ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" серпня 2023 р. Справа № 905/695/22

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Керівника Черкаської окружної прокуратури (адреса: 18015, м. Черкаси, вул. Б. Хмельницького, буд. 60; ) в інтересах держави, в особі Виконавчого комітету Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області (адреса: 19604, Черкаська обл., с. Червона Слобода, вул. Соборна, буд. 2/1; )
до Товариства з обмеженою відповідальністю "АС" (адреса: 61057, м. Харків, вул. Пушкінська, буд. 2-А; )
про стягнення 73244,55 грн.
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Черкаської окружної прокуратури (далі - прокурор) в інтересах держави в особі виконавчого комітету Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області (далі - позивач) звернувся до Господарського суду Донецької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "АС" (далі - відповідач) про стягнення коштів в розмірі 73244,55 грн.

В обґрунтування своїх вимог прокурор, зокрема, посилається на те, що позивачем за процедурою відкритих торгів проведено закупівлю 500 м. куб природного газу для сільської ради та закладів освіти на 2021 рік загальною вартістю 1 408 260 грн, в т. ч. ПДВ: 234 710 грн. Переможцем зазначених торів став відповідач, з яким позивач уклав договір № 661(20)Б від 22.01.2020 на постачання природного газу (код згідно ДК 0212:2015 «Єдиний закупівельний словник» - 09120000-6 - Газове паливо; (природний газ)) на суму 1408 260 грн, в тому числі з ПДВ у розмірі 234710 грн (ціна за 1000 куб. м природного газу 4 650 грн, в тому числі з ПДВ у розмірі 930 грн). Однак, в подальшому шляхом укладання низки додаткових угод згідно з якими безпідставно збільшувалася вартість природного газу, зокрема, додатковими угодами № 5 від 11.11.2020 та № 8 від 25.01.2021. Прокурор вказує, що зазначені додаткові угоди укладалися за відповідними зверненнями позивача з підстав нібито збільшення вартості природного газу на ринку. Позивачем оплачено поставлений природний газ повністю відповідно до ціни вказаній в додаткових угодах.

Разом з тим, прокурор при зверненні до суду вважає, що додаткові угоди № 5 та № 8 суперечать вимогам Закону України «Про публічні закупівлі», а тому є нікчемними. Враховуючи викладене, відповідно до вимог ст. 216 ЦК України та п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про публічні закупівлі» прокурором ставиться вимога про застосування наслідків нікчемності правочинів шляхом стягнення з відповідач на користь позивача сумі 73 244,55 грн одержаних на виконання нікчемних правочинів (додаткових угод № 5 та № 8 до договору постачання природного газу № 661(20)Б від 22.01.2020).

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 05.09.2022 позовну заяву Заступника керівника Черкаської окружної прокуратури залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 26.09.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 905/695/22, справу постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 22.05.2023 наведену справу передано за підсудністю до Господарського суду Харківської області.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 08.06.2023 справу прийнято до розгляду; постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін, за наявними в справі матеріалами; запропоновано відповідачу подати відзив на позов в п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали; встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив протягом п`яти днів з дня отримання відзиву на позов; встановити відповідачу строк для подання заперечень на відповідь протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на позов.

Згідно з вимогами ст. 120 ГПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

З метою повідомлення сторін про відкриття провадження у справі та надання останнім можливості реалізувати власні процесуальні права, судом засобами поштового зв`язку на їх юридичні адреси, зазначені у позовній заяві та в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань направлено копію ухвали від 08.06.2023 про відкриття провадження у справі.

Копію зазначеної ухвали позивач та прокурор отримали, про що свідчать залучені до матеріалів справи зворотні поштові повідомлення (а. с. 129-130), згідно з якими направлялась поштова кореспонденція.

Проте, надіслана на адресу відповідача копія ухвали від 08.06.2023 повернулась на адресу суду з відміткою адресат відсутній за вказаною адресою (а. с. 125-129). Відомостей про наявність у відповідача іншої адреси матеріали справи не містять.

Згідно з вимогами п. п. 5-6 ст. 242 ГПК України, учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня. Днем вручення судового рішення, зокрема, є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Таким чином, в розумінні відповідних положень п. п. 5-6 ст. 242 ГПК України копія ухвали від 08.06.2023 вважається врученою.

