ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" липня 2023 р. Справа№ 920/904/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Яковлєва М.Л.

Гончарова С.А.

при секретарі Токаревій А.Г.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 11.07.2023

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Ничика Віктора Володимировича

на рішення Господарського суду Сумської області від 24.04.2023 у справі №920/904/22 (суддя Соп`яненко О.Ю., повний текст рішення складено та підписано 04.05.2023)

за позовом Фізичної особи-підприємця Ничика Віктора Володимировича

до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі Філії "Сумське лісове господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України"

про стягнення 332 258,87 грн

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Ничик Віктор Володимирович (далі - позивач, скаржник) звернувся до Господарського суду Сумської області із позовом до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (далі - відповідач) про стягнення попередньої оплати за договором №07/13-145 купівлі-продажу необроблених круглих лісоматеріалів від 07.06.2019 у розмірі 332 258,87 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору купівлі-продажу необроблених круглих лісоматеріалів від 07.06.2019 №07/13-145 щодо поставки товару з моменту здійснення оплати.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 24.04.2023 у задоволенні позову Фізичної особи-підприємця Ничика Віктора Володимировича до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі Філії "Сумське лісове господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" про стягнення 332 258,87 грн - відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог не доведено, що ним не отримано товар за договором №07/13-145 купівлі-продажу необроблених круглих лісоматеріалів від 07.06.2019, а сплачені кошти у розмірі 332 258,87 грн є попередньою оплатою.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Фізична особа-підприємець Ничик Віктор Володимирович звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 24.04.2023 у справі 920/904/22 повністю та ухвалите нове рішення, яким стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі Філії "Сумське лісове господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на користь Фізичної особи-підприємця Ничика Віктора Володимировича 332 258,87 грн.

Скаржник вважає, що судом при прийнятті оскаржуваного рішення суду неповно з`ясовано обставини справи, а висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи; судом порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що надані відповідачем неналежної якості Товарно-транспортні накладні не відповідають вимогам чинного законодавства щодо їх оформлення, не містять необхідних даних, які б дозволяли встановити факт доставки Товару та ідентифікувати особу, яка отримала товар та визначити обсяг її повноважень діяти від імені скаржника.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.05.2023 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Яковлєв М.Л., Гончаров С.А.

На час надходження апеляційної скарги матеріали справи №920/904/22 на адресу Північного апеляційного господарського суду не надходили, у зв`язку з чим ухвалою від 24.05.2023 відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Ничика Віктора Володимировича на рішення Господарського суду Сумської області від 24.04.2023 у справі 920/904/22 до надходження матеріалів справи на адресу Північного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду Сумської області надіслати матеріали справи №920/904/22 на адресу Північного апеляційного господарського суду.

01.06.2023 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №920/904/22.

Головуючий суддя Шаптала Є.Ю. з 06.06.2023 по 09.06.2023 перебував на лікарняному.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.06.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Ничика Віктора Володимировича на рішення Господарського суду Сумської області від 24.04.2023 у справі 920/904/22. Розгляд апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Ничика Віктора Володимировича на рішення Господарського суду Сумської області від 24.04.2023 у справі 920/904/22 призначено на 11.07.2023.

27.06.2023 до канцелярії суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечує проти доводів апеляційної скарги, яку просить суд залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що факт постачання товару підтверджується наявними у справі Податковими деклараціями та реєстром податкових накладних.

27.06.2023 до Північного апеляційного господарського суду від Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі Філії "Сумське лісове господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, розгляд якої доручити Господарському суду Сумської області.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.06.2023 клопотання Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі Філії "Сумське лісове господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції - задоволено. Розгляд апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Ничика Віктора Володимировича на рішення Господарського суду Сумської області від 24.04.2023 у справі 920/904/22 призначено в режимі відеоконференції 11.07.2023.

В судове засідання 11.07.2023 в режимі відеоконференції з`явився представник відповідача та надав свої пояснення стосовно апеляційної скарги. Просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити в силі.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про день, час та місце проведення судовго засідання повідомлявся належним чином.

Судом враховано, що у своїх рішеннях Європейський суд неодноразово наголошував, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Згідно з ч. 2 ст. 2 ГПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Оскільки явка учасників апеляційного провадження в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, беручи до уваги строки розгляду апеляційної скарги, встановлені Господарським процесуальним кодексом України, суд апеляційної інстанції вбачає за можливе розглядати дану апеляційну скаргу за відсутності представників учасників справи, що не з`явились в судове засідання, за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 07.06.2019 між фізичною особою-підприємцем Ничиком Віктором Володимировичем (далі - Покупець) та Державним підприємством «Роменське лісове господарство», правонаступником якого є Державне підприємство «Сумське лісове господарства» (далі - Продавець) було укладено Договір №07/13-145 купівлі-продажу необроблених круглих лісоматеріалів, відповідно до умов якого продавець зобов`язується передати, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар на умовах та способом, вказаним у цьому Договорі.

