ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.08.2023м. ДніпроСправа № 904/2723/23

Господарський суд Дніпропетровської області

у складі судді Дупляка С.А.,

за участю секретаря судового засідання Євтушенка Д.Є.,

представників учасників справи:

від позивача: Клецько Л.В. дов. від 20.01.2023 №478/01;

від відповідача: Демченко А.Г. дов. від 31.12.2022 №2;

дослідивши матеріали справи №904/2723/23

за позовом Акціонерного товариства "КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ"

до Комунального підприємства теплових мереж "КРИВОРІЖТЕПЛОМЕРЕЖА"

про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в:

1. ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ" (далі - позивач) звернулося до господарського суду з позовною заявою до Комунального підприємства теплових мереж "КРИВОРІЖТЕПЛОМЕРЕЖА" (далі - відповідач) про стягнення 986.110,40 грн, з яких 802.700,20 грн основної заборгованості за договором №2100 від 26.11.2021 купівлі-продажу теплової енергії, 100.538,04 грн пені, 56.189,01 грн штрафу, 6.161,16 грн трьох процентів річних, 20.521,99 грн інфляційних втрат.

Судові витрати позивач просить суд стягнути з відповідача.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №904/2723/23 визначено суддю ДУПЛЯКА Степана Анатолійовича, що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.05.2023.

Ухвалою від 31.05.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання та без виклику учасників справи за наявними у ній матеріалами (в порядку письмового провадження).

Через відділ документального забезпечення 06.06.2023 від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, у якому відповідач просить суд здійснювати розгляд справи №904/2723/23 в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою від 12.06.2023 вирішено перейти від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, розгляд справи почати спочатку, замінити засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням та повідомити учасників справи, що підготовче засідання відбудеться 27.06.2023.

Через відділ документального забезпечення 14.06.2023 від представника позивача (Цуканової Наталії Володимирівни) надійшло клопотання від 14.06.2023 за вих. №б/н про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою від 16.06.2023 клопотання позивача від 14.06.2023 за вих. № б/н про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено, вирішено провести підготовче засідання у справі №904/2723/23 з представником позивача (Цукановою Наталією Володимирівною) призначене на 27.06.2023 в режимі відеоконференції.

Через відділ документального забезпечення 19.06.2023 від відповідача надійшов відзив, у якому відповідач просить суд: задовольнити його /відповідача/ заяву про участь представника в режимі відеоконференції; у задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені, штрафу, процентів річних та інфляційних втрат на суму заборгованості у розмірі 741.525,39 грн для категорії «населення», за адресами житлових будинків у місті Кривому Розі: вулиця Кропивницького, будинок 1, вулиця Кропивницького, будинок 7 та вулиця Конституційна, будинок 2 відмовити; у задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені і штрафу нарахованих позивач на суму заборгованості у розмірі 31.941,70 грн для категорії «бюджет» за адресою місто Кривий Ріг, вулиця Конституційна, будинок 2, нежитлове приміщення 88,1 кв.м відмовити у повному обсязі; у задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені, штрафу, процентів річних та інфляційних втрат нарахованих позивачем на суму заборгованості у розмірі 29.233,11 грн для категорії «інші» за адресою: місто Кривий Ріг, вулиця Конституційна, будинок 2, нежитлове приміщення 89,1 кв.м відмовити; судові витрати у справі розподілити з урахування задоволених позовних вимог.

Через відділ документального забезпечення 21.06.2023 від позивача надійшла заява про продовження процесуального строку, у якому позивач просив суд продовжити процесуальний строк для подачі відповіді на відзив.

Ухвалою від 26.06.2023 заяву відповідача від 15.06.2023 за вих. №182/07 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено, вирішено провести підготовче засідання у справі №904/2723/23 з представником відповідача (ДЕМЧЕНКОМ Андрієм) призначене на 27.06.2023 в режимі відеоконференції.

Через відділ документального забезпечення 27.06.2023 від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату.

Ухвалою від 27.06.2023 позивачу встановлено строк для подачі відповіді на відзив до 07.07.2023, відкладено підготовче засідання у справі до 12.07.2023. Крім цього, для представників позивача (Цуканової Наталії Володимирівни) та відповідача ( ДЕМЧЕНКА Андрія Григоровича ) вирішено наступне судове засідання провести в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в підсистемі відеоконференцзв`язку ЄСІТС.

