РІШЕННЯ

Іменем України

26 липня 2023 року справа № 927/262/23
Господарський суд Чернігівської області у складі судді Демидової М.О., за участю секретаря судового засідання Хіловської І.Д., розглянувши матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропартнер», проспект Перемоги, 133, місто Чернігів, 14013, e-mail: ; елекртонна пошта представника: ІНФОРМАЦІЯ_1

до відповідача: Російської Федерації в особі Міністерства Оборони Російської Федерації, Посольство Російської Федерації в Україні, проспект Повітрофлотський, 27, місто Київ, 02000

про стягнення 1293379 гривень 79 копійок

Представники сторін:

від позивача: не прибув;

від відповідача: не прибув;

ВСТАНОВИВ:

Товариством з обмеженою відповідальністю «Агропартнер» подано позов до російської федерації в особі міністерства оборони Російської Федерації про відшкодування збитків у розмірі 1293379 гривень 79 копійок.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та активними бойовими діями на території Чернігівської області у період з 24.02.2022 до квітня 2022 майну позивача завдано шкоду та нанесено збитки, а саме: шкода заподіяна автомобілю MAN TGS 18.400, НОМЕР_1 , 2011року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , у розмірі 1293379 гривень 79 копійок.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 20.02.2023 відкрите загальне позовне провадження у справі №927/262/23 та з урахуванням ухвали суду від 21.02.2023, підготовче засідання призначено на 21.03.2023, 12:00.

Зазначену вище ухвалу суду направлено відповідачу - посольству Російської Федерації в Україні за адресою: проспект Повітрофлотський, 27, місто Київ, 02000. Ухвала повернулася на адресу суду неврученою із позначкою поштового відділення "адресат відсутній за вказаною адресою".

Крім того, враховуючи розірвання дипломатичних відносин України з Російською Федерацією з 24.02.2022, відповідача було повідомлено про дату, час та місце проведення підготовчого засідання у даній справі шляхом розміщення на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://cn.arbitr.gov.ua.

У підготовче засідання 21.03.2023 прибув представник позивача у даній справі.

Представник відповідача не прибув.

Заяв та клопотань від сторін у справі не надходило.

У судовому засідання оголошувалась перерва до 12.04.2023, 12:30.

У судове засідання сторони не прибули, про час та дату судового засідання позивач повідомлений належним чином, що підтверджено розпискою від 21.03.2023, наявною у матеріалах справи.

Відповідач повідомлений про час та місце судового розгляду справи шляхом розміщення відповідного оголошення-повідомлення на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://cn.arbitr.gov.ua.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 12.04.2023 продовжено строк підготовчого провадження у справі №927/262/23 на 29 днів; підготовче засідання відкладено на 10.05.2023; зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Агропартнер" здійснити переклад ухвали від 12.04.2023 на російську мову та направити до Посольства Російської Федерації в Республіці Польща (або Посольства Російської Федерації у будь-якій іншій зручній для вручення (направлення) ухвали суду країні); крім того, зобов?язано направити скан-копії вказаного вище перекладу на офіційну електронну пошту (адресу) Міністерства юстиції Російської Федерації - , а докази надати суду у строк до 09.05.2023.

02.05.2023 від позивача на адресу суду надійшла заява №85/23 від 01.05.2023 про виконання ухвали суду від 12.04.2023.

У судове засідання 10.05.2023 сторони не прибули.

У судовому засіданні судом протокольно ухвалено закрити підготовче провадження у справі №927/262/23 та призначено справу до судового розгляду по суті на 24.05.2023, 12:40. Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Агропартнер" здійснити переклад ухвали від 10.05.2023 на російську мову та направити до Посольства Російської Федерації в Республіці Польща (або Посольства Російської Федерації у будь-якій іншій зручній для вручення (направлення) ухвали суду країні); скан-копії такого перекладу направити на офіційну електронну пошту (адресу) Міністерства юстиції Російської Федерації - , докази надати суду у строк до 23.05.2023.

22.05.2023 від позивача на адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи для надання часу виконання ухвали суду від 10.05.2023 у частині повідомлення відповідача про розгляд справи.

