ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2023 року м. ОдесаСправа № 915/63/23
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Л.В. Поліщук,

суддів: К.В. Богатиря, О.Ю. Аленіна,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Амальгама Люкс»

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 11.04.2023 (суддя О.Г. Смородінова, м. Миколаїв, повний текст складено 17.04.2023)

у справі № 915/63/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Амальгама Люкс»

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Гучек Олега Анатолійовича

про стягнення 96575,88 грн,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог

У січні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Амальгама Люкс» (надалі також ТОВ «Амальгама Люкс») звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Гучек Олега Анатолійовича (надалі також ФОП Гучек О.А.) про стягнення заборгованості з орендної плати у розмірі 24919,63 грн, інфляційних втрат у розмірі 3758,52 грн, пені у розмірі 7955,70 грн, 3% річних у розмірі 542,03 грн та штрафу у розмірі 59400,00 грн, що разом складає 96575,88 грн.

Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань з повної та своєчасної оплати орендної плати за укладеним між сторонами договором оренди технологічної споруди №ТС-508 від 01.02.2021, у зв`язку з чим з лютого по квітень 2022 року утворилась заборгованість з орендної плати у спірній сумі, на яку позивачем нараховано пеню, 3% річних, інфляційні збитки та штраф.

Крім того, позивач зазначив, що на підставі договору про надання правової допомоги №544 від 03.01.2023 позивач сплатив адвокату 20000,00 грн гонорару за надання професійної правничої допомоги, пов`язаної із збором доказів, складанням і поданням цього позову та веденням справи у суді першої інстанції, та просив стягнути з відповідача всі судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 11.04.2023 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача борг з орендної плати у розмірі 24919,63 грн, інфляційні втрати у розмірі 3758,52 грн, 3% річних у розмірі 542,03грн, пеню у розмірі 5191,71 грн, а також 956,36 грн судового збору та 274,37 грн витрат на здійснення перекладу документів. У задоволенні решти позовних вимог в частині стягнення з відповідача неустойки в сумі 62163,99 грн відмовлено.

Суд першої інстанції, встановивши факт неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань щодо повної та своєчасної оплати орендної плати, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення основного боргу у заявленому позивачем розмірі та правомірність нарахування позивачем пені, інфляційних втрат та відсотків річних.

Перевіривши розрахунок пені, інфляційних втрат та відсотків річних, господарським судом встановлено вірність його обрахунку в частині стягнення інфляційних втрат та відсотків річних, у зв`язку з чим позов у цій частині задовольнив у повному обсязі.

В частині позовних вимог про стягнення пені, суд встановив наявність підстав для їх часткового задоволення, оскільки позивачем при нарахуванні пені не враховано положення частини шостої статті 232 Господарського кодексу України, відповідно до яких нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Оскільки договором не встановлено іншого строку нарахування пені, таке нарахування мало припинитися через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення штрафу місцевий господарський суд виходив з того, що погоджений сторонами у пункті 9.10. договору штраф, за своєю правовою природою, ураховуючи спосіб його обчислення за кожен день прострочення, підпадає під визначення пені. При цьому господарський суд, врахувавши, що оскільки позивачем було заявлено вимогу про стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який нараховується пеня, від вартості простроченого платежу за кожен календарний день прострочення, за сукупний період з 26.03.2022 по 31.12.2022, дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення штрафу у розмірі 300,00грн за кожен день прострочення за цей же період, який по суті теж є пенею.

Стосовно стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення останніх з відповідача, оскільки позивачем не надано акту виконаних робіт, рахунку на оплату, наявність яких передбачена умовами договору про надання правової допомоги, а також детального опису наданих послуг та виконаних робіт із зазначенням часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням суду, ТОВ «Амальгама Люкс» звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 11.04.2023 у справі №915/63/23 в частині відмови у стягненні з ФОП Гучек О.А. штрафу у розмірі 59400,00 грн та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. Також скаржник просив скасувати рішення суду в частині відмови у стягненні судових витрат та стягнути з відповідача усі судові витрати, у тому числі витрати на правову допомогу, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник, пославшись на статтю 231 Господарського кодексу України, статті 549, 627 Цивільного кодексу України, постанови Верховного Суду від 12.12.2019 №910/10939/18, від 27.09.2019 №923/760/16, від 19.09.2019 №904/5770/18, від 28.08.2019 №910/11944/18, від 02.04.2019 № 910/7398/18, умови договору оренди, зазначив, що стягнення одночасно штрафу і пені, які встановлені договором це право сторони, яке не суперечить статті 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