Через відділ документального забезпечення 28.06.2023 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач просить суд визнати причини пропуску процесуального строку на надання відповіді на відзив поважними та поновити його, а позовні вимоги задовольнити.

Через відділ документального забезпечення 07.07.2023 від відповідача надійшли заперечення, у яких відповідач виклав свою правову позицію.

Ухвалою від 12.07.2023 заяву позивача про поновлення процесуального строку залишено без розгляду.

Ухвалою від 12.07.2023 підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті на 26.07.2023. Крім цього, для представників позивача (Цуканової Наталії Володимирівни) та відповідача (ДЕМЧЕНКА Андрія Григоровича) вирішено наступне судове засідання провести в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в підсистемі відеоконференцзв`язку ЄСІТС.

Через відділ документального забезпечення 21.07.2023 від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою від 26.07.2023 розгляд справи по суті відкладено до 09.08.2023.

В судовому засіданні 09.08.2023 представник позивача надав усні пояснення у справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача надав усні пояснення у справі, відповів на запитання суду, проти стягнення суми основної заборгованості не заперечив, однак не погодився з позовними вимогами в частині нарахованих позивачем штрафу, пені, процентів річних та інфляційних втрат.

Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийняв рішення у справі.

З урахуванням режиму воєнного стану та можливості повітряної тривоги в місті Дніпрі у Господарському суді Дніпропетровської області встановлено особливий режим роботи й запроваджено відповідні організаційні заходи. Відтак, справу розглянуто у розумні строки, ураховуючи вищевказані обставини та факти.

Стислий виклад позиції позивача

Між сторонами був укладений договір купівлі-продажу теплової енергії, на виконання якого позивач поставив відповідачу у період з березня 2022 року до березня 2023 року теплову енергію, яку відповідач вчасно не оплатив, а тому позивач звернувся до суду з даною позовною заявою про стягнення суми основної заборгованості, пені, процентів річних та інфляційних втрат.

Стислий виклад позиції відповідача

Відповідач визнав суму основної заборгованості (арк. 88 та зворот, том 1), однак не погодився з позовними вимогами в частині нарахованих позивачем штрафу, пені, процентів річних та інфляційних втрат.

Відповідач наголосив, що не отримує теплову енергію для власних потреб, а виконує функції посередника між виробником теплової енергії та кінцевими споживачами (населенням, бюджетними організаціями та іншими споживачами).

(1) З огляду на викладене та фактичні обставини справи відповідач у повному обсязі заперечує проти стягнення з нього пені, штрафу, процентів річних та інфляційних втрат за порушення строків оплати отриманої від позивача теплової енергії для населення, оскільки кінцевим споживачем теплової енергії для населення є не відповідач, а населення. Водночас в силу приписів постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.

(2) Відповідач наголосив, що 01.10.2021 набрала законної сили Постанова Кабінету Міністрів України від 08.09.2021 №1022 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №830 «Про затвердження Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії», якою затверджено Типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії. Вказана постанова Кабінету Міністрів України набрала законної сили 05.11.2021 і з зазначеної дати /тобто і у спірний період, який визначений у справі №904/2723/23/ послуги з постачання теплової енергії відбуваються на умовах Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії.

Відповідач вважає, що оскільки послуги з постачання теплової енергії надаються саме багатоквартирним будинкам така послуга є комунальною.

Враховуючи викладене, відповідач посилається на Прикінцеві та Перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» та стверджує, що нарахування та стягнення штрафу і пені за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги для категорії «бюджет» є неправомірним, а тому позовні вимоги в даній частині не підлягають задоволенню.

(3) Відповідач заперечує і проти нарахування пені, штрафу, процентів річних та інфляційних втрат на заборгованість за теплову енергію, поставлену для категорії «інші». Аргументи заперечень є аналогічні тим, що визначені для категорії «бюджет». Крім цього відповідач просить суд врахувати факт того, що нежитлове приміщення вбудоване у житловий будинок.

Доводи позивача щодо відзиву відповідача на позовну заяву

Заперечення відповідача в частині нарахування пені, штрафу, процентів річних та інфляційних втрат позивач обґрунтованими не визнає, оскільки вважає, що сторони у договорі визначили і розмір пені, і розмір штрафу, а тому підстави для відмови у задоволенні позовних вимог в зазначених частинах відсутні.