У судове засідання 25.05.2023 учасники судового процесу не прибули, причину неявки суду не повідомили.

Судове засідання було відкладено на 15.06.2023, 11:10.

15.06.2023 від позивача на адресу суду надійла заява про розгля справи за відсутності представника позивача та заява №117 від 14.06.2023 на виконання ухвали та долучення документів до справи.

Судове засідання було відкладено на 26.07.2023, 11:50.

У судове засідання 26.07.2023 сторони не прибули.

Заяв та клопотань від сторін до суду не надходило.

Частиною 1 статті 367 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі якщо в процесі розгляду справи господарському суду необхідно, зокрема, вручити документи на території іншої держави, господарський суд може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Судове доручення надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами (ч. 2 ст. 367 Господарського процесуального кодексу України).

Порядок передачі судових та позасудових документів для вручення на території держави відповідача регулюється Угодою про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, до якої Україна приєдналася 19.12.1992, прийнявши відповідний нормативний акт - Постанову Верховної Ради України "Про ратифікацію Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності" від 19.12.1992.

Разом з тим у зв`язку з військовою агресією держави відповідача проти України, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан.

Відповідно до частини 1 статті 12-2 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

За зверненням Міністерства юстиції України Міністерство закордонних справ України повідомило депозитаріїв конвенцій Ради Європи, Гаазької конференції з міжнародного приватного права та Організації Об?єднаних Націй, а також сторони двосторонніх міжнародних договорів України про повномасштабну триваючу збройну агресію Росії проти України та неможливість у зв`язку з цим гарантувати у повному обсязі виконання українською стороною зобов`язань за відповідними міжнародними договорами та конвенціями на весь період воєнного стану.

Згідно з листом Міністерства юстиції України "Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану" №25814/12.1.1/32-22 від 21.03.2022 з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування.

Крім того, у зв`язку з агресією з боку держави відповідача та введенням воєнного стану АТ "Укрпошта" з 25.02.2022 припинила обмін міжнародними поштовими відправленнями та поштовими переказами з державою відповідача, а відтак, суд позбавлений можливості повідомляти відповідача про розгляд справи засобами поштового зв`язку та не звертається до суду держави відповідача з судовим дорученням про вручення документів.

Водночас, судом вчинялись дії щодо повідомлення відповідача про наявне позовне провадження та розгляд даної справи шляхом зобов?язання позивача здійснення перекладу ухвал суду у даній справі на російську мову та направлення їх до Посольства Російської Федерації в Республіці Польща (або посольства Російської Федерації у будь-якій іншій зручній для вручення (направлення) ухвал суду країні); направлення скан-копії таких перкладів на офіційну електронну пошту (адресу) Міністерства юстиції Російської Федерації - .

Відповідні докази наявні в матеріалах справи.

Порядок повідомлення іноземної держави регулюється також Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах (Гаазька конвенція), стороною якої, з певними застереженнями, є Росія. Хоча прямих перешкод для застосування цієї Конвенції немає, проблема полягає у реальності цього способу. Адже, з одного боку, Росія може просто відмовитись приймати документи, і вони не вважатимуться врученими, а з іншого - наразі немає каналів, якими такі повідомлення можна було б направити з України.

Для повідомлення учасників справи, які перебувають на території країни-агресора, або самої країни-агресора є можливим розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади України, що здійснювалося Господарським судом Чернігівської області в межах судового процесу у даній справі.

Крім того, процесуальні документи щодо розгляду даної справи офіційно оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень та знаходяться у вільному доступі.

Таким чином суд, виходячи з презумпції обізнаності відповідача, дійшов висновку про належне повідомлення останнього про розгляд даної справи.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агропартнер» здійснює свою діяльність у м. Чернігові і у Чернігівській області.

Позивачем вказано про те, що у власності останнього наявні автомобілі та інше майно.

23.02.2022 Указом Президента України «Про введення надзвичайного стану в окремих регіонах України», затвердженого Законом №2101-ІХ від 23.02.2022 введено на території Чернігівської та інших областей надзвичайний стан з 00 годин 00 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

За доводами позивача, у зв?язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та активними бойовими діями, які відбувалися на території Чернігівської області в період з 24.02.2022 до квітня 2022, майну позивача було завдано шкоду та нанесено збитки, а саме: шкода була заподіяна автомобілю MAN TGS 18.400, НОМЕР_1 , 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 (надалі- «автомобіль MAN»), власником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Агропартнер», що підтвердженоя свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (а.с.6).

