номер провадження справи 26/43/21
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2023 Справа № 908/1957/21(908/3249/21)

м.Запоріжжя Запорізької області

Суддя Юлдашев Олексій Олексійович, розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортно-експедиторське підприємство "Вертикаль", (69068, м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, 54, офіс 41А)

до відповідача Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, )

про відшкодування завданої шкоди

в межах справи № 908/1957/21

про банкрутство - Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортно-експедиторське підприємство "Вертикаль", (69068, м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, 54, офіс 41А)

За участю (найменування сторін та інших осіб, що беруть участь у справі):
ВідповідачОСОБА_1 (в режимі відеоконференції)
ВідповідачЛапій А.В. (в режимі відеоконференції) - від Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, )
ПозивачОСОБА_2 (в режимі відеоконференції)

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Транспортно-експедиторське підприємство «Вертикаль» (надалі - Позивач) звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (надалі - Відповідач) про відшкодування шкоди у розмірі 4 375 351,90 грн.

Ухвалою суду від 25.11.2021 прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортно-експедиторське підприємство "Вертикаль" до Акціонерного товариства "Українська залізниця", до розгляду в межах справи №908/1957/21 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортно-експедиторське підприємство "Вертикаль", відкрито провадження з розгляду позовної заяви. Ухвалено розглядати позовну заяву за правилами загального позовного провадження з урахуванням особливостей, визначених Кодексом України з процедур банкрутства. Підготовче засідання призначено на 16.12.2021р. о 10-30.

Ухвалою від 16.12.2021 підготовче засідання відкладено на 27.01.2022 об 11-15.

Ухвалою від 27.01.2022 закрито підготовче провадження у справі №908/1957/21 (908/3249/21) з розгляду позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортно-експедиторське підприємство "Вертикаль" до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про відшкодування завданої шкоди, та призначити справу до розгляду по суті на 24.02.2022. о 12-00 год.

Ухвалою від 24.02.2022 розгляд справи було відкладено, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану.

Ухвалою суду від 15.08.2022 призначено судове засідання на 06.09.2022 об 11-30.

Ухвалами від 06.09.2022, 08.11.2022, 27.12.2022, 23.02.2023, 28.03.2023, 09.05.2023, 15.06.2023, 27.06.2023 о 10-15 судові засідання відкладались.

У судовому засіданні 06.07.2023 судом, в порядку ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення, судом оголошено, що повний текст рішення буде складено протягом 10 днів.

Заслухавши доводи представників сторін, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд установив наступне.

07.02.2018 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Транспортно-експедиторське підприємство «Вертикаль» (Замовник) та Акціонерним товариством «Українська залізниця» (Перевізник) укладений Договір № 07244/ЦТЛ-2018 про надання послуг (надалі іменується - Договір).

Предметом Договору є здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення та інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги (п. 1.1.).

Крім того, обов`язком Перевізника є, зокрема, надавати додаткові послуги, пов`язані з перевезенням вантажів, перелік яких зазначається в додатках до цього договору.

Згідно з п. 1.3. Договору, надання послуг за цим Договором може підтверджуватись залізничною накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю та іншими документами.

Відповідно до п. 2.1.6. Договору, Замовник зобов`язується оплачувати Перевізнику послуги, пов`язані з організацією та перевезенням вантажів та інші надані послуги з сум внесеної передоплати за кодом платника.

Згідно з п.п. 4.1., 4.2. Договору, розрахунки за цим Договором здійснюються через філію «Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень» АТ «Укрзалізниця». Оплата послуг відповідно до Договору здійснюється у національній валюті України на умовах попередньої оплати шляхом перерахування коштів на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання Перевізника, вказаний в пункті 14.2 Розділу 14 Договору.

П. 4.5. Договору передбачено, що по мірі виконання перевезень та надання послуг, Перевізником відображається в особовому рахунку використання Замовником коштів за добу для оплати: вартості послуг за перевезення, зазначеної в накладній; додаткових зборів (плату за користування вагонами (контейнерами), подавання, забирання вагонів, маневрову роботу, зберігання вантажів, інших додаткових послуг); додаткових послуг за вільними тарифами; плати за користування вагонами за межами України, наведеної у зведеній відомості, що формується на підставі інформаційних повідомлень; штрафів та пені на підставі відповідних перевізних документів, накопичувальних карток, відомостей плати за користування вагонами (контейнерами).