Згідно наказу Державного агентства лісових ресурсів України № 835 від 28.10.2022 та наказу ДСГП "Ліси України" № 265 від 10.01.2023 Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" (, 01601, м. Київ, вул. Шота Руставелі, 9А) в особі Філії "Сумське лісове господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" () є правонаступником Державного підприємства "Сумське лісове господарство" ().

Пунктом 2.1. договору передбачено, що ціна Товару встановлюється в національній валюті України. Ціна на Товар вказується в належним чином оформлених товарно-транспортних накладних. Порядок оплати - 100% передплата за готову до відвантаження партію товару (п. 2.2. договору).

Відповідно до п. 2.3. договору покупець оплачує Товар за цінами та кількістю, визначеними у рахунках, товарно-транспортних накладних, належним чином оформлених, на підставі Заявки на поставку. Ціна на товар може змінюватись в залежності від кон`юктури ринку. Загальна вартість Договору визначається загальною вартістю поставленого Товару відповідно до товарно-транспортних накладних (п. 2.4.).

Пунктом 2.5. договору передбачено, що оплата товару здійснюється шляхом банківського переказу коштів на розрахунковий рахунок Продавця за кожну партію Товару, згідно виставленого рахунку-фактури.

Згідно з п. 3.1. договору термін поставки Товару починається з моменту отримання грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця.

Відповідно до п. 3.2. договору, на кожну партію товару продавець повинен оформити комплект товаросупровідних документів: товарно-транспортна (залізнична) накладна; рахунок-фактура; специфікація; податкова накладна.

Пунктом 4.1. договору передбачено, що прийом-передача товару здійснюється на складі продавця за умовами: франко-склад Продавця, за якістю - у відповідності з вимогами Інструкції про порядок приймання лісопродукції; за кількістю - у відповідності з товарно-транспортними чи залізничними накладними та специфікаціями до них з підписом уповноваженої особи та печаткою Продавця.

Пунктом 5.2.2. договору передбачено, що продавець зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі, відповідно до товарно-транспортних накладних та умов цього договору, передати Покупцеві товар після оплати Покупцем рахунку-фактури на протязі 5 (п`яти) робочих днів.

Відповідно до пункту 6.1 договору порушенням договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього договору.

Згідно з пунктом 9.1 договору цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту підписання сторонами та його скріплення печатками сторін. Даний договір діє до 31 грудня 2019 (п.9.2.). Закінчення строку цього Договору не звільняє Сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору (п.9.3.)

Як зазначає позивач у позовній заяві, ним було здійснено передплату за товар на суму 332 258 грн 87 коп., що підтверджується платіжними дорученнями №4168 від 14.06.2019, №4181 від 19.06.2019, №4160 від 07.06.2019, №4299 від 21.08.2019, №4319 від 30.08.2019, №4343 від 10.09.2019, №4395 від 03.10.2019, №4462 від 15.11.2019, №4503 від 13.12.2019 та випискою по рахунку з 01.06.2019 до 31.12.2019 від 03.08.2022.

Однак, відповідач, порушивши умови договору №07/13-145 купівлі-продажу необроблених круглих лісоматеріалів від 07.06.2019, поставку товару з моменту здійснення оплати та по даний час - не здійснив.

14.09.2022 позивачем на адресу відповідача було надіслано вимогу від 14.09.2022 з проханням в семиденний строк з моменту отримання вимоги повернути суму попередньої оплати в розмірі 332 258,87 грн.

Відповідач у листі № 04-16/1173 від 30.09.2022 вказав, що ним умови договору № 07/13-145 купівлі-продажу необроблених круглих лісоматеріалів від 07.06.2019 виконані, що підтверджується товарно-транспортними накладними, платіжними дорученнями та актом звірки взаєморозрахунків станом на 01.11.2019.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи учасників справи, погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться, і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з положеннями статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Статтею 664 ЦК України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.

Частинами 1, 2 статті 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, позивачем в обґрунтування позовних вимог надані платіжні доручення №4168 від 14.06.2019, №4181 від 19.06.2019, №4160 від 07.06.2019, №4299 від 21.08.2019, №4319 від 30.08.2019, №4343 від 10.09.2019, №4395 від 03.10.2019, №4462 від 15.11.2019, №4503 від 13.12.2019 на загальну суму 332 258 грн 87 коп. як докази передплати за товар згідно договору № 07/13-145 купівлі-продажу необроблених круглих лісоматеріалів від 07.06.2019.

