у свою власність та оплатити у строк, встановлений цим Договором, товар. Кількість, одиниця виміру, тара, ціна, загальна вартість, умови оплати та строк поставки кожної партії товару визначаються сторонами у Специфікаціях, які є невід`ємною частиною цього Договору.

Предметом Договору, відповідно до пункту 1.1, є правовідносини сторін щодо поставки:

а) на ексклюзивних правах покупцю суперфосфату амонізованого марки 12-24-12(S) (виробництва ВАТ "Гомельський хімічний завод") у кількості і за цінами, що узгоджуються сторонами у Специфікаціях до Договору, які є його невід`ємною частиною;

б) інших видів мінеральних добрив, у відповідності до підписаних Специфікацій.

У пункті 2.1 Договору визначено, що постачальник здійснює поставку товару покупцю партіями в межах об`єму, який узгоджено сторонами у відповідних Специфікаціях на поставу товару, які є невід`ємною частиною цього Договору. Партія товару - це кількість товару, що постачається постачальником на підставі однієї видаткової накладної та/або товарно-транспортної накладної. Об`єм - це кількість товару, що узгоджено покупцем та постачальником до поставки у відповідній Специфікації на поставку товару. Об`єм в залежності від кількості товару поставляється як однією, так і кількома партіями.

Згідно з пунктами 4.1, 4.2 Договору підставою для оплати товару (партії товару) є цей Договір з відповідною Специфікацією (або іншими документами, у тому числі рахунок-фактура, в яких сторони узгодили найменування (асортимент), кількість, ціну, умови, строки поставки та оплати товару, що входить до партії). Оплата здійснюється покупцем на поточний рахунок постачальника на умовах, вказаних у Специфікації (Специфікаціях), які є невід`ємною частиною цього Договору.

Пунктом 4.3 Договору передбачено, що після надходження попередньої оплати на поточний рахунок постачальника, відмова покупця від приймання товару, що постачається постачальником не приймається.

У випадку, коли після отримання від покупця попередньої оплати за товар, постачальник з огляду на обставини, які від нього не залежать, не має можливості виконати власні зобов`язання щодо поставки товару покупцю, постачальник здійснює повернення попередньої оплати (грошових коштів) покупцю. Повернення постачальником попередньої оплати не є порушенням зобов`язань постачальника за умовами цього Договору (пункт 4.4 Договору).

Відповідно до пункту 6.2 Договору товар постачається покупцю на умовах, що узгоджуються сторонами у відповідній Специфікації на поставку товару. При тлумаченні умов поставки за цим Договором мають силу офіційні правила тлумачення термінів Міжнародної торгової палати "Інкотермс" у редакції 2010 року, в частині, що не суперечить цьому Договору.

Поставка товару здійснюється протягом 30 календарних днів з моменту підписання відповідної Специфікації на поставку товару, якщо інше не передбачено у такій Специфікації (пункт 6.4 Договору).

Пунктом 8.5 Договору передбачено, що у випадку недотримання строків поставки товару, постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, які діяла у період, за який нараховується пеня, від вартості не поставленого у строк товару, за кожний день прострочення, але не більше 5% вартості не поставленого товару.

За умовами пунктів 9.1, 9.2 Договору при настанні обставин неможливості повного або часткового виконання стороною зобов`язань за цим Договором, а саме: займання, стихійного лиха, війни, воєнних дій будь-якого характеру, блокади, страйків, заборони імпорту чи експорту, або інших обставин, які не залежать від сторін, строк виконання взаємних зобов`язань продовжується на період часу, потягом якого діють такі обставини. Якщо ці обставини будуть тривати більше трьох місяців, кожна зі сторін має право відмовитися від подальшого виконання зобов`язань за цим Договором, і в такому випадку жодна зі сторін не має права вимагати від іншої відшкодування шкоди, спричиненої розірванням Договору.

Сторона, для якої настала неможливість виконання зобов`язань, повинна невідкладно, але не довше ніж протягом 10 днів, сповістити іншу сторону про настання чи припинення обставин форс-мажору, при цьому це повідомлення має бути підтверджено довідкою Торгово-промислової палати України.

У Специфікації № 45 від 06.12.2021, з урахуванням змін до неї від 09.12.2021, сторони узгодили постачання товару "Карбамід прильований виробництва ВАТ "Гродно Азот" (Республіка Білорусь)" у кількості 5 000 тон (± 20%), загальною вартістю 126 043 500,00 грн, на умовах: CPT - ст. Сарни, Львівської залізниці. Строк поставки: грудень 2021 року, за умови виконання покупцем зобов`язання з попередньої оплати 100% загальної вартості товару. Умови оплати: попередня оплати в сумі 100% вартості товару протягом 3 банківських днів з дати підписання цієї Специфікації.