Згідно п. 12.1. Договору, закінчення строку дії цього Договору не звільняє Сторони від відповідальності за його порушення, які мали місце під час дії цього Договору.

Рішенням правління АТ «Українська залізниця» (Відповідач) від 18.12.2018 р. № Ц-64/101 запроваджено послугу "Подача й забирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні вантажні станції, для виконання комерційних операцій, а також роботи, пов`язані з прийманням, видачею, навантаженням і вивантаженням" та встановлено за неї плату в розмірі 170,38 грн. без ПДВ х 1 вагон х 1 км (надалі іменується - послуга малодіяльних станцій).

Наказом АТ «Українська залізниця» (Відповідач) від 09.01.2019 р. № 22 зазначену послугу введено в дію.

Після цього, між Відповідачем та Позивачем укладені Додаткові угоди № 5 від 01.03.2019 р.,№ 14/ПЗ від 30.08.2019 р., № 19/ПЗ від 11.09.2019 р. до Договору № 07244/ЦТЛ-2018, якими доповнено розділ 2 Договору новим підпунктом 2.1.20 у такій редакції: « 2.1.20. Компенсувати Перевізнику витрати, пов`язані з подачею й забиранням вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні вантажні станції, для виконання комерційних операцій, а також робіт пов`язаних з прийманням, видачею, навантаженням і вивантаженням за ставкою встановленою у Додатку 1 до цього Договору. Оплата здійснюється за найкоротшу відстань до однієї із сусідніх станцій відкритої для вантажних операцій, зокрема, малодіяльна вантажна станція навантаження/вивантаження (станція надання послуг):

- Кислівка (15 км), Безпалівка (25 км), Кириківка (17 км), Богодухів (10 км), Сагайдак (12 км), Водяна (14 км) з розрахунку 170,38 грн. без ПДВ х 1 вагон х 1 км;

- Білий Колодязь (18 км), Зміїв (12 км) з розрахунку 173,11 грн. без ПДВ х 1 вагон х 1 км.

Протягом березня, квітня, травня, червня, жовтня 2019 р., лютого, березня, квітня 2020 р. Позивачу Відповідачем надавалася зазначена послуга по зазначеним вище станціям, що підтверджується накопичувальними картками Відповідача №№ 20040038, 25040041, 04050044, 08050045, 08050048, 21050058, 23050060, 25050061, 25050062, 28050063, 08100106, 22100111, 23100112, 05030039, 06030041, 07030043, 09030045, 10030047, 11030051, 12030052, 12030053, 14030058, 14030059, 14030060, 15030064, 16030066, 16030069, 17030072, 18030077, 19030079, 19030080, 20030081, 21030082, 22030083, 23030084, 26030085, 26030086, 27030087, 27030088, 28030090, 29030092, 29030093, 29030094, 29030095, 30030096, 03040105, 03040109, 04040111, 04040113, 05040119, 06040124, 08040131, 09040135, 19040151, 07050184, 10050189, 14050194, 14050195, 15050196, 16050199, 17050202, 18050205, 20050207, 20050208, 21050210, 22050212, 23050214, 28050222, 29050226, 08020020, 13020022, 19060112, 02120271, 05120280, 11030076, 14030083, 15030084, 16030086, 17030087, 31030089, 03040091, 04040093, 09040004, 10040008, 10040010, 11040013, 12040017, 15040018, 16040020, 17040021, 19040023, 19040025, 20040026, 040030, 03050034, 06050036, 13040015, 16040017, 12060048, 14060050, 16060053, 19060054, 20060055, 21060056, 22060057, 25060063, 26060064, 16070070.

