ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"04" серпня 2023 р.м. ХарківСправа № 922/683/23

Господарський суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Аюпова Р.М.

судді:

при секретарі судового засідання Красовським В.С.

та за участю:

арбітражний керуючий - Савченко Б.Г. (в режимі відеоконференції);

кредитор - ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції);

кредитор - ОСОБА_2 (в режимі відеоконференції);

кредитор - Чубаренко О.О.;

боржник - Кореняк Ю.С.

розглянувши заяву кредитора Спільного Українсько-Американського підприємства "Європоль" у формі товариства з обмеженою відповідальністю до боржника Товариство з обмеженою відповідальністю "Діадема Батерфляй" (вх. № 12656 від 19.05.2023) у справі

за заявою Товариства з обмеженою відповідальнісью "Таміра" (вул. Краснопільська, 9, м. Дніпро, 49033);
про визнання банкрутом Товариства з обмеженою відповідальністю "Діадема Батерфляй" (вул. Клочківська, 244, м. Харків, 61045)

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 21.03.2023 відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Діадема Батерфляй", . Визнано розмір вимог ініціюючого кредитора - Товариства з обмеженою відповідальністю "Таміра", введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, введено процедуру розпорядження майном боржника, призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Савченка Богдана Григоровича (свідоцтво № 1892 від 02.01.2019, адреса: 01024, м. Київ, вул. Шовковична, 42-44, оф. 1-G), попереднє засідання господарського суду призначено на 25.05.2023 о 10:45 год.

22.03.2023 здійснено офіційне оприлюднення на офіційному вебпорталі судової влади України про відкриття справи про банкрутство боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Діадема Батерфляй", .

Ухвалами господарського суду у попередньому засіданні оголошувалась перерва.

19.05.2023 на адресу господарського суду після офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про визнання банкрутом надійшла заява Спільного Українсько-Американського підприємства "Європоль" у формі товариства з обмеженою відповідальністю (вх. № 12656) з грошовими вимогами до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Діадема Батерфляй" .

Ухвалою суду від 03.07.2023 прийнято заяву з грошовими вимогами кредитора Спільного Українсько-Американського підприємства "Європоль" у формі товариства з обмеженою відповідальністю до розгляду.

14.06.2023 на адресу господарського суду від розпорядника майна боржника арбітражного керуючого Савченка Богдана Григоровича надійшло повідомлення про результати розгляду грошових вимог Спільного Українсько-Американського підприємства "Європоль" у формі товариства з обмеженою відповідальністю у справі № 922/683/23 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Діадема Батерфляй" (вх. № 15299), відповідно до якого розпорядник майна відхиляє вимоги заявника у зв`язку з їх безпідставністю. Також в повідомлені зазначено, що боржником не подано розпоряднику майна заперечень щодо наявності чи розміру заявлених грошових вимог.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності в контексті розгляду заяви з грошовими вимогами СУАП "Європоль" ТОВ, суд встановив наступне.

Відповідно до приписів ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Згідно з ч. 2 ст. 47 Кодексу України з процедур банкрутства у попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, що надійшли протягом строку, передбаченого частиною першою статті 45 цього Кодексу, у тому числі щодо яких були заперечення боржника або розпорядника майна. За результатами розгляду вимог окремого кредитора господарський суд постановляє ухвалу про їх визнання чи відхилення (повністю або частково), що не може бути оскаржена окремо від ухвали господарського суду, постановленої за результатами попереднього засідання.

Згідно з ч. 4 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Заявник у заяві, яка подана 17.05.2023 поза межами визначеного ч. 1 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства присічного строку на заявлення кредиторських вимог у справі про банкрутство боржника (оскільки такий строк сплив 24.04.2023) зазначає про таке.