Позивач також наголошує, що на законодавчому рівні заборонено нараховувати пеню та штраф за несвоєчасне внесення плати за комунальні послуги населенням, однак відповідач не підпадає під поняття «населення», оскільки є юридичною особою.

Доводи відповідача щодо відповіді на відзив

Відповідач наголошує, що не є кінцевим споживачем послуг з постачання теплової енергії, а тому на нього розповсюджується дія норм, вказаних у відзиві.

2. ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ

Предметом доказування у справі, відповідно до ч. 2 ст. 76 ГПК України, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У даному випадку до предмета доказування входять такі обставини: укладення договору; надання послуг; наявності/відсутності доказів часткової/повної оплати послуг; наявності/відсутності заборгованості; правомірності нарахування пені, штрафу, процентів річних та інфляційних втрат; доцільності застосування до правовідносин сторін положень постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» і Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширення коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Суд встановив, що 26.11.2021 між позивачем (далі - позивач, теплопостачальна організація) та відповідачем (далі - відповідач, споживач) був укладений договір купівлі-продажу теплової енергії №2100 (арк. 15-21, том 1), відповідно до п. 1.1 умов якого теплопостачальна організація бере на себе зобов`язання постачати споживачу теплову енергію в потрібних йому обсягах, а споживач зобов`язується оплачувати одержану теплову енергію за встановленими згідно чинного законодавства тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.

Розрахунки за теплову енергію проводяться у відповідно до розділу 6 договору «Розрахунки за теплову енергію».

Пунктом 10.1 договору визначено, що останній набуває чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2022, але у будь-якому разі до повного виконання споживачем своїх фінансових зобов`язань за цим договором.

Слід звернути увагу, що у пункті 10.3 договору закріплено, що договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії не буде письмово заявлено однією із сторін про його припинення.

Між сторонами 08.02.2022 була укладена додаткова угода №1, згідно із якою сторони дійшли згоди змінити з початку опалювального сезону 2021-2022 року категорії споживачів об`єктів, вбудованих в житловий будинок по вулиці Конституційній, 2 на підставі наданої споживачем інформації з Єдиного державного реєстру Управління комунальної власності виконкому Криворізької міської ради для визначення категорії споживача «бюджетні установи» та викласти Додатком №3 до договору «дислокація» в такій редакції:

житловий будинок №1 по вулиці Кропивницькій загальною площею 957,8 кв. м;

житловий будинок №7 по вулиці Кропивницькій загальною площею 736,6 кв. м;

житловий будинок №2 по вулиці Конституційна загальною площею 2.962,2 кв. м;

нежитлове приміщення по вулиці Конституційній, будинок №2 загальною площею 88,1 кв. м;

нежитлове приміщення по вулиці Конституційній, будинок №2 загальною площею 89,1 кв. м.

Додаткова угода №1 набирає чинності з дня її підписання сторонами, однак сторони домовилися, що відповідно до ст.651 ЦК України та ст. 180 ГК України умови цієї додаткової угоди поширюються на правовідносини, які виникли між ними до її укладання.

З огляду на зміст позовної заяви суд встановив, що спірна заборгованість виникла у період з березня 2022 року до березня 2023 року.

Згідно із довідкою позивача від 25.04.2023 №29 стосовно відображення оплати в регістрах бухгалтерського обліку АТ «Криворізька теплоцентраль» (арк. 11, том 1) суд встановив, що відповідач 17.01.2023 перерахував на розрахунковий рахунок позивача грошові кошти, зокрема, за теплову енергію, отриману у березні 2022 року (населення) у розмірі 108.925,22 грн.

Слід відзначити, що до матеріалів справи №904/2723/23 позивач долучив копію платіжного доручення №10500 від 17.01.2023 на суму 403.057,53 грн з призначенням платежу: «за теплову енергію за січень-березень 2022 року згідно з договором №2100 від 26.11.2021» (арк. 12, том 1), якою підтверджується внесення оплати за теплову енергію отриману, зокрема, у березні 2022 року.