Згідно Переліків філії «Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень» Відповідача від 20.04.2019 р., 25.04.2019 р., 05.05.2019 р., 08.05.2019 р., 22.05.2019 р., 24.05.2019 р., 25.05.2019 р., 28.05.2019 р., 09.10.2019 р., 23.10.2019 р., 24.10.2019 р., 06.03.2019 р., 08.03.2019 р., 09.03.2019 р., 10.03.2019 р., 12.03.2019 р., 14.03.2019 р., 15.03.2019 р., 16.03.2019 р., 17.03.2019 р., 18.03.2019 р., 19.03.2019 р., 20.03.2019 р., 21.03.2019 р., 22.03.2019 р., 23.03.2019 р., 26.03.2019 р., 27.03.2019 р., 28.03.2019 р., 29.03.2019 р., 30.03.2019 р., 03.04.2019 р., 04.04.2019 р., 05.04.2019 р., 06.04.2019 р., 08.04.2019 р., 09.04.2019 р., 19.04.2019 р., 07.05.2019 р., 10.05.2019 р., 14.05.2019 р., 16.05.2019 р., 17.05.2019 р., 18.05.2019 р., 21.05.2019 р., 22.05.2019 р., 24.05.2019 р., 28.05.2019 р., 30.05.2019 р., 08.02.2020 р., 13.02.2020 р., 20.06.2019 р., 02.12.2019 р., 06.12.2019 р., 12.03.2019 р., 14.03.2019 р., 15.03.2019 р., 16.03.2019 р., 17.03.2019 р., 31.03.2020 р., 03.04.2020 р., 04.04.2020 р., 09.04.2019 р., 10.04.2019 р., 11.04.2019 р., 13.04.2019 р., 16.04.2019 р., 18.04.2019 р., 19.04.2019 р., 20.04.2019 р., 24.04.2019 р., 04.05.2019 р., 07.05.2019 р., 13.04.2019 р., 17.04.2019 р., 12.06.2019 р., 14.06.2019 р., 16.06.2019 р., 19.06.2019 р., 20.06.2019 р., 22.06.2019 р., 25.06.2019 р., 26.06.2019 р., 16.07.2019 р. з особового рахунку Позивача на підставі зазначених вище накопичувальних карток Відповідач списав (стягнув) грошові кошти у загальному розмірі 2 187 675,95 грн. з ПДВ.

Рішенням Антимонопольного комітету України від 06.08.2020 р. №470-р у справі № 130-26.13/102-19 визнано, що Акціонерне товариство «Українська залізниця» (Відповідач) протягом 2018 року - 31 березня 2020 року займало монопольне становище на ринку перевезення вантажів залізничним транспортом у межах території України із часткою 100 відсотків; визнано дії Акціонерного товариства «Українська залізниця», які полягають у визначенні малодіяльних вантажних станцій і запровадженні послуги "Подача й забирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні станції, для виконання комерційних операцій, а також роботи пов`язані з прийманням, видачою, навантаженням і вивантаженням" та встановленні її вартості, порушенням, передбаченим ч. 1 ст. 13 та п. 2 ст. 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку перевезення вантажів залізничним транспортом у межах території України, що призвело до ущемлення інтересів суб`єктів господарювання (споживачів послуг AT "Укрзалізниця"), яке було б неможливим за умов існування значної конкуренції на ринку; зобов`язано Акціонерне товариство "Українська залізниця" припинити порушення, зазначене у п. 2 резолютивної частини цього рішення; за порушення, зазначене в п. 2 цього рішення, на Акціонерне товариство "Укрзалізниця" накладено штраф у розмірі 18 282 400 гривень.

Рішенням господарського суду міста Києва від 27.01.2021 р. у справі № 910/15766/20, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2021 р., у задоволенні позову АТ «Укрзалізниця» до Антимонопольного комітету України про визнання частково недійсним рішення від 06.08.2020 р. № 470-р відмовлено.

У рішенні господарського суду міста Києва по справі № 910/15766/20, зокрема, встановлено, що вказані дії перевізника створюють для суб`єктів господарювання, які уклали відповідні типові договори й користуються послугами АТ «Укрзалізниця» з перевезення вантажів, різні умови, оскільки суб`єкти господарювання, які здійснюють приймання/відправлення вантажів зі станцій, які визначені малодіяльними, змушені укладати додаткові угоди до договорів та сплачувати різну вартість за фактично одну послугу - приймання/відправлення вантажів. Суб`єкти господарювання, які використовують малодіяльні станції, також сплачують різну вартість послуги залежно від відстані такої станції до найближчої немалодіяльної. Суб`єкти господарювання, які мають можливість сформувати маршрутну відправку, не сплачують вартість послуги, на відміну від тих, які не мають такої можливості.

