ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" серпня 2023 р. Справа№ 907/11/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Тарасенко К.В.

Шаптали Є.Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження, без виклику учасників справи, апеляційну скаргу Приватного підприємства "Інвестиційна компанія "Плутос"

на рішення Господарського суду Київської області від 27.02.2023 (повний текст рішення складено та підписано 08.03.2023)

у справі № 907/11/20 (суддя Лутак Т.В.)

за позовом Приватного підприємства "Інвестиційна компанія "Плутос"

до фізичної особи-підприємця Харуци Мар`яни Юріївни

про стягнення 178 506,62 грн,

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Інвестиційна компанія "Плутос" звернулось до суду першої інстанції з позовом до фізичної особи-підприємця Харуци Мар`яни Юріївни про стягнення заборгованості за договором оренди № 03/2019 від 01.01.2019 та договором оренди № 04/2019 від 01.01.2019 у розмірі 168 600,00 грн, 6000,15 грн пені, 1824,62 грн інфляційних нарахувань та 2081,85 грн трьох процентів річних.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на неналежне виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань щодо сплати орендної плати.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Київської області від 27.02.2023 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що договір оренди № 03/2019 від 01.01.2019 є недійсним з моменту його укладення, тобто не створює жодних правових наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а договір оренди № 04/2019 від 01.01.2019 є неукладеним, тобто права та обов`язки за таким правочином не набуті і правовідносини за ним не виникли. Тобто, у даному випадку відсутні підстави для стягнення заборгованості за договором оренди № 03/2019 від 01.01.2019 та договором оренди № 04/2019 від 01.01.2019.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором оренди № 03/2019 від 01.01.2019 та договором оренди № 04/2019 від 01.01.2019 у розмірі 178 506, 62 грн, з яких: 168 600, 00 грн - орендної плати, 6 000, 15 грн - пені, 1 824, 62 грн - інфляційних нарахувань та 2 081, 85 грн - 3 % річних є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Не погодившись із прийнятим рішенням, Приватне підприємство "Інвестиційна компанія "Плутос" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Київської області від 27.02.2023 у справі № 907/11/20. Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Скасувати висновок експерта № 1454-Е від 06.06.2022 за результати проведення судово-почеркознавчої експертизи.

Короткий зміст апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Узагальнені доводи апеляційної скарги позивача зводяться до того, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що договори оренди: № 03/2019 та № 04/2019 були вчинені у письмовій формі, сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договорів та в подальшому сторонами вчинялись дії для їх виконання, тобто такі договори є дійсними, а отже і обов`язковими для виконання.

Також до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли додаткові пояснення про виконання сторонами оспорювних договорів оренди, в яких позивач зазначає про те, що суд першої інстанції посилаючись на постанову Північного апеляційного господарського суду у справі № 911/2035/20, якою договір № 03/2019 був визнаний недійсним, як на підставу для відмови у задоволенні позову у даній справі не дослідив матеріали справи та не з`ясував причину визнання вказаного вище договору недійсним.

Окрім того, позивач вважає, що оскільки об`єкт оренди протягом дії договору № 04/2019 знаходився у розпорядженні відповідача, у останнього виник обов`язок зі сплати орендних платежів.

При цьому, на думку позивача призначення почеркознавчої експертизи вже після виконання договору є необґрунтованим та безпідставним.

Короткий зміст письмових пояснень відповідача на апеляційну скаргу та узагальнення їх доводів

Відповідач у письмових пояснення заперечуючи проти доводів викладених позивачем у апеляційній скарзі, наголошує на тому, що в матеріалах справи відсутні жодні докази на підтвердження прийняття відповідачем нерухомого майна у користування за договорами оренди № 03/2019 та № 04/2019 від 01.01.2019, а також відсутні докази виконання сторонами вищезгаданих договорів.