Пошкодження автомобіля виявлено 29.04.2022 працівником Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропартнер» у період збройної агресії Російської Федерації проти України внаслідок ракетного обстрілу російськими військами території міста Чернігів.

03.05.2022 Товариством з обмеженою відповіадьністю «Агропартнер» була подана заява (повідомлення) про вчинення кримінального злочину (ст. 194 Кримінального кодексу України) до Чернігівського відділу поліції в м. Чернігів Головного Управління національної поліції України в Чернігівській області (а.с.7).

Слідчим Чернігівського районного управління поліції Головного Управління національної поліції України в Чернігівській області було видано позивачу довідку про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Агропартнер» залучений як потерпілий у кримінальному провадженні №000010 від 28.02.2022 (а.с. 8).

Як зазначив позивач, вищевказана заява від 03.05.2022 була передана органами Чернігівського районного Управління поліції до Чернігівської окружної прокуратури з метою приєднання до матеріалів кримінального провадження №000010 від 28.02.2022 за ч. 2 ст. 438 Кримінального кодексу України, що підтверджується листом №Р-104аз/124/48/5/2022 від 12.08.2022 (а.с. 9-10).

Згодом заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропартнер» була передана Чернігівською окружною прокуратурою до Управління Служби безпеки України в Чернігівській області та приєднана до кримінального провадження №000010 від 28.02.2022, що підтверджується листом №4102ВИХ-22 від 18.08.2022 (а.с. 11).

У доданому позивачем до матеріалів справи копії Витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань (номер кримінального провадження 000010 від 28.02.2022) зазначено про те, що починаючи з 24.02.2022 невстановлені військовослужбовці збройних сил Російської Федерації із застосуванням важкого озброєння регулярно здійснюють обстріли цивільних будівель в м. Чернігові та інших населених пунктах Чернігівської області, завдаючи їм руйнування, пошкоджуючи майно цивільних осіб, а також завдаючи тілесних ушкоджень та смерть громадянам. При цьому, будівлі та прилеглі до них територія не містять воєнних об`єктів. Таким чином, вказані невстановлені особи порушують закони і звичаї війни, а саме ст. 52 Додаткового протоколу до Женевської конвенції від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І) від 08.06.1977 (а.с. 63).

Позивачем зазначено про те, що вказаний Витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань (номер кримінального провадження 000010 від 28.02.2022) було надано на адвокатський запит №07/10/22-3-5 від 07.10.2022 у підтвердження відкриття кримінального провадження за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропартнер» за №23607 від 06.05.2022, яка приєднана до кримінального провадження №0000010 від 28.02.2022 за ч. 1 ст. 438, ч. 2 ст. 438 Кримінального кодексу України із зазначенням епізодів, які вказані в заяві Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОПАРТНЕР» за №23607 від 06.05.2022 (а.с. 70).

Товариством з обмеженою відповідальністю «Агропартнер» додатково було подано до Управління Служби безпеки України в Чернігівській області заяву №1012 від 06.09.2022 (а.с. 13-16) щодо завдання шкоди збройними силами Російської Федерації майну, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Агропартнер», та разом з додатками, вказаная заява слідчим слідчого відділу Служби Безпеки України долучена до матеріалів кримінального провадження №000010 від 28.02.2022 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 438, ч. 2 ст. 438 Кримінального кодексу України, що підтверджується листом Управління Служби безпеки України в Чернігівській області №74/12/246 від 13.09.2022 (а.с. 12).

З метою доведення розміру завданої шкоди Товариство з обмеженою відповідальністю «Агропартнер» звернулося до Чернігівського Науково-дослідного Експертно-криміналістичного центру Міністрества Внутрішнії Справ України щодо проведення транспортно-товарознавчого дослідження автомобіля MAN.

