ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" липня 2023 р. Справа№ 911/2523/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Гончарова С.А.

Яковлєва М.Л.

при секретарі Токаревій А.Г.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 11.07.2023.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги заступника керівника Київської обласної прокуратури

на рішення Господарського суду Київської області від 19.02.2021 (повний текст рішення складено 07.04.2021) у справі №911/2523/20 (суддя Щоткін О.В.)

за позовом першого заступника керівника Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі:

1. Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства

2. Державного підприємства "Білоцерківське лісове господарство"

до 1. Білоцерківська районна державна адміністрація Київської області (правонаступник Сквирської районної державної адміністрації)

2. фізичної особи-підприємця Ільченка Володимира Анатолійовича

про зобов`язання повернути земельну ділянку

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Київської області звернувся перший заступник керівника Білоцерківської місцевої прокуратури (далі - прокурор, скаржник) з позовом в інтересах держави в особі Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства і Державного підприємства «Білоцерківське лісове господарство» (далі - позивач, ДП «Білоцерківський лісгосп») до Сквирської районної державної адміністрації (далі -відповідач-1 Сквирська РДА) та фізичної особи-підприємця Ільченка Володимира Анатолійовича (далі - відповідач-2 ФОП Ільченко В.А.), в якому просить суд зобов`язати ФОП Ільченка В.А. повернути у власність держави з правом постійного користування ДП «Білоцерківський лісгосп» земельну ділянку площею 2,4573 га з кадастровим номером :03:016:0003, яка розташована в адміністративних межах Кам`яногребельської сільської ради Сквирського району Київської області.

Підставами пред`явлення позову, за твердженнями прокурора, є обставини прийняття Сквирською РДА розпорядження від 11.10.2005 за № 474 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку водного фонду СПД Ільченку В.А. для риборозведення в межах Кам`яногребельської сільської ради Сквирського району Київської області» та подальша передача в оренду ФОП Ільченку В.А. земельної ділянки лісогосподарського призначення без погодження постійного користувача ДП «Білоцерківський лісове лісгосп», із наданням не передбаченому законом суб`єкту та для невизначених земельним і лісовим законодавством цілей.

Рішенням Господарського суду Київської області від 19.02.2021 у справі №911/2523/20 позов першого заступника керівника Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державного підприємства "Білоцерківське лісове господарство" залишено без розгляду. У задоволенні позову першого заступника керівника Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі ДП «Білоцерківський лісгосп», у зв`язку з чим суд першої інстанції вважав за необхідне залишити позов, поданий прокурором в інтересах держави в особі ДП «Білоцерківський лісгосп», без розгляду відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України.

Також суд першої інстанції дійшов висновку, що прокурором не надано достатніх належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду та перебуває в постійному користуванні ДП «Білоцерківський лісгосп», з огляду на що, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Не погодившись із вказаним рішенням заступник керівника Київської обласної прокуратури звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення від 19.02.2021 у справі №911/2523/20 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Скаржник вважає, що судом при прийнятті оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини справи, а висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи; судом порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що даний позов подано в інтересах держави саме в особі ДП «Білоцерківський лісгосп», яке є саме «державним підприємством», твердження суду першої інстанції щодо подання позову в інтересах державної компанії, та, відповідно, відсутності підстав для представництва прокурором у суді інтересів держави в особі цього державного підприємства, є надуманими, не ґрунтуються на матеріалах справи законі.

Також скаржник зазначає, що фактично стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.

Також скаржник стверджує, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду ДП «Білоцерківське лісове господарство» та розташована в кварталі 81 виділи 1, 3 Сквирського лісництва «Білоцерківське лісове господарство».

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.07.2021 (головуючий суддя Коробенко Г.П., судді Козир Т.П., Кравчук Г.А.) апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури повернуто з тих підстав, що заявник у строк, встановлений судом, не усунув недоліки апеляційної скарги, зазначені в ухвалі суду про залишення скарги без руху від 18.05.2021.

Постановою Верховного Суду від 10.11.2021 касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури задоволено, ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 19.07.2021 скасовано, а справу передано до апеляційного господарського суду для продовження розгляду.