З урахуванням викладеного, судом виконано процесуальний обов`язок щодо повідомлення сторін про розгляду справи, а останні в розумінні вимог ст. 120, п. п. 5-6 ст. 242 ГПК України вважаються такими, що належним чином повідомлені про такий розгляд.

Відповідач не скористався своїм правом щодо подання відзиву на позовну заяву в порядку та строк, встановлені ухвалою Господарського суду Харківської області від 08.06.2023.

Розглянувши подані на розгляд суду матеріали справи, суд визнає їх достатніми для прийняття судового рішення по суті спору.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив.

Щодо повноважень прокурора на звернення до суду з позовом у даній справі.

Частиною 2 ст. 4 ГПК України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З урахуванням положень статей 4, 42, 44, 46 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, є процесуальним правом.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. До таких осіб процесуальний закон відносить прокурора та визначає підстави участі цієї особи у господарській справі.

Згідно ч. 3 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до п. З ст. 131-1 Конституції України, на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках та порядку, що визначені законом.

Статтею 131-1 Конституції України передбачено, що організація і порядок діяльності органів прокуратури визначається законом.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 23 Закону України Про прокуратуру прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної економічної інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Крім того, основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідності дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено у статті 1, зокрема вказано на потребі дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

При цьому, Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства, та знаходять засоби для їх вирішення.

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної фізичної чи юридичної особи, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі Трегубенко проти України від 02.11.2004 зазначив, що правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний інтерес.

Прокурор звертається до суду з метою захисту інтересів держави, в основі яких завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій та програм.

Інтереси держави охоплюються здійсненням її функцій, діяльністю її органів, які законодавчо наділені певними повноваженнями.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) бюджет - план формування та використання фінансових ресурсів для забезпечення завдань і функцій, які здійснюються відповідно органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування протягом бюджетного періоду.

Бюджетна система України - сукупність державного бюджету та місцевих бюджетів, побудована з урахуванням економічних відносин, державного і адміністративно-територіальних устроїв і врегульована нормами права (п. 5 ч. 1 ст. 2 БК України).

Бюджети місцевого самоврядування - бюджети сільських, селищних, міських територіальних громад, а також бюджети районів у містах (у разі утворення районних у місті рад) (п. 2 ч. 1 ст. 2 БК України).

Слід зазначити, що бюджетна система України ґрунтується, зокрема, на принципах єдності бюджетної системи, збалансованості, повноти, обґрунтованості, справедливості та неупередженості.

Статтею 95 Конституції України визначено, що бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами.

Виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Відповідно до ст. 142 Конституції України, матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено Законом України Про місцеве самоврядування в Україні.

Частиною 1 ст. 24 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні передбачено, що правовий статус місцевого самоврядування в Україні визначається Конституцією України, цим та іншими законами, які не повинні суперечити положенням цього Закону.

Статтею 10 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні встановлено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Дійсним власником коштів місцевого бюджету є саме територіальна громада, тому орган місцевого самоврядування має право розпоряджатись майном територіальної громади лише в межах повноважень та виключно у спосіб, передбачений чинними нормативно-правовими актами.

Розпорядження органом місцевого самоврядування бюджетними коштами в порушення вказаних положень не може вважатись вираженням волі дійсного власника.

Як свідчать матеріали справи, у спірних правовідносинах таким представницьким органом виступала Червонослобідська сільська рада Черкаського району Черкаської області.

Як зазначає прокурор в позовній заяві, пред`явлення ним позову у даному випадку зумовлено очевидним завданням шкоди інтересам держави у бюджетній сфері, яке полягає в порушенні Товариством з обмеженою відповідальністю «АС» прав та інтересів держави, спрямованих на задоволення індивідуальних та колективних потреб, зокрема, у природному газі. Прокурор зазначає, що пред`являючи позов у даній справі він виходить саме з необхідності вирішення проблеми суспільного значення, існування якої виправдовує застосування механізму стягнення безпідставно сплачених коштів. За таких обставин порушенням суспільного, публічного інтересу є порушення законності при вирішенні закупівлі природного газу для задоволення потреб Виконавчого комітету Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області.

Прокурор зазначає, що на теперішній час Виконавчий комітет Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області не забезпечив належного захисту майнових прав територіальної громади, у тому числі у судовому порядку.