На переконання скаржника, ототожнення судом першої інстанції позовних вимог зі стягнення пені та штрафу є помилковим та безпідставним, оскільки особливість пені полягає в тому, що вона нараховується саме у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, в той час як штрафом сторони визначили фіксований платіж за нездійснення сплати орендної плати у визначений строк, який застосовується щодня для стимулювання боржника виконувати зобов`язання за договором, а сама сума штрафу є сталою та не залежить від суми заборгованості.

Також апелянт зауважив, що судом першої інстанції неправомірно відмовлено йому у стягненні з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, оскільки законом не встановлено, що детальний опис виконаних робіт адвоката повинен надаватися окремим процесуальним документом, а у позовній заяві скаржник зазначив попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, у тому числі і витрат на професійну правничу допомогу в частині збору доказів, складання і подання позову, ведення справи у суді першої інстанції. Також скаржник зазначив, що рахунок, передбачений договором про надання правової допомоги, до суду першої інстанції не надавався, оскільки він був вже сплачений позивачем в якості фіксованої суми гонорару, докази чого наявні в матеріалах справи. Щодо акту здачі-передачі виконаних робіт за договором про надання правової допомоги №544 від 03.01.2023 скаржник зазначив, що подання його до вирішення справи по суті було неможливо, оскільки фактично роботи з ведення адвокатом справи в суді не були завершені, а сам акт здачі-приймання-передачі виконаних робіт був укладений лише 21.04.2023, тобто після опублікування рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Про факт винесення рішення позивач дізнався після його оприлюднення, а відсутність представника позивача в судовому засіданні обумовлена рекомендаціями суду утримуватися від безпосередньої участі у судовому засіданні.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.05.2023 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Л.В.Поліщук, суддів: К.В. Богатиря, О.Ю. Аленіна.

У зв`язку з тим, що на час надходження апеляційної скарги матеріали справи №915/63/23 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили, ухвалою суду від 15.05.2023 відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Амальгама Люкс» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 11.04.2023 у справі № 915/63/23 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду. Доручено Господарському суду Миколаївської області надіслати матеріали справи №915/63/23 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

23.05.2023 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №915/63/23.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.05.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Амальгама Люкс» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 11.04.2023 у справі № 915/63/23.

Згідно із частинами першою та другою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі; розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини десятої статті 270 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З огляду на те, що ТОВ «Амальгама Люкс» оскаржується рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, вказаною ухвалою суду апеляційної інстанції від 29.05.2023 розгляд апеляційної скарги постановлено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Окрім того, ухвалою суду від 29.05.2023 встановлено учасникам справи строк до 15.06.2023 для подання відзиву на апеляційну скаргу. Роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи. Попереджено учасників справи про наслідки подання письмових заяв чи клопотань без додержання вимог частини першої та другої вказаної вище норми або не у строк, встановлений судом, у вигляді їх повернення заявникові без розгляду.

Стосовно здійснення судом апеляційної інстанції повідомлення сторін про розгляд справи в суді апеляційної інстанції судова колегія зазначає, що ухвалу суду від 29.05.2023 позивач отримав 06.06.2023, що вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідачу ухвала суду від 29.05.2023 направлялась за адресою, наявною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, проте вказане поштове відправлення повернуто оператором поштового зв`язку з довідкою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Частинами п`ятою та шостою статті 242 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня. Днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №270 від 05.03.2009 (далі - Правила надання послуг поштового зв`язку).

Поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на такі категорії: прості, рекомендовані, без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю. Рекомендовані поштові картки, листи та бандеролі з позначкою «Вручити особисто», рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка» приймаються для пересилання лише з рекомендованим повідомленням про їх вручення (пункти 11 та 17 Правил надання послуг поштового зв`язку).