Згідно протоколу передачі судової справи від 24.11.2021 справу передано колегії суддів у складі: головуючий суддя Коробенко Г.П., судді : Кравчук Г.А., Козир Т.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2021 було задоволено заяву судді Коробенка Г.П. про самовідвід. Підставою самовідводу стало те, що суддею Коробенком Г.П. вже висловлено позицію щодо апеляційної скарги Заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 19.02.2021, тому з метою усунення сумнівів учасників справи у неупередженості судді Коробенка Г.П., при перегляді оскаржуваного рішення суду ним заявлено самовідвід.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 21.12.2021 у зв`язку з ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2021, якою задоволено заяву судді Коробенка Г.П. про самовідвід від розгляду апеляційної скарги заступника керівника Київської обласної прокуратури у справі №911/2523/20 задоволено, призначено повторний автоматизований розподіл справи №911/2523/20.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.12.2021 апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 19.02.2021 у справі №911/2523/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Куксова В.В., судді: Яковлєва М.Л., Тищенко А.І.

У провадженні Північного апеляційного господарського суду перебувала апеляційна скарга заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 19.02.2021, розгляд якої здійснювався колегією суддів у складі головуючого судді Куксова В.В., суддів Тищенко А.І., Яковлєва М.Л.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2022, на підставі рішення зборів суддів від 21.09.2022, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Згідно Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.11.2022 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Козир Т.П., суддів Агрикової О.В., Чорногуза М.Н.

16.12.2021 до канцелярії суду від відповідача-2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечує проти доводів апеляційної скарги, яку просить суд залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, зазначаючи наступне:

- прокурор не надав доказів, що ДП у даних спірних правовідносинах наділено функціями уповноваженого органу, а тому не довів підстав для здійснення законного представництва в суді інтересів держави в особі цього підприємства;

- матеріали справи не містять документів, якими б було встановлено межі та розміри земельних ділянок лісового фонду які мали передаватися у постійне користування, не містять планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування станом до 2003 року та станом на 2004-2007 роки, що у свою чергу спростовую твердження заявника щодо перебування спірної земельної ділянки лісового фонду в постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2022 заяву про самовідвід судді Козир Т.П. у розгляді апеляційної скарги заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 19.02.2021 у справі №911/2523/20 задоволено. Справу №911/2523/20 передано для здійснення повторного автоматизованого розподілу та визначення іншого складу суддів відповідно до ст.32 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.11.2022 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Яковлєв М.Л., Тищенко О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.11.2022 апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 19.02.2021 у справі №911/2523/20 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Яковлєв М.Л., Тищенко О.В. Розгляд апеляційної скарги заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 19.02.2021 у справі №911/2523/20 призначено на 31.01.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2023 замінено відповідача-1 у справі №911/2523/20 Сквирської районної державної адміністрації на його правонаступника Білоцерківську районну державну адміністрацію Київської області.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2023 відкладено розгляд справи за апеляційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 19.02.2021 у справі №911/2523/20 на 21.02.2023

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.02.2023 відкладено розгляд справи за апеляційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 19.02.2021 у справі №911/2523/20 на 04.04.2023

У період з 01.04.2023 по 09.04.2023 суддя - Тищенко О.В. перебувала у відрядженні.

У період з 10.04.2023 по 11.04.2023 суддя - Тищенко О.В. перебувала щорічній відпустці.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.04.2023 розгляд апеляційної скарги заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 19.02.2021 у справі №911/2523/20 призначено на 30.05.2022

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду №09.1-08/1947/23 від 30.05.2023, у зв`язку з перебуванням судді Тищенко О.В. у відрядженні, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 30.05.2023 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Яковлєв М. Л., Гончаров С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.05.2023 апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 19.02.2021 у справі №911/2523/20 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Гончаров С.А., Яковлєв М.Л. Розгляд апеляційної скарги заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 19.02.2021 у справі №911/2523/20 призначено на 11.07.2023.

В судове засідання 11.07.2023 з`явився прокурор та надав свої пояснення по суті спору та просив задовольнити апеляційну скаргу.

Решта учасників справи своїх представників в судове засідання 11.07.2023 не направили, про причини неявки суд не повідомили. Про день, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином.