У Специфікації № 47 від 24.12.2021, з урахуванням змін до неї від 13.01.2022, сторони узгодили постачання товарів:

1) "Добриво азотно-фосфорно-калійне комплексне марки 16-16-16-6 (S)" у кількості 2 624 тон (± 10%), загальною вартістю 53 894 703,36 грн;

2) "Добриво азотно-фосфорно-калійне комплексне марки 12-24-12-7 (S)" у кількості 520 тон (± 10%), загальною вартістю 10 423 608,00 грн;

3) "Суперфосфат амонізований марки 12-24-12 (S)" у кількості 640 тон (± 10%), загальною вартістю 11 582 438,40 грн;

4) "Суперфосфат амонізований марки 12-24-12 (S)" у кількості 2 860 тон (± 10%), загальною вартістю 53 122 898,40 грн.

Умови поставки: CPT - ст. Бахмач-Пасажирський та/або ст. Сарни. Строк поставки: січень 2022 року, за умови виконання покупцем зобов`язання з попередньої оплати 100% загальної вартості товару. Умови оплати: попередня оплати в сумі 100% вартості товару протягом терміну, який вказано у рахунку-фактурі.

У Специфікації № 48 від 17.01.2022, з урахуванням змін до неї від 18.01.2022, сторони узгодили постачання товару "Суміш карбамідно-аміачна КАС, марки КАС 30 виробництва ВАТ "Гродно Азот" (Республіка Білорусь)" у кількості 5 000 тон (± 20%), загальною вартістю 100 248 600,00 грн, на умовах: CPT - ст. Бахмач-Пасажирський. Строк поставки: січень 2022 року, за умови виконання покупцем зобов`язання з попередньої оплати 100% загальної вартості товару. Умови оплати: попередня оплати в сумі 100% вартості товару протягом 3 банківських днів з дати підписання цієї Специфікації.

У Специфікації № 50 від 31.01.2022, з урахуванням змін до неї від 01.02.2022, сторони узгодили постачання товарів:

1) "Добриво азотно-фосфорно-калійне комплексне марки 16-16-16-6 (S)" у кількості 2 990 тон (± 10%), загальною вартістю 63 721 265,40 грн;

2) "Суперфосфат амонізований марки 12-24-12 (S)" у кількості 3580 тон (± 10%), загальною вартістю 67 095 142,80 грн.

Умови поставки: CPT - ст. Бахмач-Пасажирський та/або ст. Сарни. Строк поставки: лютий 2022 року, за умови виконання покупцем зобов`язання з попередньої оплати 100% загальної вартості товару. Умови оплати: попередня оплати в сумі 100% вартості товару протягом терміну, який вказано у рахунку-фактурі.

У Специфікації № 51 від 01.02.2022, з урахуванням змін до неї від 02.02.2022, сторони узгодили постачання товару "Суміш карбамідно-аміачна КАС, марки КАС 30 виробництва ВАТ "Гродно Азот" (Республіка Білорусь)" у кількості 2 800 тон (± 20%), загальною вартістю 53 416 272,00 грн, на умовах: CPT - ст. Сарни. Строк поставки: лютий 2022 року, за умови виконання покупцем зобов`язання з попередньої оплати 100% загальної вартості товару. Умови оплати: попередня оплати в сумі 100% вартості товару протягом 3 банківських днів з дати підписання цієї Специфікації.

Як зазначає позивач, на виконання умов Договору ним було перераховано на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 600 529 130,16 грн в якості попередньої оплати, на підтвердження чого надав копії платіжних доручень та банківську виписку, натомість відповідач, у порушення взятих на себе зобов`язань за Договором, не поставив визначений у вищенаведених Специфікаціях до Договору товар у повному обсязі.

З метою досудового врегулювання спору, позивач звернувся до відповідача з листом №33 від 16.06.2022, у якому повідомив, що відповідачем не виконано зобов`язання з поставки товару на загальну суму 144 407 073,53 грн та просив повернути зазначені кошти протягом 5 банківських днів з дати отримання цього листа.

Докази вручення цього листа відповідачу, як і докази його розгляду останнім в матеріалах справи відсутні.

14.10.2022 позивач направив відповідачеві лист № 60 від 12.10.2022, у якому повторно вимагав повернути грошові кошти в сумі 144 407 073,53 грн.