Короткий зміст письмових заперечень позивача на пояснення відповідача та узагальнення їх доводів

У письмових запереченнях, позивач заперечуючи проти письмових пояснень відповідача повністю підтримав доводи викладені у апеляційній скарзі.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно розпорядження Північного апеляційного господарського суду від 31.07.2023 у справі № 907/11/20 призначено повторний автоматизований розподіл, у зв`язку з перебуванням судді Михальської Ю.Б. у відпустці. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 907/11/20 за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Інвестиційна компанія "Плутос" на рішення Господарського суду Київської області від 27.02.2023 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Іоннікова І.А., судді: Тарасенко К.В., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.08.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Інвестиційна компанія "Плутос" на рішення Господарського суду Київської області від 27.02.2023 у справі № 907/11/20 колегією суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Іоннікової І.А., суддів: Тарасенко К.В., Шаптали Є.Ю. Апеляційний перегляд оскаржуваного рішення вирішено здійсненню без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд апеляційної скарги здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

01.01.2019 між Приватним підприємством "Інвестиційна компанія "Плутос" (орендодавець, позивач) та фізичною особою-підприємцем Харуцою Мар`яною Юріївною (орендар, відповідач) укладено договір оренди № 03/2019 (надалі - договір № 03/2019), за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове платне користування 200 м2 в приміщенні виробничо-складського призначення площею 230 м2 в комплексі будівель за адресою: Україна, смт. Коцюбинське, вул. Доківська, 2.

Відповідно до п. 1.2 договору № 03/2019 стан і технічний опис приміщення, а також перелік майна/устаткування/обладнання тощо, що знаходиться в приміщенні, на момент передачі його в оренду за цим договором, відображені в акті приймання-передачі приміщення до даного договору.

Згідно з п. 3.1 договору № 03/2019 приміщення повинне бути передане орендодавцем і прийняте орендарем на підставі акта приймання-передачі, який, з моменту його підписання сторонами, буде додатком до цього договору та його невід`ємною частиною.

Пунктом 4.1 договору № 03/2019 передбачено, що строк оренди за цим договором починається з 01.01.2019 та закінчується 31.12.2019.

Відповідно до п. 5.1 договору № 03/2019 починаючи з дати прийняття орендарем від орендодавця приміщення за актом приймання-передачі, орендар сплачує орендодавцю орендну плату за користування приміщенням.

Згідно з п. 5.2 договору № 03/2019 базова орендна плата за цим договором складає 13 000, 00 грн на місяць.

Пунктом 5.4 договору № 03/2019 передбачено, що орендар сплачує щомісячну орендну плату шляхом банківського переказу на поточний рахунок орендодавця, який зазначено у цьому договорі або на інший рахунок, про який орендодавець може повідомити орендаря у письмовій формі принаймні за п`ять робочих днів до дати виставлення рахунку.

Відповідно до п. 5.7 договору № 03/2019 орендна плата належить до сплати і сплачується щомісячно авансом з першого по п`яте число кожного місяця. Орендна плата повинна сплачуватися банківським переказом на банківський рахунок, вказаний орендодавцем в рахунку. Сплата орендної плати вважається здійсненою в день, коли на банківський рахунок орендодавця надійшла повна сума орендної плати, що належить до сплати за відповідний місяць.

Згідно з п. 12.4 договору № 03/2019 даний договір укладений та вступає в дію з моменту його підписання уповноваженими представниками обох сторін і скріплення печатками сторін та діє протягом строку оренди, встановленого в договорі або до розірвання в порядку, встановленому договором, а в частині взаємних розрахунків - до проведення таких розрахунків.

01.01.2019 сторонами складено акт приймання-передачі приміщення до договору оренди № 03/2019 від 01.01.2019, згідно якого орендодавець передав, а орендар прийняв частину приміщення на першому поверсі за адресою: Україна, смт. Коцюбинське, вул. Доківська, 2, загальною площею 200 м2 у належному стані, що відповідає цілям оренди.

Також, Приватне підприємство "Інвестиційна компанія "Плутос" зазначає, що між ним (орендодавець, позивач) та фізичною особою-підприємцем Харуцою Мар`яною Юріївною (орендар, відповідач) 01.01.2019 укладено договір оренди № 04/2019 (надалі договір № 04/2019), за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове платне користування виробниче приміщення площею 165 м2, побутове приміщення 35 м2 та прилеглу територію 70 м2, в комплексі будівель за адресою: Україна, смт. Коцюбинське, вул. Доківська, 2.

Відповідно до п. 1.2 договору № 04/2019 стан і технічний опис приміщення, а також перелік майна/устаткування/обладнання тощо, що знаходиться в приміщенні, на момент передачі його в оренду за цим договором, відображені в акті приймання-передачі приміщення до даного договору.

Згідно з п. 3.1 договору № 04/2019 приміщення повинне бути передане орендодавцем і прийняте орендарем на підставі акта приймання-передачі, який, з моменту його підписання сторонами, буде додатком до цього договору та його невід`ємною частиною.