Судом враховано, що у своїх рішеннях Європейський суд неодноразово наголошував, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Згідно з ч. 2 ст. 2 ГПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Оскільки явка учасників апеляційного провадження в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, беручи до уваги строки розгляду апеляційної скарги, встановлені Господарським процесуальним кодексом України, суд апеляційної інстанції вбачає за можливе розглядати дану апеляційну скаргу за відсутності представників учасників справи, що не з`явились в судове засідання, за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Сквирською РДА 11.10.2005 видано розпорядження № 474 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку водного фонду СПД Ільченку Володимиру Анатолійовичу для риборозведення в межах Кам`яногребельської сільської ради Сквирського району Київської області», яким, зокрема:

- затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку водного фонду СПД Ільченку Володимиру Анатолійовичу в межах Кам`яногребельської сільської ради Сквирського району Київської області (пункт 1);

- надано в оренду СПД Ільченку Володимиру Анатолійовичу земельну ділянку водного фонду загальною площею 2,4573 га, в тому числі під водою 1,2435 га, прибережна захисна смуга 1,2138 га (інші захисні насадження 0,3649 га, заболочені землі 0,8489 га) для риборозведення строком на 49 років, з дати державної реєстрації оренди земельної ділянки водного фонду (пункт 2).

Між Сквирською РДА (орендодавець) та суб`єктом підприємницької діяльності Ільченком В.А. (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки водного фонду та водного об`єкту 28.04.2005 (далі договір оренди), відповідно до п. 1 якого орендодавець на підставі розпорядження від 11.10.2005 № 474 надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку водного фонду та водний об`єкт для риборозведення, що знаходяться в межах Кам`яногребельської сільської ради.

За умовами п. 2, 4 договору оренди, в оренду передається земельна ділянка водного фонду загальною площею 1,2138 га, у тому числі прибережна захисна смуга 1,2138 га (з них інші захисні насадження 0,3649 га, болота 0,8489 га). В оренду передається водний об`єкт площею 1,2435 га, у тому числі під водою 1,2435 га.

Передача в оренду земельної ділянки в оренду здійснюється за проектом землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки водного фонду, розробленим ТОВ «Геотехцентр» та затвердженим розпорядженням голови Сквирської райдержадміністрації від 11.10.2005 № 474 (п. 18 договору оренди).

Згідно з п. 19 договору оренди передача земельної ділянки орендарю здійснюється у 10-денний термін після державної реєстрації цього договору за актом приймання-передачі.

Земельна ділянка вільна від будь-яких майнових прав і претензій третіх осіб (п. 26 договору оренди).

У прикінцевих положеннях договору оренди сторонами погоджено, що договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Вказаний договір оренди зареєстровано Сквирським районним відділом Київської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» при Держкомземі України, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 05.05.2006 за № 0.

Згідно з актом приймання-передачі орендованої земельної ділянки водного фонду від 28.04.2006 орендодавець передав, а орендар прийняв в користування орендовану за договором оренди між сторонами від 05.05.2006 земельну ділянку водного фонду площею 1,2138 га, у тому числі прибережна захисна смуга 1,2138 га (з них інші захисні насадження 0,3649 га, болота 0,8489 га) для риборозведення.

На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 46869729 від 15.05.2019, державним реєстратором Сквирської РДА Харченко М.І. внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію за ФОП Ільченком В.А. права оренди земельної ділянки з кадастровим номером :03:016:0003 за адресою: Київська обл., Сквирський р-н, Кам`яногребельська сільська рада.

Стверджуючи про те, що розпорядження Сквирської РДА від 11.10.2005 за № 474 суперечить вимогам земельного та лісового законодавства України, прокурор посилається на те, що розпорядженням Сквирської РДА від 21.04.2004 № 248 «Про передачу земель лісового фонду у постійне користування Білоцерківському спеціалізованому лісогосподарському підприємству для ведення лісового господарства на території Сквирського району» передано в постійне користування земельні ділянки лісового фонду Білоцерківському спеціалізованому лісогосподарському підприємству для ведення лісового господарства на території району згідно додатку.

Прокурор зазначає, що з інформації виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 20.08.2019 № 595 земельна ділянка з кадастровим номером :03:016:0003 входить до складу земель державного лісового фонду кварталу 81 виділів 1, 3 Сквирського лісництва ДП «Білоцерківський лісгосп», що також підтверджується фрагментом публічної кадастрової карти України з нанесеною частиною межі кварталу 81 і таксаційних виділів Сквирського лісництва ДП «Білоцерківський лісгосп» та межами спірної земельної ділянки станом на 01.01.2015.

Крім того, як вказує прокурор, згідно з інформацією ДП «Білоцерківський лісгосп» від 07.08.2019 № 428 земельна ділянка з кадастровим номером :03:016:0003 перебуває у постійному користуванні лісгоспу і розміщена у кварталі 81 виділ 3 Сквирського лісництва ДП «Білоцерківський лісгосп» на території Кам`яногребельської сільської ради Сквирського району. ДП «Білоцерківський лісгосп» зазначило, що не надавало згоди на вилучення вказаної земельної ділянки із свого постійного користування.