Таким чином, Антимонопольний комітет України дійшов висновку про те, що дії АТ «Укрзалізниця» (Відповідач) щодо визнання малодіяльних вантажних станцій і запровадження послуги «Подача й збирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні станції, для виконання комерційних операцій, а також роботи, пов`язані з прийманням, видачею, навантаженням і вивантаженням» та встановлення її вартості, призводять до ущемлення інтересів суб`єктів господарювання, яке було б неможливим за умови існування конкуренції на ринку.

Постановою Верховного Суду від 12.10.2021 р. касаційну скаргу АТ «Укрзалізниця» залишено без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 27.01.2021 р. та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2021 р. у справі № 910/15766/20 - без змін.

Згідно новини Антимонопольного комітету України, яка розміщена на його офіційній Інтернет сторінці від 17.05.2021 р., Відповідач сплатив Комітету накладений розмір штрафу та відзвітував про припинення порушення, зазначене в пункті 2 резолютивної частини рішення комітету від 06.08.2020 р. № 470-р.

Звертаючись з позовом до суду, Позивач ТОВ «ТЕП «Вертикаль» зазначало про те, що Відповідач порушив законодавство про захист економічної конкуренції, що підтверджено рішенням Антимонопольного комітету України від 06.08.2020 р. у справі № 130-26.13/102-19, яким встановлено факт порушення Відповідачем законодавства про захист економічної конкуренції - визначення малодіяльних вантажних станцій і запровадження послуги «Подача й збирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні станції, для виконання комерційних операцій, а також роботи, пов`язані з прийманням, видачею, навантаженням і вивантаженням», встановлення її вартості та справляння відповідних платежів.

За твердженням Позивача, внаслідок вчинення Відповідачем указаного порушення законодавства про захист економічної конкуренції він поніс необґрунтовані витрати в сумі 2 187 675,95 грн. (з ПДВ) і відповідно до ст. 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції» має право на відшкодування шкоди у подвійному розмірі.

Відповідач проти задоволення позову заперечує та зазначає, що Позивач шляхом підписання Додаткових угод до Договору про надання послуг № 07244/ЦТЛ-2018 від 07.02.2018 р. без зауважень/заперечень/протоколів розбіжностей погодився із послугами, визначеними в додаткових угодах, та вартістю таких послуг. Кошти, які просить стягнути Позивач, були отримані Відповідачем як оплата належно наданих за договором послуг, тому, вони не можуть вважатися ні збитками, ні шкодою. Позивач є експедитором, а відтак всі сплачені ним кошти, які є предметом даного спору, відшкодовані йому третіми особами, що взагалі виключає факт порушення прав Позивача та завдання Позивачеві шкоди/збитків Відповідачем. Зазначені обставини, на переконання Відповідача, є підставами для відмови у задоволенні позовних вимог.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги Позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 13 Цивільного кодексу України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція.

Згідно з ч. 1 ст. 29 ГК України, зловживанням монопольним становищем вважаються: нав`язування таких умов договору, які ставлять контрагентів у нерівне становище, або додаткових умов, що не стосуються предмета договору, включаючи нав`язування товару, не потрібного контрагенту; обмеження або припинення виробництва, а також вилучення товарів з обороту з метою створення або підтримки дефіциту на ринку чи встановлення монопольних цін; інші дії, вчинені з метою створення перешкод доступу на ринок (виходу з ринку) суб`єктів господарювання; встановлення монопольно високих або дискримінаційних цін (тарифів) на свої товари, що призводить до порушення прав споживачів або обмежує права окремих споживачів; становлення монопольно низьких цін (тарифів) на свої товари, що призводить до обмеження конкуренції.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 40 ГК України, державний контроль за дотриманням антимонопольно-конкурентного законодавства, захист інтересів підприємців та споживачів від його порушень здійснюються Антимонопольним комітетом України відповідно до його повноважень, визначених законом. Антимонопольний комітет України та його територіальні відділення у встановленому законом порядку розглядають справи про недобросовісну конкуренцію та інші справи щодо порушення антимонопольно-конкурентного законодавства, передбачені законом.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції», зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку є дії чи бездіяльність суб`єкта господарювання, який займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, або ущемлення інтересів інших суб`єктів господарювання чи споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку. Зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку забороняється і тягне за собою відповідальність згідно з законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України", Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель.

