ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

27 липня 2023 року м. Черкаси справа № 925/1669/21

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Чевгуза О.В., з секретарем судового засідання Вовчанській К.Ю.,

за участю представників:

від боржника (заявника): не з`явився,

від стягувача: Косинська Л.В. адвокат,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Господарського суду Черкаської області в місті Черкаси

заяву Приватного акціонерного товариства «Уманьгаз» про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню у справі

за позовом Акціонерного товариства «Укртрансгаз»

до Приватного акціонерного товариства «Уманьгаз»

про стягнення 6 103 217, 57 грн,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Укртрансгаз» звернулось до Господарського суду Черкаської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Уманьгаз» про стягнення 6 103 217,57 грн заборгованості за договором транспортування природного газу № від 17.12.2015: 4 969 151,10 грн заборгованість за обсяги добових небалансів, 447 359,74 грн пеня, 200 127,46 грн 3 % річних, 486 579,28 грн інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем договору транспортування природного газу в частині несплати негативних щодобових небалансів.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 20.12.2022 позов задоволено повністю. Вирішено стягнути з Приватного акціонерного товариства «Уманьгаз» на користь Акціонерного товариства «Укртрансгаз»: заборгованість з неоплачених обсягів негативних добових небалансів природного газу за договором транспортування природного газу № від 17.12.2015 в сумі 4 969 151,10 грн, 447 359,74 грн пені, 200 127,46 грн 3 % річних, 486 579,28 грн інфляційні нарахування, 91 548,30 грн на відшкодування сплаченого судового збору.

19 січня 2023 року на виконання рішення Господарським судом Черкаської області було видано наказ.

Не погоджуючись із прийнятним рішенням, 20.01.2023 (поштове відправлення від 17.01.2023) Приватне акціонерне товариство «Уманьгаз» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 20.12.2022 у справі № 925/1669/21 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову повністю.

25 січня 2023 року Приватне акціонерне товариство «Уманьгаз» звернулося до Господарського суду Черкаської області із заявою про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, у якій просить:

1) визнати наказ у справі № 925/1669/21, виданий 19.01.2023 Господарським судом Черкаської області на виконання рішення від 20.12.2022, таким, що не підлягає виконанню повністю,

2) до розгляду заяви заборонити органам та особам, які здійснюють примусове виконання рішень, приймати до виконання наказ.

06 лютого 2023 року від Акціонерного товариства «Укртрансгаз» надійшов відзив на заяву.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.02.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Уманьгаз», зупинено дію рішення Господарського суду Черкаської області від 20.12.2022 у справі № 925/1669/21 до винесення Північним апеляційним господарським судом судового акту за результатами розгляду апеляційної скарги.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.05.2023 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Уманьгаз» залишено без задоволення, рішення Господарського суду Черкаської області від 20.12.2022 у справі № 925/1669/21 без змін.

Матеріали справи повернуті до Господарського суду Черкаської області.

Ухвалою від 27 червня 2023 року Господарський суд Черкаської області розгляд заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, призначив в судовому засіданні на 27 липня 2023 року; повідомив сторони про час і дату призначення засідання по розгляду заяви.

28 червня 2023 року представник Акціонерного товариства «Укртрансгаз» подав до суду заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою від 29 червня 2023 року Господарський суд Черкаської області задовольнив заяву про розгляд справи у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

В судове засідання 27.07.2023 боржник (заявник), будучи повідомленим про дату, час і місце проведення слухання, не з`явилися, явку уповноважених представників не забезпечив.

Господарський суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях від 28 жовтня 1998 у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції").

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

Отже, при здійсненні правосуддя судом мають враховуватися не тільки процесуальні строки, визначені ГПК України, а й рішення ЄСПЛ, як джерела права, зокрема, в частині необхідності забезпечення судового розгляду впродовж розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Відтак, органи судової влади здійснюють правосуддя, навіть в умовах воєнного стану.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Суд звертає увагу на висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії", відповідно до якого заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04.10.2001 у справі "Тойшлер проти Германії" (Тeuschler v. Germany).