Також прокурор посилається на лист Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства від 13.08.2019 № 04-48/1621, в якому, у відповідь на запит Білоцерківської місцевої прокуратури № 33-02-442вих19 від 02.08.2019, повідомляється, що Управління не надавало погодження на вилучення земельної ділянки з кадастровим номером :03:016:0003 та зміни її цільового призначення.

Таким чином прокурор вважає, що належність спірної земельної ділянки до земель лісового фонду ДП «Білоцерківський лісгосп» та розташування її у кварталі 81 виділів 1, 3 Сквирського лісництва ДП «Білоцерківський лісгосп» підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, викопіюванням з Публічної кадастрової карти України та розпорядженням Сквирської РДА від 21.04.2004 № 248 «Про передачу земель лісового фонду у постійне користування Білоцерківському спеціалізованому лісогосподарському підприємству для ведення лісового господарства на території Сквирського району» з додатком.

Водночас прокурор зауважує на те, що розпорядження Сквирської РДА від 11.10.2005 за № 474, видано всупереч вимог ст. 9 Лісового кодексу України, оскільки спірна земельна ділянки виділялася не для спеціального використання лісових ресурсів, потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт, а також без погодження з ДП «Білоцерківський лісгосп», як постійного користувача.

У зв`язку з цим прокурор заявив позов в інтересах держави в особі Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства і ДП «Білоцерківський лісгосп» про зобов`язатння ФОП Ільченка В.А. повернути у власність держави з правом постійного користування ДП «Білоцерківський лісгосп» земельну ділянку площею 2,4573 га з кадастровим номером :03:016:0003, яка розташована в адміністративних межах Кам`яногребельської сільської ради Сквирського району Київської області.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи учасників справи, погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог з огляду на наступне.

Щодо наявності/відсутності правових підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Державного підприємства «Білоцерківське лісове господарство», колегія суддів дійшла наступних висновків.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України «Про прокуратуру». Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній. (частина третя). Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший-третій частини четвертої).

Отже відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. При цьому представництво прокурором в суді інтересів держави в особі державних компаній не допускається.

Якщо суд після відкриття провадження у справі з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд залишає позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

Як зазначалось колегією суддів вище, позов у цій справі прокурор подав в інтересах держави в особі Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства та ДП «Білоцерківський лісгосп» з посиланням на їх бездіяльність щодо захисту інтересів держави, які порушені, на думку прокурора, внаслідок незаконного відведення земель лісогосподарського призначення.

Однак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що, звертаючись до суду в інтересах держави в особі ДП «Білоцерківський лісгосп», яке не є органом державної влади або іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого належить захист інтересів держави, зокрема, в галузі реалізації принципів регулювання земельних відносин або захисту природних ресурсів, прокурор порушив норми ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», згідно з якою здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній не допускається.

При цьому порушення прокурором встановленої Законом прямої заборони на звернення до суду в інтересах державної компанії виключає необхідність з`ясування питання невиконання або неналежного виконання таким позивачем дій, спрямованих на захист власних прав та інтересів або інтересів держави. Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 906/853/17 та від 15.09.2020 у справі № 911/551/19.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі ДП «Білоцерківський лісгосп», у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити позов, поданий прокурором в інтересах держави в особі ДП «Білоцерківський лісгосп», без розгляду відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України.

Водночас, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника щодо того, що судом першої інстанції не враховано останню правову позицію щодо можливості звернення прокурора в інтересах держави в особі державної організації з посиланням на постанову Верховного Суду від 04.01.2021 у справі №911/1150/20, оскільки, зі змісту вказаної постанови вбачається, що колегією суддів Верховного Суду у вищевказаній постанові викладено висновок про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі ДП "Іванківське лісове господарство".

Вищевикладеним спростовуються твердження скаржника, що судом першої інстанції порушено приписи ст. 7 та ч. 9 ст. 11 ГПК України, надавши перевагу позиції виключно однієї сторони процесу.

Стосовно позову, поданого прокурором в інтересах держави в особі Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

У свою чергу, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісового фонду (ч. 1 ст. 19 Земельного кодексу України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства є Державне агентство лісових ресурсів України (Держлісагентство), про що зазначено у п. 1 Положення про Державне агентство лісових ресурсів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2014 №521.