03.04.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Діадема Батерфляй» (продавець-1; боржник), Товариством з обмеженою відповідальністю «Ятрань Плюс» (продавець-2) та Спільним Українсько-Американським підприємством «Європоль» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (покупець; кредитор) було укладено:

1) договір купівлі-продажу від 03.04.2019, відповідно до п.1.1 якого у порядку та на умовах, встановлених цим договором, продавці зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити нерухоме майно: нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-:-8, 9а, 10а, 11-:-34, 35а, 36а, 37а, 38а, 39а, 40а, 41а, 42а, 43а, 44а, 45а, 46а, 47-:- 49, 50а, 51а, 52а, 53а, 54а, 55а, 56а, 57а, 58а, 59а, 60а, 61а, 62а, 63а, 64а, 95а, 103-:-113, загальною площею: 6830,6 кв.м, розміщені в нежитловій будівлі літ. "Г-1", яка розташована за адресою: м. Харків, просп. Московський, буд. 257. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101. Договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. за № 418. (далі-договір-1).

2) договір купівлі-продажу від 03.04.2019, відповідно до п.1.1 якого у порядку та на умовах, встановлених цим договором, продавці зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити нерухоме майно: нежитлове приміщення антресолі № 119 в літ. "Г-1", загальною площею 1157,7 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Харків, просп. Московський, буд. 257. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101. Договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. за № 419. (далі-договір-2).

Відповідно до п.1.2 договору-1, договору-2 продавці підтверджують, що на дату укладення цього договору нерухоме майно належить їм на праві спільної часткової власності по 1/2 частці в праві власності кожному.

Відповідно до п.2.1 договору-1 вартість (ціна) нерухомого майна становить 7 876 631, 08 грн, в тому числі ПДВ (20%) 1 312 771, 85 грн.

Положеннями п. 2.2 договору-1 передбачено, що покупець сплачує вартість нерухомого майна, зазначену в п. 2.1 цього договору, наступним чином:

- 3 567 685, 31 грн, включаючи ПДВ (20%) 594 614, 22 грн - на користь продавця-1;

- 4 308 945, 77 грн, включаючи ПДВ (20%) 718 157, 63 грн - на користь продавця-2.

Відповідно до п. 2.1. договору-2 вартість (ціна) нерухомого майна становить 1 308 233, 36 грн, в тому числі ПДВ (20%) 218 038, 89 грн.

Положеннями п. 2.2. договору-2 передбачено, що покупець сплачує вартість нерухомого майна, зазначену в п.2.1 цього договору, наступним чином, зокрема:

- 577 921, 74 грн, включаючи ПДВ (20 %) 96 320, 29 грн - на користь продавця-1.

- 730 311, 62 грн, включаючи ПДВ (20 %) 121 718, 60 грн - на користь продавця-2.

Відповідно до п. 2.5. договору-1, договору-2, вартість (ціна) нерухомого майна вважається повністю сплаченою покупцем продавцям з дати зарахування на рахунок кожного із продавців грошових коштів відповідно до п.2.3. цього договору в розмірі, визначеному у п.2.2 цього договору. Факт повної оплати вартості нерухомого майна підтверджується платіжними дорученнями про перерахування покупцем грошових коштів кожному з продавців у відповідності до п. 2.1- 2.3. цього договору з відмітками банківської установи про проведення платежу, засвідченими банківською установою.

Таким чином, кредитор сплатив кошти за придбання майна, зокрема, перерахував відповідні грошові кошти на рахунок боржника.

Відповідно до положень п. 5.1. договору-1, договору-2, на момент укладення договору продавці гарантували, зокрема, що:

- Нерухоме майно знаходиться в їх власності;

- Нерухоме майно вільне від будь-яких обмежень, обтяжень, заборон, іпотек, податкових застав тощо, які можуть перешкоджати укладенню та нотаріальному посвідченню договору;

- Стосовно нерухомого майна або будь-якої його частини відсутні судові або інші спори щодо права власності на них, які можуть призвести до втрати продавцями права власності на нерухоме майно чи покупцем після набуття його у власність відповідно до цього договору;

- Стосовно нерухомого майна або будь-якої його частини відсутні судові спори, що можуть призвести до припинення права користування продавців або покупця після набуття нерухомого майна ним у власність.