Відповідно до висновку експертного дослідження Чернігівського Науково-дослідного Експертно-криміналістичного центру Міністрества Внутрішнії Справ України №ЕД-19/125-22/2288-АВ від 08.06.2022 вартість відновлювального ремонту автомобіля MAN TGS 18.400, НОМЕР_1 , 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок військової агресії Російської Федерації, становить 1293379 гривень 79 копійок (а.с. 17-23).

Висновок експертного дослідження №ЕД-19/125-22/2288-АВ від 08.06.2022 виконаний судовим експертом сектору автотоварознавчих досліджень відділу товарознавчих та гемологічних досліджень Чернігівського Науково-дослідного Експертно-криміналістичного центру Міністрества Внутрішнії Справ України Малишкиним О.В., який має вищу освіту, кваліфікацію судового експерта з правом проведення транспортно-товарознавчої експертизи за експертною спеціальністю 12.2 «Визначення вартості колісних транспортних засобів та розміру збитку, завданого власнику транспортного засобу» (свідоцтво №16337, видане ЕКК МВС 22.10.2018, підтверджене рішенням ЕКК МВС від 07.09.2020 № 2105).

Звертаючись до суду з даним позовом, відповідачем за яким визначено державу (Російська Федераціяф), позивач посилається на норми міжнародного і національного законодавства України, на підставі яких просить стягнути з відповідача шкоду у розмірі 1293379 гривень 79 копійок завдану внаслідок збройної агресій Російської Федерації проти України.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність задоволення позову у повному обсязі з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 73, ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч. 3 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 1 Протоколу №1 від 20.03.1952 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

На підставі наведених положень чинного законодавства, знищення належного позивачу на праві власності майна порушує відповідне право власності позивача, внаслідок чого осатанній набуває право на відшкодування заподіяної йому шкоди.

Згідно з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 18.05.2022 у справі №428/11673/19, загальновідомим є (тобто таким, що не потребує доказування) те, що Російська Федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду російської федерації.

Враховуючи викладене та враховуючи, що майно позивача було пошкоджено на території м. Чернігва, поданий на розгляд спір підсудний господарському суду за місцем заподіяння шкоди, а саме Господарському суду Чернігівської області.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Агропартнер» визначило відповідачем державу - Російську Федерацію.

Згідно з ч. 1 ст. 79 Закону України "Про міжнародне приватне право" пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Частиною 4 ст. 79 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачено, що у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Враховуючи вищезазначені норми, Закон України "Про міжнародне приватне право" встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Водночас, як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (ст.11), так і Конвенція Організіції Об?яєднаних націй про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (ст.12), передбачають, що договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.

У даному випадку суд не вбачає підстав для застосування суверенного судового імунітету відповідача, виходячи з наступного.

Як Україна, так і Російська Федерація є учасницями міжнародних договорів, а саме:

- Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 (далі - Конвенція про правову допомогу). Вказана Конвенція підписана Україною та Російською Федерацією та ратифікована: Україною - відповідно до Закону України №240/94-ВР від 10.11.1994 ; Російська Федерація - відповідно до Федерального закону №16-ФЗ від 04.08.1994;

- Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 (далі - Угода). Наведена Угода підписана і Україною і Російською Федерацією та ратифікована: Україною - відповідно до постанови Верховної Ради України 2889-XII від 19.12.1992 №; Російською Федерацією - постановою верховної ради російської федерації №3620-1від 09.10.1992.

Згідно із ст. 1 Конвенції про правову допомогу громадяни кожної з договірних сторін, а також особи, які проживають на її території, користуються на територіях усіх інших договірних сторін щодо своїх особистих та майнових прав таким самим правовим захистом, як і власні громадяни цієї договірної сторони. Громадяни кожної з договірних сторін, а також інші особи, які проживають на її території, мають право вільно та безперешкодно звертатися до судів, прокуратури та інших установ інших договірних сторін, до компетенції яких належать цивільні, сімейні та кримінальні справи (далі - установи юстиції), можуть виступати в них, подавати клопотання, пред`являти позови та здійснювати інші процесуальні дії на тих самих умовах, що й громадяни цієї договірної сторони. Положення цієї Конвенції застосовуються також до юридичних осіб, створених відповідно до законодавства договірних сторін.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 42 Конвенції про правову допомогу у справах про відшкодування шкоди (крім тих, що випливають із договорів та інших правомірних дій), компетентним є суд договірної сторони, на території якої мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. При цьому, наведена Конвенція про правову допомогу не містить жодних застережень щодо юрисдикції відповідному суду спорів про відшкодування шкоди, відповідачем у яких виступає держава чи державні органи відповідної договірної сторони.