Таким чином, сторона повинна демонструвати зацікавленість у найшвидшому вирішенні її питання судом, брати участь на всіх етапах розгляду, що безпосередньо стосуються її, для чого має утримуватись від дій, що можуть безпідставно затягувати судовий процес, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 у справі № 11-250сап21 акцентувала увагу на тому, що ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України» (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Суд нагадує, що він зазвичай визнає порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у справах, які порушують питання, подібні до тих, що порушуються у цій справі. Аналогічну позицію висловлено у рішеннях ЄСПЛ «Смірнова проти України» (Smirnov v. Ukraine, Application N 36655/02), «Карнаушенко проти України» (Karnaushenko v. Ukraine, Application N 23853/02).

Як відзначив Верховний Суд у постановах від 12.03.2019 у справі № 910/12842/17, від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18, від 07.07.2022 у справі № 918/539/16 відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, згідно усталеної судової практики та позиції ЄСПЛ відкладення розгляду справи можливе з об`єктивних причин, як-то неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні чи недостатність матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

Зважаючи на те, що явка сторін обов`язковою не визнавалась, відтак, суд не вбачає наявність правових та фактичних підстав для відкладення розгляду справи та продовжує розгляд справи.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Частиною 3 ст. 328 ГПК України передбачено, що суд розглядає заяву в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви. До розгляду заяви суд має право своєю ухвалою зупинити виконання за виконавчим документом або заборонити приймати виконавчий документ до виконання.

Враховуючи положення ст. 7, 13, 14, 42-46 ГПК України, зокрема, щодо того, що учасники справи мають рівні права, якими вони повинні користуватися добросовісно, та несуть ризик настання тих чи інших наслідків, зумовлених невчиненням ними процесуальних дій, зважаючи на те, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, а в матеріалах справи містяться докази їх повідомлення про час та місце проведення судового засідання по розгляду заяви боржника, приймаючи до уваги необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, обставини сприяння судом у наданні учасникам судового процесу достатнього часу для належної підготовки своєї позиції та викладення її в поданих процесуальних документах, про що свідчить поданий позивачем відзив на заяву боржника, а також в забезпеченні участі в судових засіданнях, в тому числі в режимі відеоконференції, і цими правами вони розпоряджаються на власний розсуд, констатуючи достатність матеріалів для розгляду заяви боржника, господарський суд вважає можливим здійснити розгляд заяви боржника за наявними матеріалами та без участі представника боржника (заявника).

Судом були здійснені всі необхідні дії, що сприяли в реалізації сторонами принципу змагальності та диспозитивності.

Дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності та за внутрішнім переконанням, Господарський суд Черкаської області дійшов до висновку, що заява про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 160 Господарського процесуального кодексу України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню або відстрочити чи розстрочити або змінити спосіб чи порядок його виконання в порядку, встановленому ст. 328, 331 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 338 ГПК України процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, якщо інше не визначено цим розділом.

Відповідно до ст. 124 Конституції України та ст. 18, 326 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Частиною 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Відповідно до норм частин 1, 2 статті 328 Господарського процесуального кодексу України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Підстави для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом наказу, зокрема: видача наказу за рішенням, яке не набрало законної сили; помилкової видачі наказу, якщо вже після видачі наказу у справі рішення суду було скасоване; видачі наказу двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу наказу вже після видачі його дубліката; пред`явлення наказу до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього наказу до виконання (висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 2-4671/11).

Звернення заявника до суду обґрунтоване процесуально-правовою підставою, яка полягає у видачі наказу за рішенням, яке не набрало законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення від 20.12.2022 складено та підписано 29.12.2022.

19 січня 2023 року на виконання рішення Господарським судом Черкаської області було видано наказ.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2023 витребувано з Господарського суду Черкаської області матеріали справи № 925/1669/21; відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Уманьгаз» на рішення Господарського суду Черкаської області від 20.12.2022 до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи № 925/1669/21.