Листом № 982 від 04.11.2022, надісланим у відповідь на лист позивача № 60 від 12.10.2022, відповідач повідомив про настання для нього обставин форс-мажору внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України, що унеможливлюють виконання ним зобов`язання з поставки товару. Також відповідач зазначив про відсутність можливості повернути попередню оплату з огляду на обмеження, запроваджені постановою Національного банку України.

З огляду на невиконання відповідачем своїх договірних зобов`язань, позивач звернувся з даним позовом до суду та просить стягнути з відповідача на свою користь 144 407 073,53 грн заборгованості, 7 220 353,67 грн пені та 33 660 907,10 грн інфляційних втрат.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина перша статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами Договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу (поставки), який підпадає під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно з ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Суд встановив факт перерахування позивачем в якості попередньої оплати товару на рахунок відповідача грошових коштів у сумі 600 529 130,16 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень № 4350 від 06.12.2021 на суму 23 113 500,00 грн, № 4351 від 07.12.2021 на суму 2 195 760,00 грн, № 4372 від 08.12.2021 на суму 63 273 150,00 грн, № 4371 від 08.12.2021 на суму 37 963 890,00 грн, № 4388 від 10.12.2021 на суму 49 256,64 грн, № 4534 від 05.01.2022 на суму 52 481 049,60 грн, № 4533 від 05.01.2022 на суму 10 423 608,00 грн, № 4558 від 11.01.2022 на суму 20 000 000,00 грн, № 4571 від 13.01.2022 на суму 22 000 000,00 грн, № 4576 від 13.01.2022 на суму 20 945 000,00 грн, № 4593 від 17.01.2022 на суму 50 000 000,00 грн, № 4597 від 18.01.2022 на суму 49 673 800,00 грн, № 4606 від 19.01.2022 на суму 30 079 260,00 грн, № 4667 від 24.01.2022 на суму 943 061,44 грн, № 4665 від 24.01.2022 на суму 603 770,88 грн, № 4666 від 24.01.2022 на суму 668 311,44 грн, № 4664 від 24.01.2022 на суму 122,88 грн, № 4702 від 31.01.2022 на суму 68 299 311,60 грн, № 4718 від 31.01.2022 на суму 6 000 000,00 грн, № 4727 від 01.02.2022 на суму 58 742 589,60 грн, № 4726 від 01.02.2022 на суму 53 053 392,00 грн, № 4838 від 21.02.2022 на суму 116 086,08 грн та банківською випискою по рахунку позивача, яка містить відомості про усі вищевказані транзакції, а також про перерахування 07.12.2021 відповідачеві 29 904 210,00 грн.

Суд відхиляє доводи відповідача про неможливість врахування в якості доказів здійснення позивачем попередньої оплати платіжних доручень № 4534 від 05.01.2022, № 4533 від 05.01.2022 та № 4558 від 11.01.2022, з огляду на те, що у них вказано попереднє найменування відповідача, оскільки грошові кошти було перераховано на рахунок відповідача, зазначений у розділі 12 Договору.

Статтею 663 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Приписами статті 664 Цивільного кодексу України визначено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Відповідно до пункту 6.2 Договору товар постачається покупцю на умовах, що узгоджуються сторонами у відповідній Специфікації на поставку товару.

За умовами Специфікації № 45 від 06.12.2021 відповідач зобов`язався поставити позивачу товар протягом грудня 2021 року, за умовами Специфікації № 47 від 24.12.2021 - протягом січня 2022 року, за умовами Специфікації № 48 від 17.01.2022 - протягом січня 2022 року, за умовами Специфікації № 50 від 31.01.2022 - протягом лютого 2022 року, за умовами Специфікації № 51 від 01.02.2022 - протягом лютого 2022 року.

У матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про виконання відповідачем зобов`язання з поставки товару, зазначеного у вищенаведених Специфікаціях.

За доводами позивача, вартість не поставленого відповідачем товару складає 144 407 073,53 грн.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 73 Господарського процесуального кодексу України).

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Тобто в цьому разі мається на увазі достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).

Тобто обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В силу п. 5 ч. 3 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України відзив на позовну заяву повинен містити заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права.

З огляду на те, що відповідачем не надано доказів виконання зобов`язання з поставки товару, обумовленого у Специфікаціях № 45 від 06.12.2021, № 47 від 24.12.2021, № 48 від 17.01.2022, № 50 від 31.01.2022, № 51 від 01.02.2022 до Договору як повністю, так і зокрема на суму 144 407 073,53 грн, суд виходить з того, що поставка товару на зазначену суму не була здійснена.

Якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми (ч. 1 ст. 670 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Отже, припис частини другої статті 693 Цивільного кодексу України містить в собі альтернативу щодо реалізації покупцем своїх прав у випадку не поставки товару у встановлений договором строк, а саме: покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Наведена норма наділяє покупця, як сторону правочину, саме правами, і яке з них сторона реалізує - є виключно її волевиявленням. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.02.2019 у справі № 909/524/18.

Суд звертає увагу, що положення ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, як і будь-які інші правові норми, що регулюють спірні правовідносини, не передбачають обов`язку покупця додатково погоджувати строк повернення суми попередньої оплати за товар, натомість саме недотримання строку поставки товару є підставою виникнення у покупця права вимагати у постачальника передання товару або повернення суми попередньої оплати.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частин 1, 2 статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів (ч. 1 ст. 617 Цивільного кодексу України).

Тобто можливе звільнення від відповідальності за невиконання, а не від виконання в цілому. В будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

Зазначаючи про наявність обставин непереборної сили, які є підставою для відстрочення виконання зобов`язання за цим Договором та звільнення від відповідальності за його неналежне виконання, відповідач посилається положення розділу 9 Договору, водночас не надає доказів повідомлення позивача по неможливість виконання своїх договірних зобов`язань, у порядку та строк передбачені положеннями пункту 9.2 Договору.

Твердження відповідача про те, що він повідомив позивача про наявність форс-мажорних обставин у відповідь на лист позивача № 60 від 12.10.2022 суд оцінює критично, з огляду на те, що таке повідомлення надіслано вже після прострочення виконання зобов`язання та пред`явлення позивачем вимоги про повернення попередньої оплати.

Суд враховує положення п. 4.3 Договору, за якими після надходження попередньої оплати на поточний рахунок постачальника, відмова покупця від приймання товару, що постачається постачальником не приймається, а також кореспондуючі ним положення п. 4.4 Договору, відповідно до якого у випадку, коли після отримання від покупця попередньої оплати за товар, постачальник з огляду на обставини, які від нього не залежать, не має можливості виконати власні зобов`язання щодо поставки товару покупцю, постачальник здійснює повернення попередньої оплати (грошових коштів) покупцю.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у відзиві на позовну заяву зазначаються обставини, які визнаються відповідачем, а також правову оцінку обставин, наданих позивачем, з якою відповідач погоджується.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що він звертався до виробників товару, що постачається за Договором, з метою виконання своїх договірних зобов`язань, але такі звернення виявились марними, що, на переконання суду, свідчить про неможливість постачальника виконати свої зобов`язання через обставини, які від нього не залежать, що, відповідно, породжує для відповідача обов`язок повернути позивачеві сплачену ним суму попередньої оплати.

Суд також відзначає, що норми частини другої статті 693 Цивільного кодексу України є імперативними, а їх застосування залежить виключно від обставин щодо фактичної поставки/непоставки товару.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" від 23.10.1991, "Федоренко проти України" від 01.06.2006 зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого "права власності".

Статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.

Отже, відсутність дій відповідача щодо поставки товару, надає позивачу право на "законне очікування", що йому будуть повернуті кошти попередньої оплати. Не повернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (рішення ЄСПЛ у справах "Брумареску проти Румунії" (п. 74), "Пономарьов проти України" (п. 43), "Агрокомплекс проти України" (п. 166).

З огляду на викладене, позовна вимога про стягнення з відповідача попередньої оплати в сумі 144 407 073,53 грн визнається судом обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 7220353,67 грн пені та 33660907,10 грн інфляційних втрат.

У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

За загальним правилом, неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили відповідно до вимог законодавства є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

У п. 1 ч. 1 ст. 263 Цивільного кодексу України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Частина друга статті 218 Господарського кодексу України також містить визначення непереборної сили як надзвичайних і невідворотних обставин.

Згідно зі статтею 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

За визначенням, наведеним у пп. 3.1.1 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженому рішенням президії ТПП України від 15.07.2014 № 40(3) форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (Force Majeure) - це надзвичайні та невідворотні обставини, які об`єктивно впливають на виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків за законодавчими і іншими нормативними актами, дію яких неможливо було передбачити та дія яких унеможливлює їх виконання протягом певного періоду часу.

Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків. Непереборна сила (форс-мажорна обставина) повинна мати ознаки надзвичайності і невідворотності.

При цьому, сторона, яка не виконує зобов`язання, повинна довести існування конкретних обставин, які мають непереборний характер і які унеможливили виконання зобов`язання. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

Відповідач вважає, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України настали форс-мажорні обставини, які засвідчені Торгово-промисловою палатою України листом № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022.