Відповідно до ст. 1 Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 угода регулює питання вирішення справ, що випливають з договірних та інших цивільно-правових відносин між господарюючими суб`єктами, з їх відносин з державними та іншими органами, а також виконання рішень за ними.

Згідно із пп. "г" п. 1 ст. 4 Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 компетентний суд держави - учасниці має право розглядати зазначені в статті 1 цієї Угоди спори, якщо на території цієї держави - учасниці мала місце дія або інша обставина, що стала основою для вимог щодо відшкодування шкоди.

Одночасно, Угода про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 встановлює особливі правила щодо судового імунітету держав-учасниць. Так, відповідно до п. 4 ст. 4 Угоди справи про визнання недійсними повністю або такими, що не мають нормативного характеру, актів державних і інших органів, а також про відшкодування збитків, завданих господарюючим суб`єктам такими актами або які виникли внаслідок неналежного виконання зазначеними органами своїх обов`язків по відношенню до господарюючих суб`єктів, розглядаються виключно судом за місцем знаходження зазначеного органу.

Таким чином, визначаючи межі свого судового імунітету відповідно до зазначеної Угоди, її учасники (у тому числі Російська Федерація), встановили: 1) загальне правило, відповідно до якого, виходячи зі змісту статті 1, пп. "г" п. 1 ст. 4 Угоди, спір про відшкодування шкоди (незалежно від суб`єктного складу сторін, зокрема і у випадку, коли відповідачем за таким спором буде держава чи її орган) підвідомчий суду держави, в якій було вчинено дії із заподіяння шкоди і 2) вичерпний перелік випадків, коли визначені вказаною Угодою правила підсудності спорів не поширюються на спори, відповідачем у якій є державний орган. При цьому визначені Угодою правила судового імунітету держав-учасниць є вичерпними та поширюються на спори двох типів: 1) щодо недійсності актів органів державної влади та 2) відшкодування збитків, заподіяних суб`єктам господарювання такими актами або ж неналежним виконанням відповідними органами своїх обов`язків щодо суб`єкта господарювання.

З урахуванням положень статті 1, пп. "г" п. 1 ст. 4, п. 4 ст. 4 Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 стосовно спорів про відшкодування шкоди, будь-які спори такого роду підвідомчі суду тієї держави, де була заподіяна шкода, крім випадку розгляду спорів про відшкодування збитків, заподіяних суб`єктам господарювання актами органів державної влади, визнаними недійсними або ж неналежним виконанням відповідними органами своїх обов`язків щодо суб`єкта господарювання. Тобто, за змістом наведених положень Угоди, будь-які спори про відшкодування шкоди, якщо така шкода не заподіяна прямо передбаченими Угодою та наведеними вище діями органу державної влади, розглядаються компетентним за місцем заподіяння шкоди.

Таким чином, пошкодження майна позивача прямим актом агресії Російської Федерації із застосуванням озброєння не входить до меж, встановлених Угодою винятків, коли спір не може розглядатись судом за місцем заподіяння шкоди, оскільки така шкода не заподіяна недійсним актом органу державної влади Російської Федерації, а також не заподіяна неналежним виконанням обов`язків будь-якого із державних органів Російської Федерації у відношенні до позивача, як суб`єкта господарювання, оскільки позивач, як суб`єкт господарювання, не перебував і не перебуває у будь-яких зобов`язальних відносинах як приватно-правового, так і публічно-правового характеру, із жодним з органів відповідача, а отже, ані належне, ані неналежне виконання будь-яких обов`язків органів державної влади росії перед позивачем неможливе. При цьому, заподіяння шкоди шляхом пошкодження майна внаслідок прямої військової агресії не може бути проявом реалізації будь-яких обов`язків будь-якого із органів російської федерації в силу своєї явної протиправності, визнаної міжнародними інституціями, зокрема Органазіції Об??яєднаних націй. Відтак, відповідно до вищезазначеної Угоди, судовий імунітет Російської Федерації не поширюються на випадки заподіяння шкоди суб`єкту господарювання шляхом безпосереднього знищення майна суб`єкта господарювання унаслідок протиправного ураження зброєю, під час прямої агресії однієї держави-учасниці у відношенні до іншої держави учасниці.