Колегія суддів зауважує, що до повноважень господарських судів не віднесено визначення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників справи на час вчинення тих чи інших процесуальних дій, відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників справи, наявними в матеріалах справи. Якщо ж фактичне місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників справи з якихось причин не відповідає його місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників справи, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю особу.

Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням.

Суд звертає увагу на те, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (суд враховує mutatis mutandis висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18), провадження № 11-268заі18).

Відтак, з огляду на приписи пункту 5 частини шостої статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення відповідачу копії ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.05.2023, якою сторони повідомлялись про відкриття апеляційного провадження у даній справі та якою встановлювався відповідачу строк для надання відзиву на апеляційну скаргу, є 14.06.2023 - день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність відповідача за адресою місцезнаходження, яка зареєстрована у встановленому законом порядку.

Будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань до суду апеляційної інстанції не надходили.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України від 02.05.2013, Папазова та інші проти України від 15.03.2012).

Європейський суд щодо тлумачення положення «розумний строк» в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Враховуючи необхідність повного та всебічного розгляду апеляційної скарги із забезпеченням принципу змагальності та створення сторонам, які беруть участь у справі, необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, а також з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, розгляд апеляційної скарги здійснювався у розумний строк.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.

Фактичні обставини справи

01.02.2021 між ТОВ «Амальгама Люкс» (орендодавцем) та ФОП Гучеком Олегом Анатолійовичем (орендарем) укладено договір оренди технологічної споруди №ТС-508 (надалі договір), відповідно до пункту 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування технологічну споруду №49, розміщену за адресою: м.Миколаїв, вул. Мала Морська, 108/2, що знаходиться у власності орендодавця на підставі свідоцтва на право власності. Майно передається в оренду з метою розміщення орендарем обладнання, яке буде використовуватися виключно для обліку та передачі електричної енергії.

Згідно із пунктом 2.1. договору орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний в договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акту приймання-передачі майна.

У разі припинення цього договору майно повертається орендарем орендодавцю. Орендар повертає майно орендодавцю аналогічно порядку, встановленому при передачі майна орендарю, за цим договором. Майно вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі (пункт 2.3. договору).

У пункті 3.1. договору сторони погодили, що розмір орендної плати за оренду майна розраховується за формулою W = (Р * 0,15) + (S * 0,105), де W = сума орендної плати в гривнях з ПДВ (20%) за календарний місяць, Р = кількість кіловат активної електроенергії, S = кількість кВАр реактивної електроенергії.

Орендна плата сплачується орендарем не пізніше 25 числа місяця, наступного за місяцем оренди майна (пункт 3.2. договору).

Відповідно до пункту 3.3. договору розмір орендної плати може бути переглянуто у випадках, передбачених цим договором, а також у разі: зміни законодавчих або інших нормативно-правових актів; зміни або запровадження нових цін, тарифів і коефіцієнтів тощо; введення інших обов`язкових зборів і платежів.

Пунктом 3.4. договору визначено, що рахунки та інші документи, передбачені цим договором, отримуються орендарем за адресою: м. Миколаїв, вул. Громадянська, 119, оф.109.

У разі закінчення строку дії цього договору орендна плата вноситься орендарем до дня фактичної передачі орендодавцю за актом приймання-передачі орендованого майна (пункт 3.5. договору).

Орендар зобов`язується, зокрема: своєчасно і в повному обсязі вносити орендну плату та інші платежі, передбачені цим договором (п. 4.4); не пізніше 15-го числа місяця, наступного за звітним місяцем, підписувати та надавати орендодавцю, акти прийому-передачі наданих послуг з оренди та інших актів, передбачених цим договором (пункт 4.5. договору); не пізніше 15-го числа місяця, наступного за звітним, підписувати та надавати орендодавцю акти прийому-передачі наданих послуг з оренди та інших актів, передбачених цим договором (пункт 4.6. договору); у разі припинення дії цього договору повернути майно за актом приймання-передачі майна орендодавцеві в належному стані, не гіршому, ніж на час передачі його в оренду, з урахуванням фізичного зносу, та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) майна з вини орендаря (пункт 4.8. договору).