Прокурор вказує, що бездіяльність зазначеного органу в частині нездійснення заходів щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "АС" до місцевого бюджету грошових коштів у зв`язку з безпідставністю їх сплати порушує економічні інтереси держави та беззаперечно становить суспільний або публічний інтерес, що повинен захищатись державою.

Як свідчать матеріали справи, повідомлення про намір звернення до суду з даним позовом в порядку ч. 4 ст. 23 Закону України Про прокуратуру прокурор надіслав на адресу Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області 05.08.2022 за № 54-2296вих22 (а. с. 79).

Таким чином, як свідчить зміст позовної заяви, прокурор виконав вимоги ст. 53 ГПК України та належним чином обґрунтував наявність підстав для звернення до суду з позовом у межах даної справи.

Розглянувши спір по суті суд встановив наступні обставини.

Як свідчать матеріали справи, позивачем - Червонослобідською сільською радою Черкаського району Черкаської області за процедурою відкритих торгів проведено закупівлю 239 500 м. куб природного газу для сільської ради та закладів освіти на 2021 рік загальною вартістю 1408260 грн, в т. ч. ПДВ - 234 710 грн.

Оголошення про проведення відкритих торгів 09.12.2020 оприлюднено в мережі Інтернет на веб-сайті «Prozorro - публічні закупівлі» за № UA-2020-01- 02-000356-а. Основним критерієм вибору переможця є ціна.

Учасниками вказаної закупівлі зареєструвалися такі суб`єкти господарювання:

- Товариство з обмеженою відповідальністю «Енергогазрезерв» з остаточною пропозицією 1161575 грн;

- Товариство з обмеженою відповідальністю «АС» (відповідач) з остаточною пропозицією 1408260 грн.

За результатами проведення торгів переможцем визнано Товариство з обмеженою відповідальністю «АС» з ціновою пропозицією 1408260 грн у зв`язку з тим, що тендерна пропозиція ТОВ «Енергогазрезерв» не відповідала вимогам тендерної документації.

03.02.2020 між позивачем, як замовником, та відповідачем, як постачальником, укладено договір № 661(20)Б на постачання природного газу (далі за текстом договір; а. с. 20-31) (код згідно ДК 0212:2015 «Єдиний закупівельний словник» - 09120000-6 - газове паливо; (природний газ) на суму 1408260 грн, в тому числі з ПДВ у розмірі 234 710 грн (ціна за 1000 куб. м природного газу 4650 грн, в тому числі з ПДВ у розмірі 930 грн).

Також матеріали справи свідчать, що між сторонами в порядку, передбаченому п. 2 ч. 4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» укладено додаткову угоду № 01 від 21.02.2020 (а. с. 32-33), згідно з якою підвищено ціну природного газу до 4866,95 грн за 1000 куб. м природного газу, в тому числі з ПДВ у розмірі 973,39 грн, при цьому зменшивши загальну вартість договору на 9498,57 грн і збільшивши вартість до 5860,34 грн за 1000 куб. м природного газу (з ПДВ).

Додатковою угодою № 02 від 31.03.2020 (а. с. 34-35) ціну за 1000 м. куб природного газу збільшено до 5855,22 грн, обсяг природного газу на 2020 рік зменшено до 238,96 тис. м куб.

Додатковою угодою № 04 від 21.09.2020 (а. с. 37) ціну за 1000 м. куб природного газу збільшено до 6162,54 грн, обсяг природного газу на 2020 рік зменшено до 229,39 тис. м куб.

Додатковою угодою № 05 від 11.11.2020 (а. с. 38) ціну за 1000 м. куб природного газу збільшено до 6 702,36 грн, обсяг природного газу на 2020 рік зменшено до 215,10 тис. м куб.

Додатковою угодою № 08 від 25.01.2021 (а. с. 42) ціну за 1000 м. куб природного газу збільшено до 7349,64 грн, обсяг природного газу залишено без змін.

Таким чином, внаслідок укладення додаткових угод № 05 та № 08 ціну за 1000 м. куб. природного газу збільшено з 6162,54 грн до 7349,64 грн, тобто на 1187,1 грн (на 21 % від первинної ціни), при цьому зменшено обсяг закупівлі.