На виконання умов договору позивач у період з березня 2022 року до березня 2023 року поставив відповідачу теплову енергію для потреб інших споживачів на загальну суму 29.233,11 грн, що підтверджується:

актом передачі-прийняття теплової енергії (надання послуг) №25690 від 30.11.2022 на суму 4.382,29 грн (арк. 24, том 1);

актом передачі-прийняття теплової енергії (надання послуг) №29133 від 31.12.2022 на суму 6.306,23 грн (арк. 25, том 1);

актом передачі-прийняття теплової енергії (надання послуг) №233 від 31.01.2023 на суму 7.268,20 грн (арк. 26, том 1);

актом передачі-прийняття теплової енергії (надання послуг) №3839 від 28.02.2023 на суму 7.214,75 грн (арк. 27, том 1);

актом передачі-прийняття теплової енергії (надання послуг) №7398 від 31.03.2023 на суму 4.061,64 грн (арк. 28, том 1).

У період з березня 2022 року до березня 2023 року позивач поставив відповідачу теплову енергію для потреб населення на загальну суму 850.450,61 грн, що підтверджується:

актом передачі-прийняття теплової енергії (надання послуг) №10055 від 31.03.2022 на суму 169.249,49 грн (арк. 29, том 1);

актом передачі-прийняття теплової енергії (надання послуг) №13324 від 30.04.2022 на суму 1.412,40 грн (арк. 30, том 1);

актом передачі-прийняття теплової енергії (надання послуг) №25680 від 30.11.2022 на суму 102.339,28 грн (арк. 31, том 1);

актом передачі-прийняття теплової енергії (надання послуг) №29155 від 31.12.2022 на суму 146.089,57 грн (арк. 32, том 1);

актом передачі-прийняття теплової енергії (надання послуг) №269 від 31.01.2023 на суму 169.606,85 грн (арк. 33, том 1);

актом передачі-прийняття теплової енергії (надання послуг) №3840 від 28.02.2023 на суму 168.296,54 грн (арк. 34, том 1);

актом передачі-прийняття теплової енергії (надання послуг) №7429 від 31.03.2023 на суму 93.456,48 грн (арк. 35, том 1).

У період з березня 2022 року до березня 2023 року позивач поставив відповідачу теплову енергію для потреб бюджетних установ на загальну суму 31.941,70 грн, що підтверджується:

актом передачі-прийняття теплової енергії (надання послуг) №13309 від 30.04.2022 на суму 77,90 грн (арк. 36, том 1);

актом передачі-прийняття теплової енергії (надання послуг) №25530 від 30.11.2022 на суму 4.791,26 грн (арк. 37, том 1);

актом передачі-прийняття теплової енергії (надання послуг) №29123 від 31.12.2022 на суму 6.855,78 грн (арк. 38, том 1);

актом передачі-прийняття теплової енергії (надання послуг) №223 від 31.01.2023 на суму 7.946,47 грн (арк. 39, том 1);

актом передачі-прийняття теплової енергії (надання послуг) №3841 від 28.02.2023 на суму 7.907,52 грн (арк. 40, том 1);

актом передачі-прийняття теплової енергії (надання послуг) №7350 від 31.03.2023 на суму 4.362,77 грн (арк. 41, том 1).

Тобто, без врахування часткової оплати теплової енергії /у розмірі 108.925,22 грн за березень 2022 року (населення)/, позивач у період з березня 2022 року до березня 2023 року поставив відповідачу теплову енергію для потреб інших споживачів, населення та бюджетних установ у загальному розмірі 911.625,42 грн.

Позивач долучив до матеріалів справи №904/2723/23 акт звірки від 30.04.2023 (арк. 42, том 1), згідно із яким станом на 30.04.2023 у відповідача перед позивачем обліковується заборгованість за поставлену теплову енергію (договір №2100) у загальному розмірі 802.700,20 грн (сума основної заборгованості, яка заявлена позивачем до стягнення з відповідача в межах справи №904/2723/23).

Акт звірки від 30.04.2023 підписаний представниками і позивача, і відповідача. Підписи представників сторін засвідчені печатками позивача та відповідача.

Також в матеріалах справи наявні розпорядження Виконавчого комітету Криворізької міської ради про початок та закінчення опалювального періоду, а саме:

2021-2022 роки:

розпорядження Виконавчого комітету Криворізької міської ради від 22.09.2021 №490 «Про початок опалювального сезону 2021/2022» (арк. 51, том 1);

розпорядження Виконавчого комітету Криворізької міської ради від 23.03.2022 №158 «Про закінчення опалювального сезону 2021/2022» (арк. 52, том 1);

2022-2023 роки:

розпорядження Виконавчого комітету Криворізької міської ради від 28.09.2022 №760 «Про початок опалювального сезону 2022/2023» (арк. 53, том 1);

розпорядження Виконавчого комітету Криворізької міської ради від 23.03.2022 №338 «Про закінчення опалювального сезону 2022/2023» (арк. 54, том 1).