02.02.2023 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 925/1669/21.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2023 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Уманьгаз» на рішення Господарського суду Черкаської області від 20.12.2022 у справі № 925/1669/21 залишено без руху, скаржнику надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги, зазначених у її мотивувальній частині.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.02.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Уманьгаз» на рішення Господарського суду Черкаської області від 20.12.2022 у справі № 925/1669/21; зупинено дію рішення Господарського суду Черкаської області від 20.12.2022 у справі № 925/1669/21 до винесення Північним апеляційним господарським судом судового акту за результатами розгляду апеляційної скарги.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.05.2023 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Уманьгаз" залишено без задоволення, рішення Господарського суду Черкаської області від 20.12.2022 у справі № 925/1669/21 без змін.

Суд зауважує, що на час видачі наказу до суду не надходило повідомлень про подачу заявником апеляційної скарги на рішення суду, ухвал Північного апеляційного господарського суду про витребування матеріалів справи, тощо.

Про звернення позивача з апеляційної скаргою стало відомо 27.01.2023 з ухвали Північного апеляційного господарського суду про витребування матеріалів справи.

Таким чином, у Господарського суду Черкаської області була відсутня будь-яка інформація стосовно подачі відповідачем апеляційної скарги на рішення суду у даній справі під час видачі судом наказу.

Варто зауважити, що відповідно до ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Межі такої поведінки, яка відповідала б вказаним стандартам, не є чітко окресленими випадками, визначеними вказаною статтею. Тобто перелік того, що може визнаватися зловживанням процесуальними правами не обмежується лише ч. 2 ст. 43 ГПК України.

Більше того, здійснення учасником справи своїх процесуальних прав, зокрема, на подачу апеляційної скарги, спричиняє певні правові наслідки (у випадках, визначених ГПК України, призупиняє набрання оскаржуваним судовим рішенням законної сили до його перегляду в апеляційному порядку).

Саме тому, процесуальне законодавство визначає необхідність учасникам судового процесу при користуванні своїми процесуальними правами дотримуватись правил та вимог щодо добросовісності таких дій.

Добросовісність є однією із основоположних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК). Принцип добросовісності передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.

Верховний Суд в постанові від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 зазначив, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

За таких умов, можливо дійти наступних висновків, що на ряду з правом подати апеляційну скаргу на рішення суду протягом двадцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції, законодавець хоч і не визначив обов`язку заявника скарги інформувати про це суд першої інстанції, проте, встановивши критерії добросовісності реалізації учасником справи своїх процесуальних прав, тим самим поклав на такого учасника певні ризики настання несприятливих для нього наслідків недотримання такого стандарту поведінки.

Варто зазначити, що особа, яка подала апеляційну скаргу в передостанній день строку для її подання шляхом надсилання засобами поштового зв`язку до апеляційного суду та не повідомивши будь-яким чином про такі дії суд, який розглядав справу та прийняв рішення, не могла не знати про положення 241, 256, 327 ГПК України, які надають суду право видати наказ на виконання рішення суду, яке за відсутності будь-якої інформації щодо його оскарження зі спливом 20-ти денного строку може вважатися таким, що набрало законної сили.

В даному випадку, саме в інтересах боржника було надати оперативно поточну достовірну інформацію Господарському суду Черкаської області щодо стану оскарження рішення від 20.12.2022 у справі № 925/1669/21, чого зроблено не було.

При цьому слід наголосити, що доказів виконання рішення суду (припинення зобов`язання відповідача) ПАТ «Уманьгаз» суду не надало, матеріали справи таких не містять.

Господарський суд звертає увагу, що згідно ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ШПК України).

Наряду з цим слід зазначити, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право.