Орендодавець має право, зокрема, змінювати розмір орендної плати (пункт 7.2. договору).

За умовами пункту 9.1. договору за несвоєчасне або неповне перерахування орендної плати орендар несе відповідальність у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від розміру несплаченої суми, за кожен день прострочення, враховуючи день оплати.

Згідно із пунктом 9.10. договору орендар за порушення пункту 3.2. договору сплачує штраф у сумі 300,00 грн за кожен день прострочення.

Цей договір діє з 01 лютого 2021 року до 31 січня 2024 року (пункт 10.1. договору).

Договір скріплений підписами обох сторін.

На виконання умов укладеного між сторонами договору, позивач за актом приймання-передачі, підписаним обома сторонами без зауважень та заперечень, 01.02.2021 передав, а відповідач прийняв в строкове платне користування - оренду технічну споруду №49, яка розміщена за адресою: м. Миколаїв, вул. Мала Морська, 108/2.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач здійснив оплату за оренду технологічної споруди на загальну суму 13658,89 грн, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази, а саме:

- платіжне доручення № 50 від 10.03.2021 на суму 5148,00 грн;

- платіжне доручення № 74 від 08.04.2021 на суму 5129,75 грн;

- платіжне доручення № 90 від 12.05.2021 на суму 3381,14 грн.

Листом від 27.05.2021 відповідач просив розірвати договір № ТС-508 від 01.02.2021 у зв`язку з продажем нежитлового об`єкту за адресою м. Миколаїв, вул. Громадянська, буд. 123 (за договором купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна від 12.05.2021), з 02.06.2021.

У відповідь на вказаний лист позивач листом від 04.06.2021 №116 відмовив відповідачу у достроковому припиненні орендних правовідносин, посилаючись на норми чинного законодавства та умови пунктів 2.3., 4.8. договору.

Як вбачається з матеріалів справи, у подальшому відповідач продовжив сплачувати орендну плату за оренду технологічної споруди, про що свідчать:

- платіжне доручення № 114 від 11.06.2021 на суму 3023,18 грн;

- платіжне доручення № 126 від 19.07.2021 на суму 3391,85 грн;

- платіжне доручення № 138 від 13.08.2021 на суму 4802,20 грн.

Надалі позивач, посилаючись на збільшення розміру витрат на утримання технологічної споруди, у листі від 31.08.2021 №197 запропонував відповідачу внести зміни до договору шляхом укладення додаткового договору № 1 від 31.08.2021. Додатком до вказаного листа виступили два примірники додаткового договору № 1 від 31.08.2021 до договору оренди № ТС-508 від 01.02.2021.

Наявна в матеріалах справи копія опису вкладення у цінний лист на ім`я відповідача свідчить про направлення цієї кореспонденції адресату 01.09.2021.

Матеріали справи не містять доказів того, що додатковий договір № 1 від 31.8.2021 був підписаний відповідачем.

Натомість відповідач продовжив здійснювати оплату орендних платежів у таких розмірах:

- за платіжним дорученням № 151 від 17.09.2021 на суму 4225,19 грн;

- за платіжним дорученням № 163 від 11.10.2021 на суму 9149,70 грн;

- за платіжним дорученням № 182 від 12.11.2021 на суму 8944,28 грн;

- за платіжним дорученням № 202 від 21.12.2021 на суму 12905,70 грн;

- за платіжним дорученням № 12 від 18.01.2022 на суму 18643,78 грн;

- за платіжним дорученням № 24 від 11.02.2022 на суму 20297,03 грн.

Предметом позову у даній справі є стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати за період з лютого по квітень 2022 року (рахунки № 622 від 07.04.2022, № 623 від 07.04.2022 №661 від 10.05.2022), а також нарахованих на суму заборгованості пені, процентів річних та інфляційних втрат.

За спірний період позивачем були виставлені відповідачу для оплати такі рахунки:

- рахунок № 622 від 07.04.2022 (за лютий 2022 року) на суму 14203,92 грн;

- рахунок № 623 від 07.04.2022 (за березень 2022 року) на суму 8198,96 грн;

- рахунок № 661 від 10.05.2022 (за квітень 2022 року) на суму 2516,75 грн.