Відповідно до п. 7 зазначеного Положення Держлісагентство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Так, згідно з п.1 Положення про обласні управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України 21.03.2012 № 134 (далі-Положення № 134), територіальними органами Держлісагентства є обласні управління лісового та мисливського господарства.

Завданням Управлінь є реалізація повноважень Держлісагентства на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці у сфері лісового та мисливського господарства (п. 3 Положення № 134).

Пунктами 4.3, 4.4, 4.7 Положення про Управління Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, затвердженого наказом Держлісагентством від 12.11.2012 № 401 визначено, що Управління відповідно до покладених на неї завдань: здійснює державний контроль за додержанням норм, правил та інших нормативно-правових актів з ведення лісового господарства; здійснює управління об`єктами державної власності в межах повноважень, визначених законодавством; координує діяльність підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління Держлісагентства України, крім підприємств, установ, організацій, які безпосередньо підпорядковуються Держлісагентству України.

Отже державний орган, який безпосередньо здійснює на території Сквирського району Київської області контроль у сфері лісового та мисливського господарства є Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства.

Звертаючись з даним позовом до господарського суду, прокурор зазначив, що вказаним уповноваженим органом, за наявності факту порушення інтересів держави, своєчасних заходів щодо повернення спірної земельної ділянки, яка вибула із власності держави незаконно, по даний час не вжито, що стало підставою для звернення прокурора з позовом в інтересах держави в особі Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, як органу управління державним майном, що перебуває у користуванні державного підприємства.

Як вже зазначено колегією суддів вище, прокурор посилається на незаконність видачі Сквирською РДА розпорядження від 11.10.2005 № 474 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку водного фонду СПД Ільченку Володимиру Анатолійовичу для риборозведення в межах Кам`яногребельської сільської ради Сквирського району Київської області», з огляду на те, що Сквирська РДА передала ФОП Ільченку В.А. земельну ділянку лісогосподарського призначення без погодження постійного користувача, із наданням не передбаченому законом суб`єкту та не визначених земельним і лісовим законодавством цілей.

Відповідно до приписів ст. 17 Земельного кодексу України до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення (ст. 19 Земельного кодексу України).

За приписами ст. 55 Земельного кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті зеленими насадженнями в межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів.

Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які поширюється особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність.

При цьому, за змістом ст. 3 Земельного кодексу України, земельні відносини, що виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать Земельного кодексу України.

Водночас у ч. 2 ст. 5 Лісового кодексу України передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства. Отже, застосування норм земельного та лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення має базуватися на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки.

Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин мають визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.

Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що, за змістом ст. 63 Лісового кодексу України, полягає в здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Згідно зі ст. 7 Лісового кодексу України ліси, розташовані в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу.

Відповідно до ст. 8 Лісового кодексу України у державній власності перебувають усі ліси, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається й реалізується державою в особі Кабінету Міністрів, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій згідно із законом.

Згідно з ч. 1 ст. 57 Земельного кодексу України (у редакції, чинній станом на квітень 2004 року) земельні ділянки лісового фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, а на умовах оренди іншим підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи, для ведення лісового господарства, спеціального використання лісових ресурсів і для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.04.2004 Сквирська РДА, у зв`язку з припиненням діяльності колишніх колективних сільськогосподарських підприємств, видала розпорядження № 248 «Про передачу земель лісового фонду у постійне користування Білоцерківському державному спеціалізованому лісогосподарському підприємству для ведення лісового господарства на території Сквирського району», яким, зокрема, передано в постійне користування земельні ділянки лісового фонду Білоцерківському державному спеціалізованому лісогосподарському підприємству для ведення лісового господарства на території району згідно додатку, яким передбачено перелік лісів та інших лісовкритих площ, які були в користуванні сільськогосподарських підприємств у Сквирському районі, зокрема, і у користуванні КСП «Перше травня» в межах Кам`яногребельської сільської ради Сквирського району, де вказано загальну площу 55,3 га, з яких: 26,0 га полезахисні лісосмуги.

Пунктами 2, 3 вказаного розпорядження, зобов`язано Управління сільського господарства і продовольства райдержадміністрації організувати роботу з передачі та уточнення розмірів земель лісового фонду, які знаходились у користування колишніх колективних сільськогосподарських підприємств, а Білоцерківське державне спеціалізоване лісогосподарське підприємство зобов`язано виготовити проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок лісового фонду для передачі їх у постійне користування для ведення лісового господарства.