Проте, як зазначає позивач, відповідач не здійснив поставку товару з моменту здійснення оплати за вказаним договором.

Відповідач, заперечуючи проти позову, вказує на те, що сплачені позивачем кошти в сумі 332 258,87 грн не є попередньою оплатою, а є саме оплатою за отриманий товар. На підтвердження отримання позивачем поставленого товару відповідачем надано копії товарно-транспортних накладних, а саме: ТТН СМБ № 982110 від 07.06.2019, ТТН СМБ № 982111 від 07.06.2019, ТТН СМБ № 982113 від 07.06.2019, ТТН СМБ № 982114 від 07.06.2019, ТТН СМБ № 982165 від 02.07.2019, ТТН СМБ № 982167 від 02.07.2019, ТТН СМБ № 982168 від 02.07.2019, ТТН СМБ № 982169 від 02.07.2019, ТТН СМБ № 982170 від 02.07.2019, ТТН СМБ № 982184 від 04.07.2019, ТТН СМБ № 982185 від 04.07.2019, ТТН СМБ № 982186 від 04.07.2019, ТТН СМБ № 982187 від 04.07.2019, ТТН СМБ № 982211 від 12.07.2019, ТТН СМБ № 982227 від 19.07.2019, ТТН СМБ № 982229 від 19.07.2019, ТТН № 321425 від 20.09.2019 та рахунки на оплату: № 407 від 07.06.2019, № 408 від 07.06.2019, № 410 від 07.06.2019, № 411 від 07.06.2019, № 468 від 02.07.2019, № 469 від 02.07.2019, № 470 від 02.07.2019, № 471 від 02.07.2019, № 472 від 02.07.2019, № 477 від 04.07.2019, № 478 від 04.07.2019, № 479 від 04.07.2019, № 480 від 04.07.2019, № 505 від 12.07.2019, № 521 від 19.07.2019, № 523 від 19.07.2019, № 2727 від 20.09.2019 на загальну суму 332 258,87 грн.

У свою чергу, позивач стверджує, що товар вказаний в наданих відповідачем копіях товарно-транспортних накладних він не отримував, вказані накладні не підписував, і нікого не уповноважував на прийняття товару та підписання вказаних накладних, заявку на поставку товару відповідачу теж не надавав. Також зазначає, що надані відповідачем неналежної якості товарно-транспортні накладні не відповідають вимогам чинного законодавства щодо їх оформлення, не містять необхідних даних, які б дозволяли встановити факт доставки товару та ідентифікувати особу, яка отримала товар, визначити обсяг її повноважень діяти від імені позивача.

У свою чергу, у судовому засіданні в суді першої інстанції, 24.04.2023 судом були досліджені оригінали товарно-транспортних накладних, наданих представником відповідача та встановлено, що частина товарно-транспортних накладних містить підпис особи, що приймала деревину, однак, без вказівки на ПІБ, номер та дату довіреності.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, щодо того, що надані відповідачем неналежної якості Товарно-транспортні накладні не відповідають вимогам чинного законодавства щодо їх оформлення, колегія суддів зазначає, що відповідно до визначень термінів, що міститься в статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Частинами першою та другою статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо (частини перша, друга статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"; в редакції, чинній у період здійснення спірної поставки товару).

Незважаючи на певні недоліки оформлення товарно-транспортні накладні (оригінали яких досліджені в судовому засіданні) відповідно до вимог статей 1, 3, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" містять відомості про господарську операцію та мають всі обов`язкові їх реквізити.

Згідно з даними Реєстру платників ПДВ позивач є платником ПДВ, який відповідно до положень Податкового кодексу України нараховує податкові зобов`язання та податковий кредит із податку на додану вартість.

За приписами частин третьої, восьмої статті 19 ГК України обов`язком суб`єктів господарювання є ведення бухгалтерського обліку та подання фінансової звітності згідно із законодавством, що забезпечує здійснення державою контролю і нагляду за господарською діяльністю суб`єктів господарювання, а також за додержанням ними податкової дисципліни.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Згідно з пунктом 201.7 статті 201 ПК України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою (пункт 201.10 статті 201 цього Кодексу).

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, тобто спричиняють правові наслідки.

Підставою для виникнення у платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум податкового кредиту, врахованих платником ПДВ при визначенні податкових зобов`язань, законодавець, безумовно, передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце.

Такий висновок сформовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29.06.2021 у справі № 910/23097/17 та Верховним Судом у постанові від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19.

З урахуванням викладеного, колегія суддів звертає увагу скаржника, що, оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі, господарські суди повинні враховувати фактичні дії як постачальника так і покупця щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару.