Пунктом 4.1 договору № 04/2019 передбачено, що строк оренди за цим договором починається з 01.01.2019 та закінчується 31.12.2019.

Відповідно до п. 5.1 договору № 04/2019 починаючи з дати прийняття орендарем від орендодавця приміщення за актом приймання-передачі, орендар сплачує орендодавцю орендну плату за користування приміщенням.

Згідно з п. 5.2 договору № 04/2019 базова орендна плата за цим договором складає 14 800, 00 грн на місяць.

Пунктом 5.4 договору № 04/2019 передбачено, що орендар сплачує щомісячну орендну плату шляхом банківського переказу на поточний рахунок орендодавця, який зазначено у цьому договорі або на інший рахунок, про який орендодавець може повідомити орендаря у письмовій формі принаймні за п`ять робочих днів до дати виставлення рахунку.

Відповідно до п. 5.7 договору № 04/2019 орендна плата належить до сплати і сплачується щомісячно авансом з першого по п`яте число кожного місяця. Орендна плата повинна сплачуватися банківським переказом на банківський рахунок, вказаний орендодавцем в рахунку. Сплата орендної плати вважається здійсненою в день, коли на банківський рахунок орендодавця надійшла повна сума орендної плати, що належить до сплати за відповідний місяць.

Згідно з п. 12.4 договору № 04/2019 даний договір укладений та вступає в дію з моменту його підписання уповноваженими представниками обох сторін і скріплення печатками сторін та діє протягом строку оренди, встановленого в договорі або до розірвання в порядку, встановленому договором, а в частині взаємних розрахунків - до проведення таких розрахунків.

01.01.2019, як зазначає Приватне підприємство "Інвестиційна компанія "Плутос", сторонами складено акт приймання-передачі приміщення до договору оренди № 04/2019 від 01.01.2019, згідно якого орендодавець передав, а орендар прийняв приміщення за адресою: Україна, смт. Коцюбинське, вул. Доківська, 2, загальною площею 165 м2, 35 м2, прилеглу територію - 170 м2, у належному стані, що відповідає цілям оренди.

За твердженням позивача, відповідачем порушено умови договору оренди № 03/2019 від 01.01.2019 та договору оренди № 04/2019 від 01.01.2019 щодо сплати орендної плати, у зв`язку з чим він звернувся з даним позовом до суду першої інстанції про стягнення 168 600,00 грн - орендної плати за 2019 рік (75 000,00 грн за договором оренди № 03/2019 від 01.01.2019 та 93 600, 00 грн за договором оренди № 04/2019 від 01.01.2019), 6000,15 грн - пені, 1 824,62 грн - інфляційних нарахувань та 2 081,85 грн - 3 % річних.

На підтвердження своїх позовних вимог позивачем, окрім договору оренди № 03/2019 від 01.01.2019 та договору оренди № 04/2019 від 01.01.2019, подано:

- договір оренди № 01/2017 від 01.01.2017, укладений між Приватним акціонерним товариством "Укрсервісбудматеріали" та Приватним підприємством "Інвестиційна компанія "Плутос";

- акти надання послуг за період з січня 2019 року - листопад 2019 року за договором оренди № 03/2019 від 01.01.2019 та договором оренди № 04/2019 від 01.01.2019;

- прибуткові касові ордери № 3/03Х від 02.10.2019, № 4/03Х від 20.03.2019, № 1/03Х від 02.01.2019, № 2/03Х від 03.01.2019, № 5/03Х від 04.04.2019, № 6/03Х від 15.05.2019, № 7/03Х від 01.06.2019, № 8/03Х від 02.07.2019, № 9/03Х від 17.07.2019, № 1/04Х від 02.01.2019, № 2/04Х від 03.01.2019, № 03/04Х від 02.02.2019, № 4/04Х від 01.03.2019, № 5/04Х від 05.04.2019, № 6/04Х від 02.05.2019, № 7/04Х від 01.06.2019, № 8/04Х від 02.07.2019 про сплату готівкою орендної плати за договором оренди № 03/2019 від 01.01.2019 та договором оренди № 04/2019 від 01.01.2019;