Із урахуванням положень ст. 42 Конвенції про правову допомогу, статті 1, пп. "г" п. 1 ст. 4, п. 4 ст. 4 Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992, щодо відповідної категорії спорів існує явно виражена відмова Російської Федерації від імунітету на підставі укладеного міжнародного договору.

Виходячи з наведеного, Російська Федерація не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні збитки майну позивача.

Судом береться до уваги правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19, яка полягає в тому, що після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено Російську Федерацію, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди в результаті збройної агресії Російської Федерації, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

Аналогічна правова позиція щодо судового імунітету держави визначена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 18.05.2022 у справі №428/11673/19, від 22.06.2022 №311/498/20, від 12.10.2022 у справі № 463/14365/21; Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 990/80/22.

Вирішуючи питання щодо застосування норм матеріального права у даному спорі, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України "Про міжнародне приватне право" права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 42 Конвенції про правову допомогу зобов`язання про відшкодування шкоди, крім тих, що випливають із договорів та інших правомірних дій, визначаються за законодавством Договірної Сторони, на території якої мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Відповідно до пп. "ж" ст. 11 Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 права і обов`язки сторін за зобов`язаннями, що виникають внаслідок заподіяння шкоди, визначаються за законодавством держави, де відбулася подія або інша обставина, що стала підставою для вимог про відшкодування шкоди.

Судом враховано, що подія, яка стала підставою для вимог позивача про відшкодування шкоди (пошкодження майна належного на праві власності позивачу) мала місце на території України (м. Чернігів), то застосовним матеріальним законом при розгляді даного спору є матеріальний закон України.

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно із ст. 10 Цивільного кодексу України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Відповідно до із ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із ст.ст. 1, 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 3 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.

Таким чином, міжнародне право в Україні не потребує трансформації в національне право, а просто включається та автоматично діє в складі національного або внутрішнього законодавства. Акт ратифікації міжнародного договору Україною відразу інкорпорує його до національного права; звичаєве міжнародне право так само розглядається як частина національного права.

З огляду на наведене суд доходить до висновку про те, що до спірних відносин підлягає застосуванню матеріальний закон України, включно з відповідними положеннями міжнародних договорів, як частиною системи національного законодавства України.

Згідно зі ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення).

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Згідно зі ст. 22 Цивільного кодексу України під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки за загальним правилом зазначеної статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі. Мова йде про реальну шкоду та упущену вигоду.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє її від відповідальності, крім випадків, коли за нормами Цивільного кодексу України відповідальність настає незалежно від вини.

З огляду на вказане обов`язковою умовою притягнення відповідача до відповідальності за завдану шкоду є встановлення протиправності його дій відповідно до положень застосованого матеріального закону.

Відповідно до Конституції України Україна є суверенна і незалежна. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 був введений воєнний стан в Україні з 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

У п. 4 частини першої статті 2 Статуту Організації Об`єднаних Націй закріплено принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Відповідно до ст. 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй "Визначення агресії" від 14.12.1974 як акт агресії кваліфікується, зокрема, вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не носила, що є результатом такого вторгнення чи нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави чи її частини, а також бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави.

Меморандумом про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, відповідно до п. 2 якого Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки держави учасниці, у тому числі відповідач, підтвердили зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і гарантували, що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Резолюцією Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 01.03.2022 №A/ES-11/L.1 визнано акт агресії Російської Федерації проти України в порушення пункту 2. 4 статуту Організації Об`єднаних Націй та звернено до росії вимогу негайно припинити застосування сили по відношенню до України та вивести збройні формування Російської Федерації з України.