На виконання розпорядження № 248 від 21.04.2004 та наказу директора Білоцерківського держлісгоспу від 22.04.2004 № 26 «Про прийомку лісів колишніх сільськогосподарських підприємств» 24.05.2004 створено комісію для прийомки-передачі земель лісів колишніх КСП, якою встановлено, що по Кам`яногребельській сільській раді Сквирського району Київської області площа земель лісового фонду реформованих сільськогосподарських підприємств складає 61,0 га.

Проаналізувавши вищевикладене, колегія суддів констатує, що площа лісового фонду, яка була у користуванні КСП «Перше травня» по Кам`яногребельській сільській раді, вказана у додатку до розпорядження № 248 від 21.04.2004, не відповідає кількості площі вказаній в Акті прийомки-передачі земель лісового фонду у постійне користування Білоцерківському держлісгоспу від 24.05.2004.

Згідно з ч. 4 ст. 9 Лісового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право постійного користування земельними ділянками лісового фонду посвідчується державним актом на право постійного користування землею.

Згідно з п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України, до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом п. 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11.12.1986, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування.

Згідно зі ст. 48 Лісового кодексу України матеріали лісовпорядкування мають бути затверджені в установленому порядку територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища.

Дослідивши матеріали справи, а також відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять документів, якими було б установлено межі та розміри земельних ділянок лісового фонду, які передавалися у постійне користування, не містять затверджених у встановленому порядку планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування станом на момент видачі спірного розпорядження, що в свою чергу спростовує твердження прокурора щодо перебування спірної земельної ділянки лісового фонду в постійному користуванні ДП «Білоцерківський лісгосп».

Водночас, як вбачається із матеріалів справи, скаржником у якості доказів, що, на його думку, підтверджують віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення ДП «Білоцерківський лісгосп» надано лист виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 20.08.2019 № 595 з фрагментом з публічної кадастрової карти з нанесеними межами частини кварталу № 81 і таксаційних виділів Сквирського лісництва ДП «Білоцерківський лісгосп» та межами земельної ділянки згідно наданого кадастрового номеру станом на 2015 рік, а також лист ДП «Білоцерківський лісгосп» від 07.08.2019 № 428, до якого додано, зокрема, копії витягу з таксаційного опису земельних ділянок лісового фонду Сквирського лісництва на 2 арк. та викопіювання з плану насаджень Сквирського лісництва ДП «Білоцерківський лісгосп» на 1 арк.

Дослідивши вказані листи, колегія суддів зазначає, що інформація у наданих до матеріалів справи листах є неконкретизованою, оскільки у них не вказано, на підставі яких конкретно планово-картографічних матеріалів були підготовлені листи та які дані Державного земельного кадастру та/або інші облікові дані управління використані.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого та правомірного висновку про безпідставність посилання прокурора на вказані листи з додатками до них, як на правовстановлюючі документи, оскільки останні за своїм змістом не є матеріалами лісовпорядкування згідно зі ст. 48 Лісового кодексу України та не затверджені в установленому порядку. Належні докази, які б підтверджували право постійного користування ДП «Білоцерківський лісгосп» на спірну земельну ділянку в матеріалах справи відсутні.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з приписами ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Система доказування у господарському процесі, засновується на розподілі тягаря доказування між сторонами у справі. Посилаючись на ту, чи іншу обставину або спростовуючи їх у суді, сторона повинна доводити такі обставини відповідними належними та допустимими доказами.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що прокурором не надано достатніх належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду та перебуває в постійному користуванні ДП «Білоцерківський лісгосп», з огляду на що відсутні правові підстави для задоволення позову.

Апеляційний господарський суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи учасників справи, дійшов висновку, що судом першої інстанції за результатами розгляду справи було прийнято законне та вмотивоване рішення на підставі належних та допустимих доказів, а скаржником в апеляційній скарзі вищенаведені висновки суду першої інстанції не спростовано.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, наведені в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Київської області від 19.02.2021 у справі №911/2523/20 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 19.02.2021 у справі №911/2523/20 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 231, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 19.02.2021 у справі №911/2523/20 - залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи № 911/2523/20 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 31.07.2023 після виходу судді з відпустки.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді С.А. Гончаров

М.Л. Яковлєв