У зв`язку із порушенням строків внесення оплати за отриману теплову енергію позивач нарахував до стягнення з відповідача пеню, штраф, проценти річні та інфляційні втрати.

Наведені вище обставини і зумовили звернення позивача до суду з даним позовом.

3. ПОЗИЦІЯ СУДУ

Предметом позову позивач визначив 802.700,20 грн основної заборгованості, 100.538,04 грн пені, 56.189,01 грн штрафу, 6.161,16 грн трьох процентів річних та 20.521,99 грн інфляційних втрат.

Згідно з нормами ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. ст. 625, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України, ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України, яка кореспондується зі ст. 180 ГК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 3 ст. 180 ГК України визначено, що при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Оцінивши зміст договору, господарський суд встановив, що сторонами погоджено його істотні умови.

Договір підписано уповноваженими особами та скріплено печатками.

Договір у встановленому порядку не оспорено, не розірвано, не визнано недійсним.

Таким чином укладений між сторонами договір є дійсним, укладеним належним чином та є обов`язковим для виконання сторонами.

Суд взяв до уваги положення п.п. 10.1 та 10.3 договору і встановив відсутність в матеріалах справи №904/2723/23 письмових доказів про припинення дії договору після 31.12.2022, а тому суд доходить висновку, що договір діє до 31.12.2023.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу теплової енергії.

Двосторонній характер договору зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Тобто, з укладенням такого договору теплопостачальна організація-продавця бере на себе обов`язок поставити відповідачу теплову енергію, в свою чергу відповідач зобов`язується виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, які передбачені договором.

Частиною першою статті 714 ЦК України передбачено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частинами 1, 2 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Пунктом 1.1 договору узгоджено, що теплопостачальна організація бере на себе зобов`язання постачати споживачу теплову енергію в потрібних йому обсягах, а споживач зобов`язується оплачувати одержану теплову енергію за встановленими згідно чинного законодавства тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.

Відповідно до п. 2.1 договору теплова енергія постачається споживачу в обсягах, визначених додатком №1 до цього договору і який є його невід`ємною частиною.

З огляду на наявні у справі №904/2723/23 докази суд доходить висновку, що теплова енергія у спірний період /з березня 2022 року до березня 2023 року/ поставлялася для таких категорій як: «населення», «інші», «бюджет».

(1) На виконання умов договору позивач у період з березня 2022 року до березня 2023 року поставив відповідачу теплову енергію для потреб інших споживачів на загальну суму 29.233,11 грн, що підтверджується актами передачі-прийняття теплової енергії (надання послуг) (арк. 24-28, том 1).

(2) У період з березня 2022 року до березня 2023 року позивач поставив відповідачу теплову енергію для потреб населення на загальну суму 850.450,61 грн, що підтверджується актами передачі-прийняття теплової енергії (надання послуг) (арк. 29-35, том 1).

(3) У період з березня 2022 року до березня 2023 року позивач поставив відповідачу теплову енергію для потреб бюджетних установ на загальну суму 31.941,70 грн, що підтверджується актами передачі-прийняття теплової енергії (надання послуг) (арк. 36-41, том 1).

Приписами частини шостої статті 276 ГК України встановлено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Розрахунки за теплову енергію, що споживається споживачем, проводяться в грошовій формі за розрахунковий період, відповідно до тарифів, встановлених згідно з чинним законодавством України (п. 6.1 договору).

Відповідно до п. 6.2 договору розрахунковим періодом є календарний місяць.

Остаточний розрахунок за фактично спожиту споживачем теплову енергію, в силу приписів п. 6.3 договору, здійснюється до 20 (двадцятого) числа місяця, наступного за місяцем споживання теплової енергії.

З огляду на умови договору та наявні у справі докази строк оплати теплової енергії поставленої у період з березня 2022 року до березня 2023 року є таким, що настав.