- рахунки-фактури № 000225 від 01.09.2019, № 000231 від 01.10.2019, № 000237 від 31.10.2019, № 000226 від 01.09.2019, № 000232 від 01.10.2019, № 000238 від 31.10.2019 за договором оренди № 03/2019 від 01.01.2019 та договором оренди № 04/2019 від 01.01.2019;

- договір оренди № 03/2018 від 01.01.2018, укладений між Приватним підприємством "Інвестиційна компанія "Плутос" та фізичною особою-підприємцем Харуцою Мар`яною Юріївною;

- службові листи вих. № 37/19 від 19.09.2019, вих. № 49/19 від 21.10.2019, вих. № 68/19 від 05.12.2019, вих. № 48/19 від 21.10.2019, вих. № 69/19 від 05.12.2019 з повідомленнями про існуючу заборгованість з орендної плати за договором оренди № 03/2019 від 01.01.2019 та договором оренди № 04/2019 від 01.01.2019 і вимогами її сплатити;

- меморіальні ордери № @2PL430234 від 08.01.2019, № @2PL121054 від 01.02.2019, № @2PL588910 від 25.01.2019, № @2PL910943 від 10.02.2019, № @2PL350211 від 01.02.2019, № @2PL317535 від 21.02.2019, № @2PL917882 від 10.02.2019, № @2PL374294 від 26.02.2019, № @2PL319228 від 22.02.2019, № @2PL147667 від 14.03.2019, № @2PL379112 від 26.02.2019, № @2PL430234 від 23.04.2019, № @2PL712432 від 27.03.2019, № @2PL595206 від 25.04.2019, № @2PL497397 від 25.04.2019, № @2PL901015 від 23.05.2019, № @2PL457291 від 02.05.2019, № @2PL416991 від 31.05.2019, № @2PL999818 від 29.05.2019, № @2PL002940 від 02.06.2019, № @2PL886946 від 02.06.2019, № @2PL443315 від 10.06.2019, № @2PL575572 від 03.06.2019, № @2PL641855 від 25.06.2019, № @2PL482313 від 25.06.2019, № @2PL784664 від 08.07.2019, № @2PL682098 від 01.07.2019, № @2PL258323 від 10.07.2019, № @2PL057784 від 08.07.2019.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позову, зазначив, що позивач не є власником нерухомого майна, яке є предметом договорів оренди № 03/2019 від 01.01.2019, № 04/2019 від 01.01.2019, та не мав права користування чи розпорядження таким нерухомим майном, вказані договори є неукладеними і сторони не вчиняли жодних дій на їх виконання.

На підтвердження своїх заперечень відповідач посилався на:

- інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта - Приватного акціонерного товариства "Уксервісбудматеріали";

- висновок експерта ТОВ "Експертно-дослідна службам України" № 590/11/2020 за результатами проведення будівельно-технічної експертизи від 16.11.2020;

- постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.12.2021 у справі № 911/2035/20 та постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.07.2022 у справі № 911/2035/20;

- висновок експерта Львівського науково-дослідного інститут судових експертиз міністерства юстиції України № 1454-Е від 06.06.2020 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи.

Рішенням Господарського суду Київської області від 27.02.2023 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

В силу вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, вивчивши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає скасуванню чи зміні з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.12.2021 у справі № 911/2035/20, яка залишена без змін постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.07.2022, договір оренди № 03/2019 від 01.01.2019 визнано недійсним з моменту його укладення.

Вказана постанова Північного апеляційного господарського суду від 06.12.2021 у справі № 911/2035/20 мотивовано тим, що Приватне підприємство "Інвестиційна компанія "Плутос" передало фізичній особі-підприємцю Харуці Мар`яні Юріївні в оренду частину приміщення на першому поверсі виробничого цеху за адресою: Україна, смт. Коцюбинське, вул. Доківська, 2, загальною площею 200 м2, не будучи його власником, не маючи для цього відповідних повноважень та без погодження із дійсним власником, а фізична особа-підприємець Харуца Мар`яна Юріївна, як встановлено судом, фактично орендовані приміщення не використовувала.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку проте, що обставини щодо того чи мав позивач повноваження користуватися та розпоряджатися нерухомим майном, яке є предметом договору оренди № 03/2019 від 01.01.2019, а також щодо фактичного виконання сторонами вказаного договору не підлягають доказуванню при розгляді даної справи, оскільки вони вже були встановлені судовими рішеннями у справі № 911/2035/20, які набрали законної сили та є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з ст. 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