Наказом Міжнародного суду справедливості Організації Об`єднаних Націй №182 від 16.03.2022 зобов`язано Російську Федерацію негайно припинити військові дії, які вона розпочала 24.02.2022 на території України.

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 14.04.2022 про заяву Верховної Ради України "Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні" визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24.02.202.

Преамбулою Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

За таких обставин, в силу положень національного законодавства України та міжнародних договорів, як частини українського національного законодавства, дії відповідача за своєю суттю є актом збройної агресії у відношенні до України. Відтак, будь-які дії відповідача з метою реалізації такої агресії є протиправними, у тому числі протиправним є і обстріл майна позивача, здійснений в рамках реалізації акту агресії відповідачем.

Відповідно до ст. 25 Положення про закони і звичаї війни на суходолі (Додаток до Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі) забороняється будь-яким способом атакувати чи бомбардувати незахищені міста, селища, житлові будинки чи споруди.

Відповідно до пунктів 1, 3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 року договірні держави видають своїм сухопутним військам накази, які відповідають Положенню про закони і звичаї війни на суходолі. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, підлягає відповідальності у формі відшкодування збитків, якщо для цього є підстави. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення є відповідальною за всі дії, вчинені особами, які входять до складу її збройних сил.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів використання пошкодженого майна позивача у воєнних цілях, відтак, дії відповідача, внаслідок яких пошкоджено майно позивача, були вчинені всупереч законам і звичаям війни, а отже, відповідач несе повну відповідальність як за відповідний обстріл, так і за спричинені ним наслідки, у тому числі і за шкоду, заподіяну майну позивача.

Також при визначенні протиправності дій відповідача підлягають врахуванню загальновизнаний і засадничий загальний принцип права, який полягає в тому, що будь-яке порушення зобов`язання тягне за собою обов`язок надати відшкодування (відображений Постійною палатою міжнародного правосуддя у справі Про фабрику в Хожуві (Case concerning the factory at Chorzow), рішення № 13 від 13.09.1928, а також одна із засад сучасного правового порядку "ex injuria non oritur jus" (із беззаконня не виникає право), який відображений у Консультативному висновку Міжнародного суду справедливості "Правові наслідки для держав подальшої присутності Південної Африки в Намібії незважаючи на Резолюцію Ради Безпеки 276 (1970)".

Як встановлено судом, саме внаслідок бойових дій, спричинених збройною агресією Російської Федерації, позивачу було завдано збитків.

Протиправність дій відповідача підтверджується Витягом з єдиного реєстру досудових розслідувань (номер кримінального провадження 000010 від 28.02.2022), у якому вказано про те, що починаючи з 24.02.2022 невстановлені військовослужбовці збройних сил Російської Федерації із застосуванням важкого озброєння регулярно здійснюють обстріли цивільних будівель в м. Чернігові та інших населених пунктах Чернігівської області, завдаючи їм руйнування, пошкоджуючи майно цивільних осіб, а також завдаючи тілесних ушкоджень та смерть громадянам. Будівлі та прилеглі до них територія не містять воєнних об`єктів. Таким чином, вказані невстановлені особи порушують закони і звичаї війни, а саме ст. 52 Додаткового протоколу до Женевської конвенції від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І) від 08.06.1977.

Висновок експертного дослідження Чернігівського Науково-дослідного Експертно-криміналістичного центру Міністрества Внутрішнії Справ України №ЕД-19/125-22/2288-АВ від 08.06.2022, яким встановлена вартість пошкодженого майна у розмірі 1293379 гривень 79 копійок, а саме автомобіля MAN TGS 18.400, НОМЕР_1 , 2011 рок увипуску, номер кузова НОМЕР_2 , власником якого є Товариство з обмеженою відповіадьністю «Агропартнер», що підтвердженоя свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 (а.с.6) також є належним доказом протипрвної поведінки відповідача.

Щодо вини як складового елемента цивільного правопорушення, то законодавством України на позивача не покладається обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди.

Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

В контексті зазначеного, саме відповідач повинен доводити відсутність своєї вини у спірних правовідносинах.