Додатковою угоду № 06 від 28.12.2020 (а. с. 39-40) на виконання рішення Червонослобідської сільської ради від 24.12.2020 № 03- 07/VIII «Про передачу прав та обов`язків у договірних відносинах Червонослобідської сільської ради виконавчому комітету Червонослобідської сільської ради», згідно з яким з 01.01.2021 всі права та обов`язки Червонослобідської сільської ради у договірних відносинах передані виконавчому комітету Червонослобідської сільської ради, керуючись статтями 6, 512-523, 627 Цивільного кодексу України, сторони домовились замінити споживача - «Червонослобідська сільська рада», в договорі на постачання природного газу № 661(20)Б від 03.02.2020 на правонаступника - «Виконавчий комітет Червонослобідської сільської ради».

Також між сторонами 22.01.2021 укладено додаткову угоду № 07 (а. с. 41) про збільшення суми договору в обсязі, що не перевищує 20 % від суми, визначеної в договорі, а саме: на 279 752,28 грн (з ПДВ у розмірі 46 625,38 грн) загального обсягу газу на 41,739369 тис. м куб. та додаткову угоду № 9 від 26.02.2021 щодо зменшення обсягу природного газу на 2021 рік до 30,50660 тис. м куб.

Як свідчать матеріали справи, в обґрунтування підвищення ціни відповідачем керівнику Червонослобідської сільської ради 03.11.2020 направлено листа, до якого долучено експертний висновок Черкаської торгово-промислової палати № 0-762 від 02.11.2020 (а. с. 56), за результатами чого в подальшому між сторонами і було укладено додаткову угоду № 05.

В подальшому, відповідач направив керівнику Червонослобідської сільської ради 04.01.2021 листа, до якого долучено експертний висновок Черкаської торгово- промислової палати № 0-3/01 від 04.01.2021 (а. с. 59), за результатами чого в подальшому між сторонами і було укладено додаткову угоду № 08.

Як зазначає прокурор у позовній заяві, долучені до матеріалів справи висновки не містять відомостей щодо динаміки ціни на природний газ, в них відсутній аналіз вартості ціни газу на дату укладення договору та додаткових угод, чи будь-які інші дані, які б підтверджували коливання ціни природного газу на ринку, у зв`язку з чим не містять належного обґрунтування для зміни істотних умов договору на підставі п. 2. ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі». При цьому, у самих висновках зазначено, що вказані висновки мають виключно довідковий характер.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, на виконання договору та додаткових угод до нього в період, починаючи з 11.11.2020 відповідачем поставлено, а позивачем отримано обумовлений договором товар, а саме: природний газ в кількості та за ціною:

- 27,49724 тис. м. куб за ціною 6702,36 грн/тис. м куб (з врахуванням ПДВ) на загальну суму 184 96,40 грн (акт приймання-передачі № 1811 від 04.12.2020);

- 41,10000 тис. м. куб за ціною 6702,36 грн/тис. м куб (з врахуванням ПДВ) на загальну суму 275 467 грн (акт приймання-передачі від 18.12.2020 № 1997);

- 30,50660 тис. м. куб за ціною 7349,64 грн/тис. м куб (без врахування ПДВ) на загальну суму 224 212,52 грн (акт приймання-передачі від 04.02.2021 № 163).

Як свідчать матеріали справи, позивач у повному обсязі виконав взяті на себе зобов`язання щодо оплати природного газу, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями (а. с. 61-65, 67-71, 73-78).

При зверненні до суду з позовом у даній справі прокурор вважає додаткові угоди № 5 від 11.11.2020 та № 8 від 25.01.2021 нікчемним, оскільки вони суперечать вимогам п. 2 ч. 4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі». Як наслідок, прокурор просить суд застосувати наслідки нікчемності правочину та стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно отримані за цими додатковими угодами грошові кошти в сумі 73244,55 грн.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, суд виходить з наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона мас право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 180 ГК України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, які погоджені сторонами, гак і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови відповідно до законодавства. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладанні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та с трок дії договору.

Згідно з вимогами ст. 185 ГК України до укладення господарських договорів на біржах, оптових ярмарках, публічних торгах застосовуються загальні правила укладення договорів на основі вільного волевиявлення, з урахуванням нормативно-правових актів, якими регулюється діяльність відповідних бірж, ярмарків та публічних торгів.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно і частинами 4, 5 ст. 656 ЦК України до договору купівлі-продажу па біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці вили договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади встановлює Закон України «Про публічні закупівлі».