З огляду на вищевикладене, вбачається, що договір оренди № 03/2019 від 01.01.2019 є недійсним з моменту його вчинення - укладення договору, а тому не створює жодних правових наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

За таких обставин, враховуючи те, що договір оренди № 03/2019 від 01.01.2019 визнано недійсним з моменту його укладення у судовому порядку, колегія суддів вважає, що у даному випадку відсутні підстави для стягнення заборгованості за недійсним правочином - договором оренди № 03/2019 від 01.01.2019.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 12.10.2021 призначено у даній справі судову почеркознавчу експертизу, виконання якої доручено Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України та на вирішення експерта поставлено наступне питання: чи виконано підпис від імені Харуци Мар`яни Юріївни на останній сторінці у договорі оренди № 04/2019 від 01.01.2019 у графі: "Орендар" Харуцою Мар`яною Юріївною чи іншою особою?

Відповідно до висновку експерта № 1454-Е від 06.06.2022 за результати проведення судово-почеркознавчої експертизи, що була призначена ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 12.10.2021 у даній справі, встановлено, що підпис від імені Харуци М.Ю., розташований у графі: "Орендар", після слова: "Директор" на останньому (сьомому) аркуші договору оренди № 04/2019 від 01.01.2019, виконаний не Харуцою Мар`яною Юріївною, а іншою особою.

Судова колегія звертає увагу, що особа не може вважатися такою, що наділена цивільними правами чи є зобов`язаною на користь іншої особи, у випадку, коли відсутня сама підстава виникнення відповідних прав та обов`язків, зокрема правочин.

Так, за змістом ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Положеннями ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України встановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно із частинами 1, 2, 4 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.

Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.

Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили.

Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено ст. 205 Цивільного кодексу України.

Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Стаття 207 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву і фіксації волевиявлення особи.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини 2 та 4 ст. 207 Цивільного кодексу України).

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 Цивільного кодексу України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Тобто як у ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, так і в статтях 229-233 Цивільного кодексу України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Законодавець за загальним правилом, викладеним у ст. 218 Цивільного кодексу України, не передбачає наслідків у вигляді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна із сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків).

За змістом статей 73, 98 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта є доказом обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань, тож на його підставі особа може заперечувати факт вчинення правочину.

Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його суттєвих умов, передбачених законодавством.

Відповідне регулювання міститься і в положеннях Цивільного кодексу України про договір. У ст. 626 Цивільного кодексу України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (ч. 3 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України і відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України).

Частиною 1 ст. 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до ст. 793 Цивільного кодексу України (у редакції на 01.01.2019) договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

З матеріалів справи вбачається, що термін оренди приміщення за договором оренди № 04/2019 від 01.01.2019 становить 12 місяців, тому вказаний договір не підлягав нотаріальному посвідченню.

Згідно з ч. 1 ст. 795 Цивільного кодексу України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. Із цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Загальною істотною умовою цього договору є предмет договору. Також істотними умовами договору оренди є плата, яка стягується з наймача за користування майном (орендна плата) та строк дії договору.

Разом з тим, укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

За змістом законодавчого регулювання, наведеного як у загальних положеннях про правочини, так і в спеціальних приписах глави 58 Цивільного кодексу України, якщо договір оренди (найму) будівлі хоча й має ознаки неукладеного, але виконувався обома його сторонами, то така обставина захищає відповідний правочин від висновку про неукладеність і в подальшому він розглядається як укладений та чинний, якщо тільки не є нікчемним чи оспорюваним з інших підстав.

Тобто суду необхідно встановити не просто факт використання майна орендарем, а й те, чи сплачував орендар за таке використання орендодавцю та чи приймав останній таку оплату.

У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).

Позивач стверджує, що договір оренди № 04/2019 від 01.01.2019 сторонами виконувався, що підтверджується актом приймання-передачі приміщення, прибутковими касовими ордерами та меморіальними ордерами, які наявні у матеріалах справи, а відповідач стверджує, що він договір оренди № 04/2019 від 01.01.2019 та акт приймання-передачі приміщення не підписував і будь-яких дій на виконання договору не вчиняв.

Судом першої інстанції було досліджено надані позивачем акти надання послуг за період з січня 2019 року - листопад 2019 року, прибуткові касові ордери, рахунки-фактури та меморіальні ордери і встановлено, що всі ці документи мають односторонній характер, оскільки складені та підписані лише позивачем.