Проте, рішенням від 14.02.2022 Господарського суду Дніпропетровської області по справі № 29/5005/6325/2011 (904/8849/21), залишеним в силі Постановою від 17.01.2023 Верховного суду по справі № 29/5005/6325/2011 (904/8849/21) витребувано на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Таміра» () з чужого незаконного володіння Спільного Українсько-Американського підприємства «Європоль» у формі товариства з обмеженою відповідальністю () наступне майно:

- нежитлові приміщення 1-го поверху №1-:-8, 9а, 10а, 11-:-34, 35а, 36а, 37а, 38а, 39а, 40а, 41а, 42а, 43а, 44а, 45а, 46а, 47-:-49, 50а, 51а, 52а, 53а, 54а, 55а, 56а, 57а, 58а, 59а, 60а, 61а, 62а, 63а, 64а, 95а, 103-:-113 в літ. Г-1 загальною площею 6830,6 кв.м., які розташовані за адресою: Харківська обл., м. Харків, проспект Московський, будинок 257 (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

- нежитлове приміщення антресолі № 119 в літ. Г-1, загальною площею 1157,7 кв.м., яке розташоване за адресою: Харківська обл., м. Харків, проспект Московський, будинок 257 (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Припинено право власності Спільного Українсько-Американського підприємства Європоль у формі товариства з обмеженою відповідальністю () на наступне майно:

- нежитлові приміщення 1-го поверху №1-:-8, 9а, 10а, 11-:-34, 35а, 36а, 37а, 38а, 39а, 40а, 41а, 42а, 43а, 44а, 45а, 46а, 47-:-49, 50а, 51а, 52а, 53а, 54а, 55а, 56а, 57а, 58а, 59а, 60а, 61а, 62а, 63а, 64а, 95а, 103-:-113 в літ. Г-1 загальною площею 6830,6 кв.м., які розташовані за адресою: Харківська обл., м. Харків, проспект Московський, будинок 257 (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

- нежитлове приміщення антресолі № 119 в літ. Г-1, загальною площею 1157,7 кв.м., яке розташоване за адресою: Харківська обл., м. Харків, проспект Московський, будинок 257 (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Тобто, у кредитора за рішенням суду було вилучено майно, за яке кредитор сплатив, зокрема, і боржнику, грошові кошти.

Відповідно до ч. 4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, вищевказаним рішенням суду, зокрема, було встановлено, що, боржник був набувачем (п.3.7, п.3.7.1 рішення від 14.02.2022 Господарського суду Дніпропетровської області по справі № 29/5005/6325/2011 (904/8849/21).

Також, вищевказаним рішенням суду було встановлено, що незважаючи на факт державної реєстрації права власності, кредитор не набув права власності на майно, яке було придбано кредитором у боржника.

Отже, СУАП "Європоль" ТОВ просить суд визнати кредиторські вимоги до боржника у розмірі 4 145 607, 05 грн, які були сплачені останнім за придбання нерухомого майна.

У судовому засіданні представник боржника та розпорядник майна заперечували проти визнання судом заявлених СУАП "Європоль" ТОВ кредиторських вимог до боржника.

Зокрема, розпорядник майна боржника вважає, що вимоги заявника підлягають відхиленню, оскільки є безпідставними. Недобросовісність заявника при укладенні договорів купівлі-продажу свідчить про неможливість відшкодування продавцем (боржником) покупцю (заявнику) збитків, що виникли у заявника у зв`язку з придбанням нерухомого майна в силу положень ч. 1 ст. 661 ЦК України (оскільки судами у справі № 29/5005/6325/2011 (904/8849/21) встановлено, що заявник знав або міг знати на момент укладення договорів купівлі-продажу про підстави, з яких нерухоме майно було у нього у подальшому вилучено за рішенням суду). Отже, вважає вимоги заявника зі сплати боржником грошових коштів у сумі 4 145 607, 05 грн такими, що підлягають відхиленню.

Водночас, суд виходить з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Оскільки договір-1, договір-2 повинні були опереседковувати перехід права власності на нежитлові приміщення від продавців, у тому числі, від боржника, до кредитора, проте, право власності на майно до кредитора не перейшло, як встановлено рішенням суду від 14.02.2022 року Господарського суду Дніпропетровської області по справі № 29/5005/6325/2011 (904/8849/21), що набрало законної сили, вважаємо, що підстава, на якій кредитором було придбано майно у боржника, відпала.