Наявними у справі №904/2723/23 доказами підтверджено, що відповідач обов`язки з оплати теплової енергії виконав лише частково, а саме оплатив теплову енергію поставлену категорії «населення» у березні 2022 року у сумі 108.925,22 грн, що підтверджується довідкою позивача від 25.04.2023 №29 стосовно відображення оплат в регістрах бухгалтерського обліку АТ «Криворізька теплоцентраль» (арк. 11, том 1) та платіжним дорученням №10500 від 17.01.2023 на суму 403.057,53 грн /до складу вказаної суми входить, зокрема, оплата за теплову енергію поставлену у березні 2022 року для категорії «населення»/ (арк. 12, 92, том 1).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Оскільки строк оплати теплової енергії поставленої у період з березня 2022 року до березня 2023 року є таким, що настав, однак заборгованість за отриману від позивача теплову енергію у зазначений період відповідач оплатив лише частково, суд доходить висновку, що відповідач порушив взяте на себе зобов`язання за укладеним між сторонами договором і не виконав свій обов`язок з оплати отриманої теплової енергії вчасно.

Дослідивши наявні у справі №904/2723/23 докази, суд встановив, що у відповідача перед позивачем обліковується заборгованість за теплову енергію, поставлену у період з березня 2022 року до березня 2023 року для потреб інших споживачів на загальну суму 29.233,11 грн, для потреб населення на загальну суму 741.525,39 грн (850.450,61 грн - 108.925,22 грн), для потреб бюджетних установ на загальну суму 31.941,70 грн.

Загалом заборгованість відповідача перед позивачем за отриману у період з березня 2022 року до березня 2023 року складає 802.700,20 грн, яку визнає відповідач у відзиві (арк. 88 та зворот, том 1), та яка підтверджується не лише первинним документами (актами передачі-прийняття теплової енергії (надання послуг), а й актом звірки від 30.04.2023 (арк. 42, том 1), згідно із яким станом на 30.04.2023 у відповідача перед позивачем обліковується заборгованість за поставлену теплову енергію (договір №2100) у загальному розмірі 802.700,20 грн (сума основної заборгованості, яка заявлена позивачем до стягнення з відповідача в межах справи №904/2723/23), який підписаний представниками сторін, підписи представників яких засвідчені печатками позивача та відповідача.

Суд враховує, що у постановах Верховного Суду від 20.07.2023 у cправі №902/613/22, від 04.12.2019 у справі №916/1727/17, від 05.03.2019 у справі №910/1389/18 та від 19.04.2018 у справі №905/1198/17 викладено правову позицію, згідно із якою відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Відтак суд у справі №904/2723/23 акт звірки від 30.04.2023 визнає належним доказом, оскільки він є підписаний представниками сторін і їх підписи засвідчені печатками позивача та відповідача, сума заборгованості підтверджена первинними документами і визнається відповідачем у відзиві.

Доказів оплати теплової енергії поставленої у період з березня 2022 року до березня 2023 року на загальну суму 802.700,20 грн матеріали справи не містять.

Так, оцінивши фактичні обставини справи, господарський суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 802.700,20 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення пені, штрафу, трьох процентів річних та інфляційних втрат

Допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання відповідач порушив договірні зобов`язання (ст. 610 ЦК України), і вважається таким, що прострочив його виконання (ст. 612 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

За визначенням ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 ст. 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ч. ч. 4, 6 ст. 231 ГК у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 ст. 232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 7.2.7 договору визначено, що за порушення строків оплати споживачем за отриману теплову енергію, з нього стягується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково стягується штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від вказаної суми. Період, за який нараховуються штрафні санкції, становить три роки. Строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій встановлено сторонами у три роки.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач нарахував до стягнення з відповідача:

пеню (на заборгованість, яка виникла за категоріями «населення», «бюджет», «інші») за загальний період прострочення з 21.04.2022 до 30.04.2023 на загальну суму 100.538,04 грн;

штраф (на заборгованість, яка виникла за категоріями «населення», «бюджет», «інші») у розмірі 7 (семи) відсотків від суми заборгованості /тобто від 802.700,20 грн/, що складає 56.189,01 грн;

три проценти річних (на заборгованість, яка виникла за категоріями «населення», «бюджет», «інші») за загальний період прострочення з 21.04.2022 до 30.04.2023 на загальну суму 6.161,16 грн;

інфляційні втрати (на заборгованість, яка виникла за категоріями «населення», «бюджет», «інші») за загальний період прострочення з 21.05.2022 до березня 2023 року на загальну суму 20.521,99 грн.