У свою чергу, як вбачається із матеріалів справи та не спростовано скаржником у своїй апеляційній скарзі, поставка відповідачем лісоматеріалів відбулася у червні, липні та вересні 2019 року, що підтверджено відповідними товарно-транспортними накладними.

Водночас, скаржником у Податкових деклараціях з податку на додану вартість (з урахуванням Розшифровки податкових зобов`язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Д5)) задекларовані господарські операції з ДП "Роменське лісове господарство" (ІПН ):

- у червні 2019 - на загальну суму (з урахуванням ПДВ) - 57 186,88 грн;

- у липні 2019 - на загальну суму 203 297,10 грн;

- у вересні 2019 - на загальну суму 71 774,89 грн, що в цілому становить 332 234,82 грн. - суму, сплачену покупцем за договором № 07/13-145 купівлі-продажу необроблених круглих лісоматеріалів від 07.06.2019 року.

В той же час, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що надані позивачем платіжні доручення не у повній мірі підтверджують його позицію, що за договором № 07/13-145 здійснена попередня оплата товару, а свідчать про оплату товару після його прийняття (отримання).

Так, позивачем перераховано відповідачу:

- 57 186,88 грн. у червні 2019 (платіжні доручення № 4160 від 07.06.2019, № 4168 від 14.06.2019, № 4181 від 19.06.2019);

- 100 000,00 грн. у серпні 2019 (платіжні доручення № 4299 від 21.08.2019, № 4319 від 30.08.2019);

- 50 000,00 грн. у вересні 2019 (платіжне доручення № 4343 від 10.09.2019);

- 53 297,10 грн. у жовтні 2019 (платіжне доручення № 4395 від 03.10.2019);

- 20 000,00 грн. у листопаді 2019 (платіжне доручення № 4462 від 15.11.2019);

- 51 774,89 грн. у грудні 2019 (платіжне доручення № 4503 від 13.12.2019).

За таких обставин, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно неотримання ним товару за їх необґрунтованістю та недоведеністю, оскільки твердження скаржника щодо того, що товар, вказаний у товарно-транспортних накладних, він не отримував, накладні не підписував і нікого не уповноважував на прийняття товару та підписання накладних, не відповідають дійсності, оскільки як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, що позивачем отримано поставлений відповідачем товар на підставі товарно-транспортних накладних.

Також, судом першої інстанції доречно зауважено, що якщо сторона заперечує факт передачі товару за договором поставки за видатковими накладними, але одночасно реєструє податкові накладні на придбання товарів від постачальника та формує як покупець податковий кредит за фактом поставки товару на підставі спірних видаткових накладних, і жодним чином не пояснює свої дії та правову підставу виникнення у платника права на податковий кредит з ПДВ за цими накладними, то така поведінка сторони не є добросовісною та розумною. У такому випадку дії сторони з реєстрації податкових накладних засвідчують волю до настання відповідних правових наслідків, тому податкова накладна, виписана однією стороною в договорі (постачальником) на постачання послуг на користь другої сторони (покупця), може бути допустимим доказом факту прийняття товару від контрагента на визначену суму, якщо покупець вчинив юридично значимі дії, зокрема, відобразив податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом (постанова Верховного Суду від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19).

Згідно з частиною першою статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Умовами ст. 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог не доведено, що ним не отримано товар за договором №07/13-145 купівлі-продажу необроблених круглих лісоматеріалів від 07.06.2019, а сплачені кошти у розмірі 332 258,87 грн є попередньою оплатою.

Враховуючи вищевикладене у сукупності, суд першої інстанції дійшов цілком обгрунтованого висновку, що заявлені вимоги є безпідставними, не підтвердженими належними доказами і такими, що не підлягають задоволенню.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з приписами ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Система доказування у господарському процесі, засновується на розподілі тягаря доказування між сторонами у справі. Посилаючись на ту, чи іншу обставину або спростовуючи їх у суді, сторона повинна доводити такі обставини відповідними належними та допустимими доказами.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Апеляційний господарський суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи учасників справи, дійшов висновку, що судом першої інстанції за результатами розгляду справи було прийнято законне та вмотивоване рішення на підставі належних та допустимих доказів, а скаржником в апеляційній скарзі вищенаведені висновки суду першої інстанції не спростовано.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, наведені в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Сумської обласної від 24.04.2023 у справі №920/904/22 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Ничика Віктора Володимировича на рішення Господарського суду Сумської обласної від 24.04.2023 у справі №920/904/22 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 231, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Ничика Віктора Володимировича - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 24.04.2023 у справі №920/904/22 - залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи № 920/904/22 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 31.07.2023 після виходу судді з відпустки.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді М.Л. Яковлєв

С.А. Гончаров