Відповідно до положень ст.1212 ЦК України:

1. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

2. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

3. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Верховний суд у своїх постановах неодноразово зазначав (Постанова від 01.02.2023 Верховного суду по справі № 916/47/22), що:

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, із правовідносин, що склалися між боржником та кредитором, вбачаються відносини, які виникли у зв`язку з безпідставним отриманням боржником грошових коштів (за договорами купівлі-продажу право власності на майно не перейшло до кредитора, але грошові кошти були сплачені кредитором боржнику), і такі правовідносини не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права, тому, кредитор вважає можливим стягнути з боржника перераховані грошові кошти на підставі ст.1212 ЦК України.

Разом з тим, оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») суд під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо викладеної в позові вимоги та обраного позивачем способу захисту прав позивача, які він вважає порушеними.

При цьому суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17.

При цьому заявник посилається на рішення від 14.02.2022, відповідно до якого боржника визнано недобросовісним набувачем, а право власності у заявника на нерухоме майно не виникло, хоч і було зареєстроване у встановленому порядку.

Зазначене, на думку заявника, є підставою для повернення боржником Заявнику сплачених на виконання договорів купівлі-продажу грошових коштів в силу положень ст. 1212 ЦК України.

Заявником не було враховано наступні обставини, що мають значення при вирішенні питання про наявність у нього підстав для заявлення вимог на підставі положень ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13.02.2019 року у справі № 320/5877/17, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Тобто перед застосуванням положень ст. 1212 ЦК України треба встановити, чи не врегульовані правовідносини між особами (у нашому випадку між заявником та боржником) спеціальним інститутом цивільного права.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 224 ГК України під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управлена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків включається, зокрема, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна (ч. 1 ст. 225 ГК України).

Таким чином, у даному випадку має застосовуватися саме норма ч. 1 ст. 661 ЦК України, оскільки вона є спеціальною по відношенню до норми ст. 1212 ЦК України.

Аналіз змісту ч. 1 ст. 661 ЦК України свідчить про те, що для її застосування необхідне виконання наступних умов у сукупності:

- вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи;

- таке вилучення має відбуватися на підставах, що виникли до продажу товару;

- відшкодування збитків у такому випадку можливе лише у випадку, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Рішенням від 14.02.2022, яке було залишено без змін Постановою ВС від 22.11.2022 нерухоме майно було витребувано на користь ТОВ "Таміра" з чужого незаконного володіння СУАП "Європоль" ТОВ.

Згідно з ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, встановлені у судових рішеннях у справі № 29/5005/6325/2011 (904/8849/21) обставини мають преюдиційний характер для заявника та боржника у даній справі.

Відповідно до Статті 1 Першого протоколу до Конвенції визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 ст. 3 ЦК України).

Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

При цьому, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності, чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Суд зазначає, що позбавлення майна без компенсації його реальної вартості є порушенням балансу та покладає надмірний тягар на заявника (справа Рисовський проти України (Rysovskyy v. Ukraine), заява №29979/04, §71, рішення від 20.10.2011 р.).

Отже, компенсація, визначена відповідно до вартості вилученого майна, задовольняє вимоги статті 1 Першого протоколу до Конвенції та відповідає принципам справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 ст. 3 ЦК України).

Отже, кредиторські вимоги СУАП "Європоль" ТОВ до боржника у розмірі 4 145 607, 05 грн, які були сплачені останнім за придбання нерухомого майна підлягають задоволенню.

Щодо вимог заявника, зумовлених укладенням та подальшим визнанням недійсним договору оренди, у зв`язку з чим СУАП "Європоль" ТОВ просить суд визнати вимоги останнього до боржника у розмірі 15 036 661, 30 грн, суд встановив таке.

01.04.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Діадема Батерфляй» (орендодавець-1, боржник), Товариством з обмеженою відповідальністю «Ятрань Плюс» (оредодавець-2) та Спільним Українсько-Американським підприємством «Європоль» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (орендар; кредитор) було укладено договір оренди від 01.04.2019, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Саутенко Н.В., зареєстрований у реєстрі за № 1154 (далі договір оренди).

Відповідно до вказаного договору у порядку та на умовах, встановлених цим договором, орендодавці зобов`язуються передати, а орендар зобов`язується прийняти у тимчасове платне володіння та користування нерухоме майно загальною площею 9141,1 кв.м., визначене п.1.2. цього договору (п.1.1).