Відповідач у повному обсязі заперечує проти стягнення з нього пені, штрафу, процентів річних та інфляційних втрат за порушення строків оплати отриманої від позивача теплової енергії для населення, оскільки кінцевим споживачем теплової енергії для населення є не відповідач, а населення; водночас в силу приписів постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.

Відповідач посилається на Прикінцеві та Перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» та стверджує, що нарахування та стягнення штрафу і пені за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги для категорії «бюджет» є неправомірним, а тому позовні вимоги в даній частині не підлягають задоволенню.

Відповідач заперечує і проти нарахування пені, штрафу, процентів річних та інфляційних втрат на заборгованість, яка виникла за теплову енергію поставлену для категорії «інші». Аргументи заперечень є аналогічні тим, які визначені для категорії «бюджет». Крім цього відповідач просить суд врахувати, що нежитлове приміщення вбудоване у житловий будинок.

Оцінивши заперечення відповідача, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до приписів ст. ст. 3, 4 Закону України «Про теплопостачання» від 02.05.2005 №2633-IV відносини між суб`єктами діяльності у сфері теплопостачання регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Проектування, будівництво, реконструкція, ремонт, експлуатація об`єктів теплопостачання, виробництво, постачання теплової енергії регламентуються нормативно-правовими актами, які є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами відносин у сфері теплопостачання.

Укладання договору на постачання теплової енергії передбачено ст. ст. 24, 25 Закону України «Про теплопостачання» та є обов`язковим для сторін на підставі закону.

За змістом ст. 25 цього Закону теплогенеруюча, теплотранспортна та теплопостачальна організації мають право укладати договори купівлі-продажу теплової енергії із споживачами, водночас своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії є основними обов`язками споживача теплової енергії (ст. 24 Закону).

Положеннями ст. 1 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що:

споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору;

теплова енергія - це товарна продукція, яка виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу;

теплова мережа - це сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача.

Отже обов`язковою ознакою споживача теплової енергії є те, що теплоспоживче обладнання (внутрішньобудинкові системи, мережі, устаткування тощо) через тепловий ввід приєднане або має технічні можливості для приєднання до місцевої (розподільчої) теплової мережі.

З огляду на фактичні обставини справи №904/2723/23 суд доходить висновку, що відповідач є споживачем теплової енергії в розумінні Закону України «Про теплопостачання».

Водночас у офіційному виданні Голос України №231 від 09.12.2017 був опублікований Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 №2189-VІІІ.

Відповідно до п. 1 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Закон України «Про житлово-комунальні послуги» набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (з 10.12.2017), та вводиться в дію з 01.05.2019, крім окремих його положень, які вводяться в дію пізніше.

Згідно з ч. ч. 1, 3 статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 №2189-VІІІ предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках. Норми цього Закону застосовуються з урахуванням особливостей, встановлених законами, що регулюють відносини у сферах постачання та розподілу електричної енергії і природного газу, постачання теплової енергії, централізованого постачання гарячої води, централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

У статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг, зокрема, належать: комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

За приписами ч. 1 та 2 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньо-будинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.

Виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору. Виконавцями комунальних послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація (ст. 1, ч. 2 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Колективний споживач - юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги (ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Тобто, зазначеними нормами визначена обов`язкова ознака споживача комунальних послуг, а саме: споживачем комунальних послуг може бути фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником), користувачем нерухомого майна, отримує послугу для власних потреб, відповідне обладнання приміщення якої приєднане, або має технічні можливості для приєднання до відповідних внутрішньобудинкових систем, або юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги.

Аналізуючи положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та беручи до уваги положення укладеного між сторонами договору, суд доходить висновку, що відповідач не підпадає під визначення споживача (індивідуального або колективного) саме комунальної послуги /постачання теплової енергії/, отриманої за укладеним з позивачем договором.

Суд бере до уваги, що відповідач - Комунальне підприємство теплових мереж "Криворіжтепломережа" створене з метою отримання прибутку в результаті діяльності з виробництва, транспортування, постачання та реалізації теплової енергії споживачам міста Кривого Рогу для потреби опалення та гарячого водопостачання.

КПТМ Криворіжтепломережа відповідно до приписів Закону України «Про природні монополії» відноситься до суб`єктів природної монополії.