Зазначений висновок підтверджується Верховним Судом, зокрема, у постанові від 21.04.2021 у справі № 648/2035/17, постанові від 14.02.2018 у справі № 686/10520/15-ц.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем у справі на підставі належних та допустимих доказів доведено повний склад правопорушення, що є умовою та підставою для застосування до відповідача такого заходу відповідальності як відшкодування збитків.

Пунктом 1 частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до висновку експертного дослідження Чернігівського Науково-дослідного Експертно-криміналістичного центру Міністрества Внутрішнії Справ України №ЕД-19/125-22/2288-АВ від 08.06.2022, проведеного Чернігівським Науково-дослідним Експертно-криміналістичним центром МВС України, вартість відновлювального ремонту автомобіля MAN TGS 18.400, НОМЕР_1 , 2011 рок увипуску, номер кузова НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок військової агресії Російської Федерації становить 1293379 гривень 79 копійок (а.с. 17-23).

Враховуючи вищезазначене, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача матеріальної шкоди у розмірі 1293379 гривень 79 копійок, завданої внаслідок збройного вторгнення Російської Федерації є доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 167 Цивільного кодексу України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Згідно зі ст. 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

При цьому держава є специфічним суб`єктом правовідносин. Під державою розуміється організація політичної влади домінуючої частини населення у соціально неоднорідному суспільстві, яка, забезпечуючи цілісність і безпеку суспільства, здійснює керівництво ним насамперед в інтересах цієї частини, а також управління загальносуспільними справами. До визначальних ознак держави відноситься наявність для виконання своїх завдань та функцій специфічного апарату, який володіє владними повноваженнями і має матеріальні засоби для реалізації цих повноважень. Реалізація функцій держави здійснюється через специфічний апарат, порядок формування, правовий статус та повноваження якого визначаються самою державою.

Як вже зазначалось, відповідно до пунктів 1, 3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 (що набрала чинності для України 24.08.1991) договірні держави видають своїм сухопутним військам накази, які відповідають Положенню про закони і звичаї війни на суходолі. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, підлягає відповідальності у формі відшкодування збитків, якщо для цього є підстави. Вона є відповідальною за всі дії, вчинені особами, які входять до складу її збройних сил.

Відтак, стягнення відповідної шкоди має здійснюватись із держави в цілому, за рахунок усіх наявних у неї активів, зокрема і майна підрозділів специфічного апарату держави, який реалізує її функції, в тому числі як державних органів, так і інших підприємств, організацій, установ, які реалізовують відповідні державні функції, незважаючи, який конкретно її підрозділ заподіяв шкоду.

За таких умов, пред`явлення позовних вимоги до Російської Федерації, як до держави в цілому не лише відповідає положенням матеріального закону, але являє собою ефективний спосіб захисту права позивача.

На підставі вищевикладеного, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, суд доходить висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.

При зверненні з позовом позивач не сплачував судовий збір, оскільки звільнений від його сплати в силу приписів п. 22 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір", які визначають, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Відповідно до частини 2 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Згідно зі статтею 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Судовий збір за розгляд даної справи становить 19400 гривень 69 копійок і він підлягає стягненню з відповідача до Державного бюджету України.

Керуючись статтями 129, 130, 232, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позові вимоги задовольнити у повному обсязі.

2. Стягнути з Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні (проспект Повітрофлотський, 27, місто Київ, 02000) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропартнер», проспект Перемоги, 133, місто Чернігів, 14013, ідентифікаційний код 31818 гривень79 копійок збитків.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. Стягнути з Російської федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні (проспект Повітрофлотський,27, місто Київ, 02000) на користь Державного бюджету України (Отримувач коштів: Головне управління Державного казначейства України у Чернігівській області, мЧернiгiв/22030101, код отримувача 37972475, банк отримувача: Казначейство України (ел. адм. подат.), код банку отримувача (МФО) 899998, рахунок отримувача UA3025739, код класифікації доходів бюджету 22030101) 19400 гривень 69 копійок судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

В судовому засіданні 26.07.2023 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст.241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений ст.256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст.257 Господарського процесуального кодексу України.

З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua .

Повний текст рішення складено та підписано 07.08.2023.

Суддя М.О. Демидова