Так, відповідно до п. 3.1. договору оренди за користування та володіння нерухомим майном орендар зобов`язаний сплачувати орендодавцям орендну плату, визначену цим договором.

П. 3.2.1 орендна плата підлягає сплаті орендарем орендодавцю-1 в гривні у розмірі, який на день відповідного платежу за курсом Національного банку України є еквівалентом 18642 (вісімнадцяти тисяч шестиста сорока двох) доларів США 50 (п`ятдесяти) центів, в т.ч. ПДВ 20%.

П.3.2.2 орендна плата підлягає сплаті орендарем орендодавцю-2 в гривні у розмірі, який на день відповідного платежу за курсом Національного банку України є еквівалентом 18642 (вісімнадцяти тисяч шестиста сорока двох) доларів США 50 (п`ятдесяти) центів, в т.ч. ПДВ 20%.

На виконання умов договору оренди, кредитор сплатив, зокрема, на користь боржника грошові кошти у загальному розмірі 15 036 661,30 грн, що підтверджується відповідними платіжними інструкціями, що додаються до цієї заяви.

Проте, рішенням від 26.01.2022 Господарського суду Дніпропетровської області по справі № 29/5005/6325/2011 (904/7806/21), що набрало законної сили, вирішено, зокрема:

Визнати недійсним договір оренди, серія та номер: 1154 від 01.04.2019, який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Діадема Батерфляй» (Код ), Товариством з обмеженою відповідальністю «Ятрань Плюс» (Код ЄДРПОУ: 37998760) як орендодавцями та Спільним Українсько-Американським підприємством «Європоль» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (Код ) як орендарем, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саутенко Н.В.

Скасувати державну реєстрацію права користування (найму (оренди)) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами Спільного Українсько-Американського підприємства «Європоль» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (Код , номер запису про інше речове право 31187861 від 10.04.2019) щодо наступного майна: нежитлові приміщення 1-го поверху № 3а, 63б, 67-:-102, 114-:-116, приміщення антресолі № 125-:-147 в літ. «Г-1» загальною площею 6219,5 кв.м., які розташовані за адресою: Харківська обл., м. Харків, проспект Московський, будинок 257 (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:101).

Скасувати державну реєстрацію права користування (найму (оренди)) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами Спільного Українсько-Американського підприємства «Європоль» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (Код , номер запису про інше речове право 31187181 від 10.04.2019) щодо наступного майна: нежитлові приміщення антресолі № 118, 120-:-124, 125а, приміщення антресолі 2-го рівня № 148 в літ. «Г-1», загальною площею 1034,9 кв.м, які розташовані за адресою: Харківська обл., м. Харків, проспект Московський, будинок 257 (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:101).

Скасувати державну реєстрацію права користування (найму (оренди)) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами Спільного Українсько-Американського підприємства «Європоль» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (Код , номер запису про інше речове право 31188078 від 10.04.2019) щодо наступного майна: нежитлову будівлю літ. «Г'-3», загальною площею 1678.2 кв. м., яка розташована за адресою: Харківська обл., м. Харків, проспект Московський, будинок 257 (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01).

Скасувати державну реєстрацію права користування (найму (оренди)) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами Спільного Українсько-Американського підприємства «Європоль» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (Код , номер запису про інше речове право 31188172 від 10.04.2019) щодо наступного майна: нежитлові приміщення 1-го поверху № 35-46, антресолі №47, 48 в будівлі літ. «Г-1», загальною площею 208.5 кв. м., які розташовані за адресою: Харківська обл., м. Харків, проспект Московський, будинок 257 (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01).

Заявник вважає, враховуючи те, що договір оренди повинен був опосередковувати перехід від орендодавців (у тому числі і від боржника) до кредитора права користування майном, проте, оскільки, у тому числі у боржника були відсутні правомочності для передачі майна в оренду, боржник безпідставно отримував кошти від кредитора у розмірі 15 036 661, 30 грн.

Зазначене, на думку заявника, слугує підставою для застосування положень ст. 1212 ЦК України.

З приводу даних заявлених вимог, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину.

Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01. 2020 у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що "недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. За своєю суттю ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим".