У даній справі, ПАТ «Уманьгаз» не зазначає, яке саме його право було порушено видачею наказу від 19.01.2023 на виконання рішення Господарського суду Черкаської області від 20.12.2022, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.05.2023, та яким стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Уманьгаз" на користь Акціонерного товариства "Укртрансгаз": заборгованість з неоплачених обсягів негативних добових небалансів природного газу за договором транспортування природного газу № від 17.12.2015 в сумі 4 969 151,10 грн, 447 359,74 грн пені, 200 127,46 грн 3 % річних, 486 579,28 грн інфляційні нарахування, 91 548,30 грн на відшкодування сплаченого судового збору.

Боржником до цього часу присуджена на користь позивача сума коштів сплачена не була взагалі, що не спростовано останнім у встановленому законом порядку.

Тобто, звернення до суду із заявою про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, не мало на меті захист будь-яких прав заявника, а було направлено виключно на ініціювання судового провадження заради самого судового провадження.

Такі дії, на думку суду, є недопустимими, адже порушують не тільки засади та принципи, на яких будується господарське судочинство, але й порушують право стягувача на отримання належної йому компенсації за рішенням суду, що набрало законної сили, не сприяють швидкому та ефективному виконанню судового рішення, нівелюють сутність та зміст правосуддя як такого та роль суду у його досягненні, для чого й існує процедура судового контролю з виконанням судового рішення, яке має здійснюватися належним чином.

У цьому ключі господарський суд вважає за можливе зазначити про те, що статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини, право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (див. рішення від 19.03.1997 зі справи «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece); рішення від 20.07.2004 зі справи «Шмалько проти України»).

Європейський суд з прав людини (надалі також - «ЄСПЛ») у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Також ЄСПЛ констатував, що невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу № 1 Конвенції (справи «Войтенко проти України», «Горнсбі проти Греції»).

У справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання.

Відповідно до рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів № 13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень» КРЄС вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio».

Відтак, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, складовою права на справедливий суд.

Крім того, необхідно також зважати на те, що «право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін» («Жовнер проти України», № 56848/00, § 33, ЄСПЛ, від 29 червня 2004 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

У разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Згідно з практикою ЄСПЛ поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. BULGARIA»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» («CANTONI v. FRANCE»), заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява «№ 20372/11).

ЄСПЛ вказав, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» (Miragall Escolano and others v. Spain, заява № 38366/97) may рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada Cavanilles v. Spain) ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 cm. 6 Конвенції.

Отже, суди мають враховувати обов`язок суду сприяти учасникам справи у реалізації їх процесуальних прав з дотриманням принципу розумності та пропорційності, з метою уникнення надмірного формалізму із додержанням балансу між доступом до правосуддя та повагою до принципу res judicata.

При розгляді заяви боржника господарський суд враховує вищенаведену практику ЄСПЛ в сукупності з приписами ГПК України та зазначає, що умови та правила, встановлені процесуальним кодексом для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, встановлені перш за все для захисту прав сумлінного боржника, мають переслідувати легітимну мету, не спричиняти шкоду стягувачу або змушувати його повторно звертатися до суду за захистом своїх прав, що не сприятиме швидкому та ефективному виконанню рішення суду, яке набрало законної сили.

Відтак, з урахуванням вищенаведеного, господарський суд дотримується позиції щодо необхідності уникати надмірного формалізму щодо застосування ч. 2 ст. 328 ГПК України при вирішенні питання щодо визнання наказу Господарського суду Черкаської області від 19.01.2023 у даній справі про примусове виконання рішення від 20.01.2023 таким, що не підлягає виконанню, виходячи з конкретних встановлених обставин справи його невиконання та за відсутності порушених прав боржника, а тому відхиляє доводи боржника як необґрунтовані.

Керуючись ст. 160, 232-235, 328 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Черкаської області

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Приватного акціонерного товариства «Уманьгаз» про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, відмовити.

Ухвала набирає законної сили в порядку визначеному ст. 235 ГПК України та може бути оскаржена до Північного апеляційного господарського суду в порядку та строки, визначені ст. 255-257 ГПК України.

Суддя О.В. Чевгуз