Ст. 3 зазначеного Закону до основних завдань Антимонопольного комітету України відносить участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України", у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має повноваження, зокрема, перевіряти суб`єктів господарювання, об`єднання, органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю щодо дотримання ними вимог законодавства про захист економічної конкуренції та під час проведення розслідувань за заявами і справами про порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

Рішенням Антимонопольного комітету України № 470-р від 06.08.2020 р. «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу» (надалі іменується - Рішення АМКУ № 470-р): визнано, що акціонерне товариство «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська (Єжи Гедройця), 5, ідентифікаційний код юридичної особи 40075815) протягом 2018 року - 31 березня 2020 року займало монопольне становище на ринку перевезення вантажів залізничним транспортом у межах території України із часткою 100 відсотків; визнано дії акціонерного товариства «Українська залізниця», які полягали у визначенні малодіяльних вантажних станцій і запровадженні послуги «Подача й забирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні станції, для виконання комерційних операцій, а також роботи пов`язані з прийманням, видачею, навантаженням і вивантаженням» та встановленні її вартості (надалі іменується - Послуга), порушенням, передбаченим частиною першою статті 13 та пунктом 2 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку перевезення вантажів залізничним транспортом у межах території України, що призвело до ущемлення інтересів суб`єктів господарювання (споживачів послуг АТ «Укрзалізниця»), яке було б неможливим за умов існування значної конкуренції на ринку

Рішенням господарського суду міста Києва від 27.01.2021 р. по справі № 910/15766/20, залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2021 р. та постановою Верховного Суду від 12.10.2021 р., у задоволенні позовних вимог АТ «Укрзалізниця» (Відповідач) про визнання частково недійсним Рішення АМКУ № 470-р від 06.08.2020 р. відмовлено повністю.

Суд установив, що спір у даній справі між Позивачем та Відповідачем виник не з договорів перевезення вантажу, оформлені залізничними накладними, на які вказував Відповідач у відзиві на позовну заяву, а з іншого юридичного факту - вчинення Відповідачем порушення законодавства про захист економічної конкуренції, внаслідок чого (вчиненого порушення) Позивачу (споживачу послуг Відповідача) була нав`язана непотрібна для здійснення перевезення вантажу послуга з подачі/забирання вагонів на малодіяльні вантажні станції Кислівка, Безпалівка, Кириківка, Богодухів, Сагайдак, Водяна, Білий Колодязь та стягнення з Позивача плати за обслуговування таких станцій у загальному розмірі 2 187 675,95 грн. з ПДВ, яка (вартість послуги) згідно Рішення Антимонопольного комітету України № 470-р від 06.08.2020 р. визнана як економічно необґрунтована.

Суд зазначає, що під час розслідування АМКУ встановив, що займаючи у 2018-2020 роках 100% монопольне становище на ринку перевезення вантажів залізничним транспортом у межах країни, залізниця розробила та запровадила так званий «Порядок проведення рейтинг-аналізу діяльності вантажних станцій». Вона визначала критерії включення/виключення вантажних станцій до/з переліку малодіяльних. Водночас Порядок проведення цього рейтинг-аналізу і власне термін «малодіяльна вантажна станція» залізниця запровадила самостійно.

На основі створеного переліку станцій Відповідач одноосібно, без прохання вантажовласників та без визначення з ними методів погодження тарифу, ініціював підписання зі своїми клієнтами додаткових угод до договорів про надання послуг з перевезення вантажів з/на малодіяльні вантажні станції. Підписання цієї угоди було безальтернативною умовою надання клієнтам залізниці послуг перевезень.

Такі дії Відповідача створювали для суб`єктів господарювання нерівні умови отримання послуги. Оскільки клієнти, які користувалися так званими малодіяльними вантажними станціями, сплачували більшу вартість за обслуговування вантажів, порівняно з тими клієнтами, які цими станціями не користувалися. Підвищену оплату за обслуговування малодіяльних вантажних станцій залізниця стягувала протягом 2019-2020 років.

Одноосібне запровадження Відповідачем послуги малодіяльних станцій та її надання споживачам не було технологічно необхідним. Зокрема, технологічні дії на так званих «малодіяльних» та станціях, які не відносяться до таких, є однаковими. Зокрема, згідно пункту 75 Рішення АМКУ № 470-р від 06.08.2020 р., механізм направлення вагонів на малодіяльну вантажну станцію або на станцію, яка не віднесена до таких, однаковий.