Верховний Суд у постанові від 25.01.2022 в справі № 904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд й у постанові від 16.07.2019 в справі №917/1053/18, зазначивши, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Відповідачем, у свою чергу, не надано належних та допустимих, у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, доказів існування форс-мажорних обставин у взаємовідносинах із позивачем за Договором, як і не доведено причинно-наслідкового зв`язку між введенням 24.02.2022 в Україні воєнного стану та неможливістю виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором, відтак його доводи про неможливість виконання зобов`язань через вплив обставин непереборної сили та відсутність підстав для стягнення неустойки суд не може визнати обґрунтованими.

Також безпідставними є посилання відповідача на обмежувальні заходи, запроваджені постановою Національного банку України від 24.02.2022 № 18 "Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану", адже у листі № 982 від 04.11.2022 він зазначав, що обставини непереборної сили викликані лише війною та воєнними діями на території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, не виконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами частин 1, 2 статті 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 8.5 Договору у випадку недотримання строків поставки товару, постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, які діяла у період, за який нараховується пеня, від вартості не поставленого у строк товару, за кожний день прострочення, але не більше 5% вартості не поставленого товару.

За приписом частини першої статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 Цивільного кодексу України).

За правилами ч. 3 ст. 254 Цивільного кодексу України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

З огляду на умови, викладені у Специфікаціях до Договору, зобов`язання відповідача з поставки товару мало бути виконано не пізніше останнього дня відповідного місяця. Оскільки неналежне виконання зобов`язання відповідачем за Договором підтверджується матеріалами справи, обставин, які є підставою для звільнення відповідача від відповідальності, не наведено, позовна вимога про стягнення з відповідача пені, нарахованої на підставі п. 8.5 Договору за недотримання строків поставки товару, визнається судом обґрунтованою.

Судом встановлено арифметичну вірність наданого позивачем розрахунку пені, відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в заявленому розмірі.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що Договором не визначено термін повернення попередньої оплати у випадку невиконання постачальником зобов`язання щодо поставки товару, до визначення моменту виникнення грошового зобов`язання підлягають застосуванню положення ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, відповідно до яких якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Пред`явлення вимоги має бути вчинено кредитором в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до боржника. Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги кредитором, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом, як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

В матеріалах справи міститься копія листа № 33 від 16.06.2022, у якому позивач просив відповідача повернути попередню оплату в сумі 144 407 073,53 грн. Водночас докази вручення зазначеного листа відповідачу в матеріалах справи відсутні.

У відзиві на позовну заяву відповідач визнав отримання листа позивача № 60 від 12.10.2022, у якому останній повторно просив відповідача повернути попередню оплату в сумі 144 407 073,53 грн, відтак, з урахуванням положень ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, у відповідача виникло грошове зобов`язання щодо повернення суми попередньої оплати позивачеві.

Зважаючи на неправильне визначення позивачем моменту, з якого відповідач прострочив грошове зобов`язання, суд здійснив власний розрахунок інфляційних втрат за листопад 2022 року, у зв`язку з чим обґрунтованими та такими, що підлягають стягненню з відповідача є втрати від інфляції в сумі 1 010 849,51 грн.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене в сукупності, зважаючи на зміст позовних вимог, обставини, встановлені під час розгляду справи, суд встановив часткову обґрунтованість заявленого позову, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 144407073,53 грн заборгованості, 7220353,67 грн пені та 1010849,51 грн інфляційних втрат.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 715 336,17 грн. Решта сплаченого судового збору в розмірі 153 013,83 грн залишається за позивачем.

Зважаючи на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження понесення ним витрат на професійну правничу допомогу адвоката, про які зазначено в попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для розподілу вказаних витрат між сторонами.

Керуючись статтями 129, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Белферт Україна" (Україна, 02002, м. Київ, вул. Микільсько-Слобідська, буд. 1а; ідентифікаційний код: 32305906) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрі-Сістем" (Україна, 02002, м. Київ, вул. Сверстюка Євгена, буд. 11, корп. А, оф. 501; ідентифікаційний код: 41747399) заборгованість в розмірі 144 407 073 (сто сорок чотири мільйони чотириста сім тисяч сімдесят три) грн 53 коп., пеню в розмірі 7 220 353 (сім мільйонів двісті двадцять тисяч триста п`ятдесят три) грн 67 коп., інфляційні втрати в розмірі 1 010 849 (один мільйон десять тисяч вісімсот сорок дев`ять) грн 51 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 715 336 (сімсот п`ятнадцять тисяч триста тридцять шість) грн 17 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 153 013,83 грн покласти на позивача.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 07.08.2023

Суддя О.В. Нечай