Вказані рахунки та акти виконаних робіт, додані до них, були оформлені позивачем та ним не направлялися відповідачу.

Позиція суду апеляційної інстанції

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, згідно із пунктом 3.4. договору саме на орендаря покладено обов`язок щодо отримання рахунків №622 від 07.04.2022 (за лютий 2022 року) на суму 14203,92 грн, № 623 від 07.04.2022 (за березень 2022 року) на суму 8198,96 грн, № 661 від 10.05.2022 (за квітень 2022 року) на суму 2516,75 грн, виставлених позивачем за спірний період з лютого по квітень 2022 року, та актів виконаних робіт, доданих до вказаних рахунків, оскільки вказаним пунктом договору передбачено, що рахунки та інші документи, передбачені цим договором, отримуються орендарем за адресою: м. Миколаїв, вул. Громадянська, 119, оф. 109.

Також суд врахував, що за змістом пункту 4.4. договору своєчасне і в повному обсязі внесення орендної плати та інших платежів, передбачених цим договором віднесено до обов`язків орендаря, а відповідно до пункту 4.5. договору орендар зобов`язаний не пізніше 15-го числа місяця, наступного за звітним місяцем, підписувати та надавати орендодавцю акти прийому-передачі наданих послуг з оренди та інших актів, передбачених цим договором.

Крім того, за умовами пункту 7.2. договору орендодавець має право змінювати розмір орендної плати. При цьому Господарський суд Миколаївської області зауважив, що застосування формули, передбаченої в пункті 3.1. договору, діє за домовленістю сторін.

Водночас, хоча додатковий договір № 1 від 31.08.2021 не був підписаний відповідачем, однак, як встановив суд першої інстанції, фактично відповідач своїми діями здійсненням орендних платежів, передбачених цим додатковим договором, підтвердив свою згоду на зміну розміру орендної плати за пропозицією позивача.

Дослідивши обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність у відповідача заборгованості перед позивачем зі сплати орендної плати в сумі 24919,63 грн за період з лютого по квітень 2022 року за договором оренди технологічної споруди № ТС-508 від 01.02.2021, у зв`язку з чим задовольнив позовні вимоги в цій частині.

Як вбачається з позовної заяви, позивач за прострочення виконання основного зобов`язання нарахував відповідачу 3758,52 грн інфляційних втрат та 542,03 грн 3% річних.

Перевіривши здійснені позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції встановив, що вони є правильними та обґрунтованими, у зв`язку з чим позов у цій частині задовольнив у повному обсязі.

Стосовно заявлених позивачем вимог про стягнення пені в розмірі 7955,70 грн місцевий господарський суд вказав, що на підставі статті 549 Цивільного кодексу України, статті 230 Господарського кодексу України та пункту 9.1. договору позивач цілком правомірно здійснив нарахування пені.

Водночас, перевіривши розрахунки позивача, суд першої інстанції встановив, що при нарахуванні пені товариством не були враховані положення частини шостої статті 232 Господарського кодексу України, відповідно до яких нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Оскільки договором не встановлено іншого строку нарахування пені, таке нарахування мало припинитися через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Господарський суд Миколаївської області, здійснивши перерахунок розміру пені за період, визначений позивачем, з огляду на припинення нарахування пені через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, дійшов висновку про стягнення з відповідача 5191,71 грн, з огляду на що відмовив у задоволенні вимог про стягнення з відповідача пені в сумі 2763,99 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення штрафу місцевий господарський суд виходив з того, що погоджений сторонами у пункті 9.10. договору штраф, за своєю правовою природою, ураховуючи спосіб його обчислення за кожен день прострочення, підпадає під визначення пені. При цьому господарський суд, врахувавши, що оскільки позивачем було заявлено вимогу про стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який нараховується пеня, від вартості простроченого платежу за кожен календарний день прострочення, за сукупний період з 26.03.2022 по 31.12.2022, дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення штрафу у розмірі 300,00грн за кожен день прострочки за цей же період, який по суті теж є пенею.