При цьому, твердження позивача про те, що відповідач сплачував орендні платежі з січня 2019 року по липень 2019 року і здійснив оплату за останній місяць оренди - грудень 2019 року, що підтверджується прибутковими касовими ордерами, а також, що вказані кошти були внесенні керівником позивача на розрахунковий рахунок, про що свідчать меморіальні ордери, на переконання суду є недоведеним та безпідставним, оскільки у вказаних меморіальних ордерах у призначенні платежу зазначено: "надходження неторговельної виручки від продажу товарів ч/з Хромихин Віталій Олексійович".

Крім того, судова колегія зауважує на тому, що у п.п. 5.4 та 5.7 договору визначено інший порядок розрахунку, а саме: орендар сплачує щомісячну орендну плату шляхом банківського переказу на поточний рахунок орендодавця, який зазначено у цьому договорі або на інший рахунок, про який орендодавець може повідомити орендаря у письмовій формі принаймні за п`ять робочих днів до дати виставлення рахунку; орендна плата повинна сплачуватися банківським переказом на банківський рахунок, вказаний орендодавцем в рахунку; сплата орендної плати вважається здійсненою в день, коли на банківський рахунок орендодавця надійшла повна сума орендної плати, що належить до сплати за відповідний місяць.

Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що саме ФОП Харуца М.Ю. сплачувала орендні платежі за договором оренди № 04/2019 від 01.01.2019 з січня 2019 року по липень 2019 року та за грудень 2019 року.

Також, позивачем не надано жодних доказів виконання сторонами статті 6 договору оренди № 04/2019 від 01.01.2019.

Щодо твердження позивача про те, що акт приймання-передачі приміщення є підставою для нарахування та сплати орендних платежів, то колегія суддів зазначає, що вказаний акт не є самостійним документом, а є додатком та невід`ємною частиною договору оренди № 04/2019 від 01.01.2019 як це передбачено у п. 3.1 вказаного договору.

З огляду на вищевикладене, судова колегія вважає, що позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та вірогідними доказами виконання сторонами договору оренди № 04/2019 від 01.01.2019.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За таких обставин, враховуючи наявні у матеріалах справи докази, судом встановлено, що відповідач договір оренди № 04/2019 від 01.01.2019 не підписував, відповідно, волевиявлення щодо правочину не було, істотних умов цього договору не погоджувала та фактично його не виконувала, а тому немає підстав вважати договір оренди № 04/2019 від 01.01.2019 укладеним.

З огляду на вищезазначене, враховуючи те, що договір оренди № 03/2019 від 01.01.2019 є недійсним з моменту його укладення, тобто не створює жодних правових наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а договір оренди № 04/2019 від 01.01.2019 є неукладеним, тобто права та обов`язки за таким правочином не набуті і правовідносини за ним не виникли Тобто у даному випадку відсутні підстави для стягнення заборгованості за договором оренди № 03/2019 від 01.01.2019 та договором оренди № 04/2019 від 01.01.2019.

Отже, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором оренди № 03/2019 від 01.01.2019 та договором оренди № 04/2019 від 01.01.2019 у розмірі 178 506, 62 грн, з яких: 168 600, 00 грн - орендної плати, 6 000, 15 грн - пені, 1 824, 62 грн - інфляційних нарахувань та 2 081, 85 грн - 3 % річних є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відтак, місцевий господарський суд надав оцінку наявним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, а тому дійшов цілком законного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Таким чином, доводи позивача з приводу того, що договори оренди: № 03/2019 та № 04/2019 були вчинені у письмовій формі, сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договорів та в подальшому сторонами вчинялись дії для їх виконання, тобто такі договори є дійсними, а отже і обов`язковими для виконання, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Інші наведені у апеляційній скарзі твердження спростовуються матеріалами справи.

В свою чергу наведені відповідачем твердження про відсутність обов`язку сплати позивачу орендних платежів за спірними договорами оренди є документально обґрунтованими та такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді даної справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки за результатами апеляційної скарги

За викладених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення місцевого господарського суду є законним та обґрунтованим.

Таким чином, судова колегія вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у даній справі судового рішення не вбачається.

Судові витрати

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Інвестиційна компанія "Плутос" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 27.02.2023 у справі № 907/11/20 - без змін.

Матеріали справи № 907/11/20 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді К.В. Тарасенко

Є.Ю. Шаптала