Тлумачення змісту частини першої ст. 216 ЦК України свідчить, що недійсний правочин не створює для сторін тих прав і обов`язків, які він мав створювати, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю.

Такі юридичні наслідки під час виконання сторонами недійсного правочину поєднуються з реституційними, які полягають у поверненні в натурі кожною стороною одна одній, одержаного ними на виконання цього правочину.

Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину.

Разом з тим, згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 27.11. 2019 року у справі № 396/29/17, системне тлумачення абз. 1 ч. 1 ст. 216 ЦК України та п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України свідчить, що:

- законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції;

- правила абз. 1 ч. 1 ст. 216 ЦК України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція;

- в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України.

Таким чином, у даному випадку застосуванню підлягають саме положення ст. 216 ЦК України, оскільки заявник, будучи орендарем об`єкта оренди, сплачував орендні платежі боржнику і при цьому здійснював користування відповідним об`єктом оренди (що кореспондується з виконанням боржником умов договору оренди шляхом надання об`єкту оренди у користування заявнику) у період дії договору оренди, що не заперечується заявником.

Норма ж ст. 1212 ЦК України передбачає повернення виконаного за недійсним договором тільки одній стороні правочину потерпілому.

Застосування ст. 1212 ЦК України свідчило б про порушення засад цивільного законодавства, а саме справедливості, добросовісності та розумності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), адже заявник, прокористувавшись об`єктом оренди понад 2 роки, намагається повернути собі сплачену за таке користування орендну плату у повному обсязі.

Таким чином, у даному випадку підлягала б застосуванню ч. 1 ст. 216 ЦК України, у якій закріплена двостороння реституція поновлення обох сторін правочину у початковому становищі.

Водночас відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14.03.2018 року у справі № 911/1391/17, фактичне користування майном на підставі договору оренди унеможливлює у разі його недійсності проведення між сторонами двосторонньої реституції, тому такий договір є недійсним з моменту укладення, а зобов`язання за цим договором припиняються на майбутнє. Правовим наслідком недійсності такого правочину і способом захисту прав, який може бути застосовано до відносин зобов`язального характеру, за умови якщо спір виник між сторонами недійсного правочину (договору), є зокрема звільнення та повернення орендарем орендованого майна.

Таким чином, заявник здійснив фактичне користування об`єктом оренди, що унеможливлює відновлення сторін недійсного договору оренди у їх початковому правовому становищі.

Отже, кредиторські вимоги заявника у сумі 15 036 661,30 грн підлягають відхиленню.

За наведених обставин, керуючись ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства, судом визнаються кредиторські вимоги Спільного Українсько-Американського підприємства "Європоль" у формі товариства з обмеженою відповідальністю в розмірі 4 145 607, 05 грн, які підлягають включенню до реєстру кредиторів боржника, черговість задоволення четверта, без права вирішального голосу. Крім того, судом визнаються судові витрати в розмірі 1 159, 79 грн, черговість задоволення - перша.

Керуючись ст. 2, 45, 47 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. 3, 74-78, 80, 86, 232-235 ГПК України,

УХВАЛИВ:

1. Задовольнити заяву Спільного Українсько-Американського підприємства "Європоль" у формі товариства з обмеженою відповідальністю з кредиторськими вимогами до боржника (вх. № 12656 від 19.05.2023) частково.

2. Визнати грошові вимоги Спільного Українсько-Американського підприємства "Європоль" у формі товариства з обмеженою відповідальністю до боржника ТОВ "Діадема Батерфляй" у справі про банкрутство № 922/683/23 у загальному розмірі 4 146 766, 84 грн, з яких:

- 4 145 607, 05 грн, з віднесенням їх до четвертої черги задоволення, без права вирішального голосу;

- 1 159, 79 грн з віднесенням їх до першої черги задоволення (судовий збір у справі № 922/683/23).

Іншу частину заявлених кредиторських вимог - відхилити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прголошення суддею та не може бути оскаржена окремо від ухвали господарського суду, постановленої за результатами попереднього засідання.

Повний текст ухвали підписано 09.08.2023.

Головуючий суддя Суддя Суддя Аюпова Р.М.
справа № 922/683/23