Відповідно до пункту 92 Рішення АМКУ № 470-р від 06.08.2020 р. «Згідно з листом Товариства від 24.06.2019 № Ц-2/6-27/1262-19 на станції, які не віднесені до малодіяльних вантажних станцій, вагони прибувають згідно з перевізними документами як на станції призначення та в подальшому подаються вантажовласнику для виконання вантажних операцій. Нарахування та стягнення збору за надані послуги з подачі й забирання вагонів проводиться відповідно до укладених договорів з подачі й забирання вагонів або експлуатації залізничних колій та розділу ІІІ Збірника тарифів».

У Рішенні АМКУ № 470-р від 06.08.2020 р. зазначено, що Відповідач мав змогу надавати послуги перевезення вантажів з/на малодіяльні вантажні станції без запровадження послуги малодіяльних станцій, яка була вигадана та нав`язана Відповідачем іншим суб`єктам господарювання, у тому числі Позивачу.

У даному випадку, надання Позивачу послуг з подачі та забирання вагонів на малодіяльні вантажні станції протягом березня, квітня, травня, червня, жовтня 2019 р., лютого, березня, квітня 2020 р. згідно укладених між Позивачем та Відповідачем Додаткових угод № 5 від 01.03.2019 р., № 14/ПЗ від 30.08.2019 р., № 19/ПЗ від 11.09.2019 р. до Договору № 07244/ЦТЛ-2018 не спростовує факту вчинення Відповідачем порушення законодавства про захист економічної конкуренції по запровадженню даної послуги, змушування Позивача та інших суб`єктів господарювання до підписання відповідних додаткових угод до Договору.

Відсутність заперечень та/або зауважень Позивача у момент підписання додаткових угод та прийняття Позивачем спірної послуги не доводить необхідності у наданні послуги та правомірності її запровадження Відповідачем, не спростовує факту порушення Відповідачем законодавства про захист економічної конкуренції, не позбавляє Позивача права на звернення до господарського суду за захистом своїх права та інтересів.

Відповідно до преамбули Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність», цей Закон визначає правові та організаційні засади транспортно-експедиторської діяльності в Україні і спрямований на створення умов для її розвитку та вдосконалення.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність», за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність», спори у сфері транспортно-експедиторської діяльності вирішуються відповідно до закону.

У даному випадку, посилання Відповідача на Закон України «Про транспортно-експедиторську діяльність» не є релевантним до даних правовідносин - відшкодування шкоди за порушення Закону України «Про захист економічної конкуренції», оскільки даний Закон регулює взаємовідносини виключно між експедитором та клієнтом, питання укладення та виконання договору транспортного експедирування, вирішення спорів між експедитором та клієнтом.

Причиною виникнення спору в даній справі стало питання щодо наявності та/або відсутності підстав для стягнення з Відповідача шкоди у подвійному розмірі на підставі ст. 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції» особи, яким заподіяно шкоду внаслідок порушення законодавства про захист економічної конкуренції, можуть звернутися до господарського суду із заявою про її відшкодування. Шкода, заподіяна порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченими пунктами 1, 2, 5, 10, 12, 18, 19 статті 50 цього Закону, відшкодовується особою, що вчинила порушення, у подвійному розмірі завданої шкоди.

Аналіз Закону України «Про захист економічної конкуренції» дає підстави для висновку про те, що в даному законі не передбачено порядку (механізму) відшкодування шкоди, а тому слід застосовувати положення Цивільного та Господарського кодексів України.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Ст. 224 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Ч. 1 ст. 225 ГК України визначено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Згідно зі ст. 255 ГК України збитки, заподіяні зловживанням монопольним становищем, антиконкурентними узгодженими діями, дискримінацією суб`єктів господарювання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, а також збитки, заподіяні внаслідок вчинення дій, визначених цим Кодексом як недобросовісна конкуренція, підлягають відшкодуванню за позовами заінтересованих осіб у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з ч. 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Загальне правило ст. 1166 ЦК України встановлює, що будь-яка майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, в повному обсязі. Якщо мають місце спеціальні підстави, що надають можливість застосовувати до правовідносин положення інших статей § 1 Глави 82 ЦК, треба застосовувати спеціальні норми. В іншому випадку відшкодування шкоди відбуватиметься за правилами вищезазначеної статті.