Метою вказаного Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Положеннями статті 3 Закону України "Про публічні закупівлі" визначено, що закупівлі здійснюються за такими принципами: добросовісна конкуренція серед учасників; максимальна економія та ефективність; відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; недискримінація учасників; об`єктивна та неупереджена оцінка тендерних пропозицій; запобігання корупційним діям і зловживанням.

Частиною 1 статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі» визначено, що договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Згідно з ч. 4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури.

Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема, зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі (п. 2 ч. 4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі»).

Абзацом 2 частини 3 статті 6 ЦК України визначено, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Отже, Закон України «Про публічні закупівлі» встановлює імперативну норму, згідно з якою зміна істотних умов договору про закупівлю може здійснюватися виключно у випадках, визначених ст. 36 цього Закону, зокрема за пунктом 2 частини 4 наведеної норми - у випадку коливання цін на ринку товару у бік збільшення, чи у бік зменшення, що надає сторонам право змінювати умови договору щодо ціни товару, при цьому не більше ніж на 10% та не збільшуючи загальну суму договору.

Відповідно до листа Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 27.10.2016 № 3302-06/34307-06 "Щодо зміни істотних умов договору про закупівлю" роз`яснено, що згідно з п. 2 ч. 4 ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі" істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами у повному обсязі, крім випадку зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі. При цьому, норма пункту 2 частини четвертої статті 36 Закону поширюється на договори про закупівлю, у разі якщо предметом закупівлі є товар. Разом з тим, виходячи зі змісту частини першої статті 653 ЦК України, у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов

Як свідчать матеріали справи, станом на момент підписання договору на постачання природного газу № 661(20)Б від 03.02.2020 його сторонами погоджені всі істотні умови - предмет, ціну та строк виконання зобов`язань за договором відповідно до вимог ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України та Закону України "Про публічні закупівлі".

У подальшому ж наполягаючи на збільшенні ціни газу відповідач обґрунтовував це суттєвим підвищенням закупівельних цін на газ, на підтвердження чого надав, зокрема, експертні висновки Черкаської ТПП № О-762 та № О-3/01, видані Черкаською торгово-промисловою палатою.

Згідно з листом виконавчого комітету Червонослобідської сільської ради № 812/05-13 від 20.05.2022 внесення змін до Договору, на думку позивача, є обґрунтованим та документально підтвердженим; підставою для зміни ціни за одиницю товару слугували надані відповідачем довідки що відповідали вимогам зазначеним у договорі, а ціну змінювали пропорційно таких коливань, а саме для додаткової угоди № 5 - експертний висновок Черкаської ТПП № О-762 і для додаткової угоди № 8 - експертний висновок Черкаської ТПП № О-3/01.

З цього приводу суд зазначає, що кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документи, що підтверджують коливання ціни товару на ринку повинні бути наявні саме на момент внесення таких змін. Тобто, не будь-яка довідка уповноваженого органу про ціну товару на ринку, є належним підтвердженням та підставою для зміни ціни в договорі після його підписання, а лише та, яка містить інформацію про коливання ціни такого товару на ринку.

Розглянувши в контексті вказаного зазначені експертні висновки суд констатує, що вони взагалі не містять інформації саме щодо коливання ціни на природний газ на ринку (не наведено розрахунок вартості газового палива станом на попередні календарні дати, у тому числі, на дату подання цінової пропозиції відповідачем, дату укладення договору № 661(20)Б та додаткових угод не наведено динаміку зміни ціни в бік збільшення або зменшення, тощо), у зв`язку з чим не містять належного обґрунтування для зміни істотних умов Договору на підставі п. 2. ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі». До того ж, у самих висновках зазначено, то вказані висновки мають виключно довідковий характер. Отже, вказані висновки за змістом та суттю є лише документами довідково-інформаційного характеру та фактично дублюють дані із сайту ТБ «Українська товарна біржа».

Водночас, згідно положень п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю є нікчемним у разі його укладення з порушенням вимог частини четвертої статті 36 цього Закону.

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Таким чином, беручи до уваги вищевикладене, порушення Сторонами пункту 2 частини 4 статті 36 та статті 3 Закону України «Про публічні закупівлі» при укладенні додаткових угоди № 5 та № 8 до Договору вказує на нікчемність вказаних додаткових угод згідно положень п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про публічні закупівлі».

Суд також враховує, що спосіб захисту щодо нікчемності додаткових угод до договору про закупівлю в силу їх укладення в порушення вимог ч. 4 ст. 36 Закону (без документального підтвердження коливання ціни на ринку) визначений як вірний в постанові Касаційного господарського суду Верховного суду від 03.12.2020 у справі № 909/703/19.