Також суд відмовив позивачу у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, оскільки позивачем не надано акту виконаних робіт, рахунку на оплату, наявність яких передбачена умовами договору про надання правової допомоги, а також детального опису наданих послуг та виконаних робіт із зазначенням часу, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Виходячи із вказаної норми процесуального закону, Південно-західний апеляційний господарський суд переглядає справу в межах доводів апеляційної скарги стосовно висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача штрафу та витрат на професійну правничу допомогу.

Щодо стягнення штрафу

За змістом частини першої та другої статті 217 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Положеннями статті 218 Господарського кодексу України визначено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання, а саме невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 230 Господарського кодексу України учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).

Згідно із частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу України розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини другої статті 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У пункті 9.1. договору сторони погодили умову про те, що за несвоєчасне або неповне перерахування орендної плати орендар несе відповідальність у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від розміру несплаченої суми, за кожен день прострочення, враховуючи день оплати.

Поряд з цим, у пункті 9.10. договору сторони передбачили, що орендар за порушення пункту 3.2. договору сплачує штраф у сумі 300,00 грн за кожен день прострочення.

Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №910/12876/19.

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 Цивільного кодексу України особливість пені полягає у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та до дня виконання зобов`язання. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12.

Пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання. Наведена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31.07.2019 № 910/3692/18).

Як вбачається із пункту 9.10. договору, штраф нараховується у фіксованій сумі за кожен день прострочення виконання грошового зобов`язання.

З урахуванням викладеного, передбачений у пункті 9.10. договору штраф, ураховуючи спосіб його обчислення за кожен день прострочення, за своєю правовою природою є пенею, про що було вірно зазначено судом першої інстанції.

Окрім того, колегія суддів зауважує на тому, що у пункті 3.2. договору сторони встановили термін сплати орендарем орендної плати - не пізніше 25 числа місяця, наступного за місяцем оренди майна. В той же час, пункті 9.1. договору сторони передбачили нарахування пені за несвоєчасне (тобто з порушенням встановленого у договорі терміну сплати орендної плати) або неповне перерахування орендної плати, а в пункті 9.10. договору передбачили штраф за порушення пункту 3.2. договору, який встановлює термін сплати орендної плати, після спливу якого орендар вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання зі сплати орендної плати. Відтак, колегія суддів вважає, що умовами пунктів 9.1. та 9.10. договору передбачена відповідальність за одне й те саме порушення зобов`язання несвоєчасну сплату орендної плати.

Таким чином, одночасне стягнення неустойки у вигляді пені за прострочення виконання зобов`язання за кожний день прострочення за період з 26.03.2022 по 31.12.2022 та неустойки у вигляді штрафу за прострочення виконання зобов`язання за кожний день прострочення за цей же період з 26.03.2022 по 31.12.2022 за одне й те саме порушення зобов`язання несвоєчасну сплату орендної плати є подвійним стягненням неустойки (пені) за несвоєчасне виконання зобов`язання, що не узгоджується із приписами статті 61 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи, що оскільки позивачем було заявлено вимогу про стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який нараховується пеня, від вартості простроченого платежу за кожен календарний день прострочення, за період з 26.03.2022 по 31.12.2022, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення штрафу у розмірі 300,00 гривень за кожен день прострочення за цей же період, який по суті теж є пенею за одне й те саме порушення зобов`язання несвоєчасну сплату орендної плати, та відмову у задоволенні позову в цій частині.

Щодо витрат на правову допомогу

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 зазначеного Кодексу).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості; ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1)попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

2)визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.

3)розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною першою статті 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У частині третій цієї ж статті визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із частинами першою, другою статті 124 Господарського процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

У цій справі позивачем заявлено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн.

Згідно із частиною восьмою статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до положень частини третьої статті 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Для підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу ТОВ «Амальгама Люкс» разом з поданням позовної заяви надало такі докази понесення витрат на професійну правничу допомогу:

1)договір про надання правової допомоги № ЮО-544 від 03.01.2023, укладений між адвокатом Фігелем Сергієм Івановичем та ТОВ «Амальгама Люкс» (клієнтом);

2.платіжне доручення № 6511 від 09.01.2023 на суму 20000,00 грн (платник: ТОВ «Амальгама Люкс»; отримувач: Фігель С.І. Адвокат; Призначення платежу: «Надання правової допомоги, згідно дог№ЮО-544 від 03.01.2023;рах№1 від 05.01.2023 без ПДВ».