Аналіз положень ст. 1166 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв`язок між ними та вина заподіювача шкоди.

Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права. Такий елемент як наявність шкоди полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки.

Отже, збитки є наслідками неправомірної поведінки, дії чи бездіяльності особи, яка порушила права або законні інтереси іншої особи, зокрема невиконання або неналежне виконання установлених вимог щодо здійснення господарської діяльності, господарське правопорушення, порушення майнових прав або законних інтересів інших суб`єктів тощо.

Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; наявність збитків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Відсутність хоча б одного із перелічених елементів, що утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Протиправна поведінка особи може мати прояв у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою (збитками) розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Близька за змістом правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 21.04.2020 р. у справі № 904/3189/19, від 10.12.2018 р. у справі № 902/320/17.

Ураховуючи положення ст. 74 ГПК України, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Натомість відповідачу потрібно довести відсутність його вини у завданні збитків позивачу.

Господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази (близький за змістом висновок щодо можливості суду самостійно встановлювати наявність складу правопорушення сформований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.03.2019 р. у справі № 920/715/17, а також у постановах Верховного Суду від 15.02.2022 р. у справі № 927/219/20, від 14.09.2021 р. у справі № 923/719/17, від 10.06.2021 р. у справі № 5023/2837/11, від 22.04.2021 р. у справі № 915/1624/16, від 10.03.2020 р. у справі № 902/318/16, від 10.12.2020 р. у справі № 922/1067/17 та від 10.06.2021 р. у справі № 5023/2837/11.

Верховний Суд у постанові від 16.02.2023 р. зі справи № 910/14588/21 (стягнення шкоди відповідно до ст. 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції»), Верховний Суд, встановивши, що залізниця, заперечуючи проти позовних вимог послідовно зазначала, зокрема, про те, що витрати на оплату відповідачеві спірної послуги були включені позивачем до загальної вартості реалізованого ним товару третім особам, тобто, збільшення вартості власних послуг та/або вартості продукції, яка ним реалізовувалась, що свідчить про відсутність завдання шкоди позивачу, - зазначив, що з`ясування наведених обставин має визначальне значення у вирішенні спору зі справи, оскільки, якщопозивачем до загальної вартості реалізованого ним товару третім особам (ТОВ «Пирятинський делікатес») було включено вартість спірної послуги, відповідно, позивачу не завдано шкоди/збитків та він не є кінцевим споживачем спірної послуги. Законодавством України передбачена можливість відшкодування шкоди виключно за умов наявності складу цивільного правопорушення в діях відповідача.

Беручи до уваги викладене вище та матеріали даної справи, на переконання суду, Позивач не довів обставин завдання йому шкоди порушенням Відповідачем конкурентного законодавства, та, відповідно, не обґрунтував підстав для стягнення шкоди у подвійному розмірі згідно ст. 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Щодо тверджень Відповідача про те, що строк позовної давності згідно вимог Позивача повинен становити шестимісячний строк, встановлений п. 136 Статуту залізниць України, ч.ч. 1-4 ст. 315 ГК України, та обчислюватися з дня списання коштів з особового рахунку Позивача, суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини між Позивачем та Відповідачем виникли не з договору перевезення вантажу залізницею, оформлений накладною, а з іншого юридичного факту - вчинення Відповідачем порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові ( ч. 4 ст. 267 ЦК України)

Ч. 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

Для початку перебігу позовної давності має значення не лише день, коли особа із впевненістю довідалася про порушення свого права або про особу, яка його порушила, але й день, коли особа могла довідатися про відповідні обставини.

За змістом ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд.

Таку правову позицію викладено й у постанові Верховного Суду України від 08.06.2016 р. у справі № 6-3006цс15.

Таким чином, перебіг позовної давності, у свою чергу, відповідно до ст. 261 Цивільного кодексу України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Підставою позову Позивачем визначено займання Відповідачем протягом 2018 року - 31 березня 2020 року монопольного становища на ринку перевезення вантажів залізничним транспортом у межах території України із часткою 100 відсотків, зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку перевезення вантажів залізничним транспортом у межах території України, що призвело до ущемлення інтересів суб`єктів господарювання (споживачів послуг АТ «Укрзалізниця»), яке було б неможливим за умов існування значної конкуренції на ринку. Зокрема, введення рішенням Правління Відповідача № Ц-64/101 від 18.12.2018 р. та наказом Відповідача № 22 від 09.01.2019 р. послуги малодіяльних станцій та встановлення вартості на неї.