Окрім того, станом на дату укладення додаткової угоди № 5 перевищено ліміт у 10%, підняття ціни (5 580 грн - ціна зазначена в Договорі + 10% = 6 138 грн), останню укладено за відсутності визначених на те законодавчих підстав, та при укладенні всіх наступних додаткових угод порушено визначену Законом граничну 10 % межу зміни ціни товару, визначену п. 2 ч. 4 ст. 36 Закону, що також свідчить про їх похідну нікчемність.

Крім того, дії Сторін щодо підвищення ціни за товар шляхом укладення ряду додаткових угод суперечить меті Закону України «Про публічні закупівлі». Зокрема, такі дії нівелюють інститут публічних закупівель, як засіб забезпеченні ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвитку добросовісної конкуренції, оскільки, якщо виходити з тлумачення Сторонами п, 2 ч. 4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» при укладенні додаткових угод, то ціну за товар можна збільшувати необмежену кількість разів.

Разом з тим, ст. З Закону України «Про публічні закупівлі» визначено, що закупівлі здійснюються за принципами добросовісної конкуренції серед учасників та максимальної економії та ефективності.

Водночас, укладення виконавчим комітетом Червонослобідської сільської ради додаткових угод з постійним збільшенням ціни за товар та зменшенням його кількості жодним чином не відповідає принципу максимальної економії та ефективності.

У пункті 7.8. постанови від 12.02.2020 у справі № 913/166/19 Верховний суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку, що укладення додаткових угод до договору щодо зміни ціни на товар за відсутності підстав для цього, визначених Законом, тим самим спотворює результати торгів та нівелює економію, яку було отримано під час підписання договору.

Можливість зміни ціни договору внаслідок недобросовісних дій сторін (сторони) договору робить результат закупівлі невизначеним та тягне за собою неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та статтею 3 Закону України «Про публічні закупівлі».

У вказаній справі Верховний суд погодився з тим, що учасник закупівельної процедури з метою одержати перемогу у відкритих торгах міг навмисно занизити пропоновану ціну газу, а після укладення договору збільшити ціну шляхом укладення додаткових угод.

Подібні правові позиції викладені і в постановах Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 915/346/18, від 23.01.2020 у справі № 907/788/18, від 21.03.2019 у справі № 912/898/18, від 12.09.2019 у справі № 915/1868/18, від 25 червня 2019 у справі № 913/308/18.

При винесенні даного рішення суд враховує правові позиції, викладені Верховним Судом у згаданих постановах.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частиною 1 ст. 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

При цьому, згідно з п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Згідно з обґрунтованим розрахунком прокурора, відповідач у зв`язку зі зміною ціни на газ на підставі додаткових угод № 05 та № 08 необґрунтовано набув бюджетні кошти в сумі 73244,55 грн.

За таких обставин, вимоги прокурора про стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно отриманих коштів в сумі 73244,55 грн підлягає задоволенню.

Суд також зазначає, що аналогічна правова позиція щодо застосування певних норм права в аналогічних правовідносинах викладена в постановах Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 915/346/18, від 23.01.2020 у справі № 907/788/18, від 21.03.2019 у справі № 912/898/18, від 12.09.2019 у справі №915/1868/18, від 25.06.2019 року у справі № 913/308/18, від 12.02.2020 у справі № 913/166/19.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням вимог ст. ст. 123, 126, 129 ГПК України, за наслідками розгляду справи з відповідача на користь Прокуратури Черкаської області підлягають стягненню 2481,00 грн судового збору.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-80, 123, 126, 129, 232-233, 237-238, 240-241, 247 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АС" (адреса: 61057, м. Харків, вул. Пушкінська, буд. 2-А; ) на користь Виконавчого комітету Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області (адреса: 19604, Черкаська обл., с. Червона Слобода, вул. Соборна, буд. 2/1; ) безпідставно сплачені кошти у сумі 73244,55 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АС" (адреса: 61057, м. Харків, вул. Пушкінська, буд. 2-А; ) на користь Черкаської обласної прокуратури (адреса: 18000, м. Черкаси, бул. Шевченка, буд. 286; ) 2481,00 грн судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано в строки та в порядку визначеному ст. 256, 257 ГПК України з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Суддя О.І. Байбак