Відповідно до пункту 1.1. договору про надання правової допомоги № ЮО-544 від 03.01.2023 предметом цього договору є надання адвокатської допомоги клієнту, а саме здійснення захисту прав та представництво інтересів клієнта в усіх державних органах та установах, недержавних організаціях, підприємствах усіх видів власності, а також в судах всіх інстанцій, в тому числі, на стадії апеляційного і касаційного провадження (пункту 1.1. договору).

У розділі 2 вказаного договору сторонами передбачено права та обов`язки сторін, зокрема, обов`язок клієнта оплатити гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена згідно з рахунками та актами виконаних робіт, підписаними клієнтом та адвокатом (пункт 2.5.3).

Права адвоката для виконання умов цього договору сторонами визначено у розділі 3 договору.

У розділі 4 договору сторонами врегульовано порядок розрахунків. Цей розділ договору містить один пункт 4.1., відповідно до якого обсяг і вартість наданої правової допомоги за цим договором визначається у відповідних узгоджених клієнтом рахунках та актах, які є додатками до цього договору та свідчать про виконання адвокатом своїх зобов`язань.

У розділі 5 договору сторони узгодили інші положення, а саме: передбачили термін дії договору з моменту його підписання до 31.12.2023 (пункт 5.1.), а також зазначили, що цей договір укладений у двох примірниках, які мають однакову юридичну силу (пункт 5.2).

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами частини третьої 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який, в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору. За приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час

Відповідно до частин першої, другої статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки:

(1)договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині другій статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);

(2)за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;

(3)як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

(4)адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

(5)адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;

(6)відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18.

Колегія Південно-західного апеляційного господарського суду, дослідивши договір про надання правової допомоги № ЮО-544 від 03.01.2023, встановила, що у наданому договорі відсутні умови (пункти) щодо порядку та форми розрахунку адвокатського гонорару.

Окрім того, в матеріалах справи відсутні акт виконаних робіт та рахунок, наявність яких передбачена умовами договору (п. 2.5.3, п. 4.1), та на підставі яких визначається обсяг і вартість наданої правової допомоги. Позивачем також не надано суду детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом.

В той же час, за змістом частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Встановивши недотримання положень частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята цієї статті).

Натомість неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, позбавляє іншу сторону можливості спростувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

Відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.07.2021 у справі № 922/2604/20.

Враховуючи, що оскільки у наданому договорі про надання правової допомоги відсутні умови (пункти) щодо порядку та форми розрахунку адвокатського гонорару, з огляду на що відсутня об`єктивна можливість пересвідчитись щодо домовленості між адвокатом Фігелем Сергієм Івановичем та його клієнтом ТОВ «Амальгама Люкс» щодо розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару, а також враховуючи неподання позивачем детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та акту приймання-передачі виконаних робіт за договором, як на підтвердження обсягу наданої правової допомоги, Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з висновком Господарського суду Миколаївської області, що позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення заяви позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Аргументи скаржника про неможливість подання ним акту приймання-передачі виконаних робіт за договором про надання правової допомоги №544 від 03.01.2023 до вирішення справи по суті з огляду на те, що фактично роботи з ведення адвокатом справи в суді не були завершені, колегія суддів відхиляє, оскільки ТОВ «Амальгама Люкс» не було позбавлено можливості надати вказаний доказ протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, зробивши про це відповідну заяву (усну чи письмову) до закінчення судових дебатів у справі.

Висновки суду апеляційної інстанції

В силу приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи скаржника не спростовують висновків Господарського суду Миколаївської області, викладених у оскаржуваному рішенні, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає, а в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Розподіл судових витрат

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за її подання та розгляд не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Амальгама Люкс» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 11.04.2023 у справі №915/63/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст.287, 288 ГПК України.

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя К.В. Богатир

Суддя О.Ю. Аленін