Виходячи з предмету спору, правовідносини сторін регулюються Законом України «Про захист економічної конкуренції», який є спеціальним та регулює, зокрема, відшкодування шкоди особам, яким заподіяно шкоду внаслідок порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

Таким чином, у даному випадку відсутні підстави для застосування чинного законодавства України, у тому числі стосовно спеціальної позовної давності, яке регулює правовідносини з перевезення вантажів залізничним транспортом.

Щодо початку перебігу строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Основним завданням Антимонопольного комітету України, відповідно до ст. 3 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині: 1) здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції; 2) контролю за концентрацією, узгодженими діями суб`єктів господарювання та дотриманням вимог законодавства про захист економічної конкуренції під час регулювання цін (тарифів) на товари, що виробляються (реалізуються) суб`єктами природних монополій; 3) сприяння розвитку добросовісної конкуренції; 4) методичного забезпечення застосування законодавства про захист економічної конкуренції; 5) здійснення контролю щодо створення конкурентного середовища та захисту конкуренції у сфері державних закупівель.

Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про Антимонопольний комітет України», у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має такі повноваження проводити дослідження ринку, визначати межі товарного ринку, а також становище, в тому числі монопольне (домінуюче), суб`єктів господарювання на цьому ринку та приймати відповідні рішення (розпорядження).

Відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону України «Про захист економічної конкуренції», державний контроль за додержанням законодавства про захист економічної конкуренції, захист інтересів суб`єктів господарювання та споживачів від його порушень здійснюються органами Антимонопольного комітету України.

Ч. 1 ст. 35 Закону України «Про захист економічної конкуренції» визначено, що розгляд справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції починається з прийняттям розпорядження про початок розгляду справи та закінчується прийняттям рішення у справі.

Приписами ч. 1 ст. 48 Закону України «Про захист економічної конкуренції» визначено, що за результатами розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України приймають рішення, в тому числі про: визнання вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції; припинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції; зобов`язання органу влади, органу місцевого самоврядування, органу адміністративно-господарського управління та контролю скасувати або змінити прийняте ним рішення чи розірвати угоди, визнані антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю; визнання суб`єкта господарювання таким, що займає монопольне (домінуюче) становище на ринку.

З урахуванням вищевикладеного, можна дійти висновку, що тільки Антимонопольний комітет України може визнати факт займанням монопольним становищем. Тобто, до моменту встановлення відповідним компетентним органом (Антимонопольним комітетом України) факту займання монопольним становищем та зловживанням таким становищем відповідною особою, будь-які особи, в тому числі Позивач, не можуть стверджувати про займання тією чи іншою особою монопольного становища на певному ринку та зловживанням таким становищем.

Таким чином, про порушення своїх прав діями Відповідача та завдання шкоди Позивачу, останній зміг дізнатися та дізнався лише 06.08.2020 р. - з моменту винесення Антимонопольним комітетом України Рішення № 470-р «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу», а саме - 06.08.2020 р.

Ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Оскільки для вимог про відшкодування шкоди застосовується загальна позовна давність, тобто трирічний строк, то Позивачем заявлено даний позов без пропуску позовної давності (11.2021 р.), який мав би закінчитися лише 06.08.2023 р.

Правовий висновок про трирічний строк позовної давності у спорі щодо стягнення з АТ «Укрзалізниця» шкоди на підставі ст. 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції», викладений у постанові Верховного Суду від 03.07.2018 р. по справі № 910/4425/16.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 р. Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Ч. 1 ст. 2 ГПК України визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ст. 13 ГПК України).

Ст. 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст.ст. 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Ст. 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Позивача.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору та витрати Позивача на професійну правничу допомогу адвоката, покладаються на Позивача.

Керуючись ст. ст. 7, 9 Кодексу України з процедур банкрутств, ст. ст. 46, 74, 80, 129, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

У зв`язку із введенням із 05 год. 30 хв. 24.02.22 воєнного стану в Україні Указом Президента України від 24.02.22 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» через військову агресію Російської Федерації проти України … повний текст рішення складено 09.08.2023.

Суддя О.О. Юлдашев

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.