Як монополіст такої природної монополії відповідач не має права відмовити споживачу теплової енергії у забезпеченні його тепловою енергією за наявності можливостей на приєднання споживача до теплової енергії.

Таким чином в силу законодавства відповідач не може відмовитися від надання послуг з теплопостачання споживачам.

Разом з цим у п. 2.1 статуту Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа», який затверджений наказом управління комунальної власності міста виконкому Криворізької міської ради від 25.01.2021 (арк. 43-44, том 1), встановлено, що підприємство створене з метою отримання прибутку в результаті діяльності з виробництва, транспортування, постачання та реалізації теплової енергії, а також надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води споживачам.

Одним із основних видів діяльності відповідача, згідно з п.п. 2.2.3 п. 2.3 статуту, визначено постачання теплової енергії.

Саме відповідач у відзиві вказав, що 01.10.2021 набрала законної сили Постанова Кабінету Міністрів України від 08.09.2021 №1022 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №830 «Про затвердження Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії» якою і затверджено Типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії.

З 05.11.2021 (після набрання чинності дії Індивідуального договору) договірні відносити щодо надання позивачем послуг з постачання теплової енергії приміщенням, відбуваються відповідно до приписів Розділу IV Закону України "Про житлово-комунальні послуги", а саме шляхом приєднання споживача до публічного договору - "Індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії", текст якого було опубліковано на офіційному веб-сайті виконавця послуги Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" від 05.10.2021.

Суд взяв до уваги викладену у відзиві позицію відповідача та зазначає, що перехід споживачів комунальних послуг на Індивідуальні договори з 05.11.2021 не вплинуло на дію договору, який є фактичною підставою позовних вимог у справі №904/2723/23, а це є свідченням того, що відповідач не є колективним споживачем комунальних послуг і не діє в інтересах населення, а діє у власних інтересах, метою яких є отримання прибутку, зокрема, від постачання теплової енергії таким категоріям споживачів як «населення», «бюджет» та «інші».

Більш того, суд акцентує увагу, що отримання від позивача відповідачем теплової енергії не вказує на те, що відповідач є споживачем комунальної послуги в розумінні саме Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Між сторонами договір був укладений 26.11.2021, індивідуальні договори про надання послуг з постачання теплової енергії між власниками квартир у багатоквартирному будинку і відповідачем були укладені 05.11.2021, тобто відповідач укладав з позивачем договір саме з метою забезпечення виконання індивідуальних договорів, а не з метою задоволення власних потреб.

Враховуючи викладене, відповідач не має правових підстав не виконувати обов`язку зі здійснення своєчасної оплати отриманих за договором послуг.

Як вище встановлено судом і вбачається зі змісту позовної заяви, відповідачем своєчасної оплати за отриману від позивача теплову енергію не здійснено, внаслідок чого утворився борг, на який і нараховано пеню, штраф, проценти річні та інфляційні втрати.

Також суд бере до уваги, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин, який діяв до 30.06.2023.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", прийнятої відповідно до ст.29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", на усій території України встановлений карантин з 12.03.2020, який, у свою чергу, постановами Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 № 239, від 20.05.2020 № 392, від 22.07.2020 № 641, від 26.08.2020 № 760, від 13.10.2020 № 956, від 09.12.2020 № 1236, від 17.02.2021 № 104, від 21.04.2021 № 405, від 23.02.2022 № 229, № 630 від 27.05.2022, № 928 від 19.08.2022, №383 від 25.04.2023 був неодноразово продовжений.

Так, Кабінет Міністрів України постановою №1423 від 23.12.2022 вніс зміни, зокрема, до Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Вони передбачають, що продовжено термін дії карантину та обмежувальних протиепідемічних заходів в Україні для запобігання розповсюдженню COVID-19 до 30.06.2023.

Відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" (№530-1Х) на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

Суд акцентує увагу, що теплова енергія постачається споживачу на потреби опалення в опалювальний період (п. 2.1 договору), однак відповідач не споживачем саме комунальної послуги у визначенні наведеному у Законі України «Про житлово-комунальні послуги» та не отримував від позивача житлово-комунальних послуг. Згідно ж з п.п.2.2.4 п.2.4 статуту відповідача основними напрямками його діяльності є, зокрема, придбання теплової енергії, технологічна її переробка і постачання споживачам.

При цьому пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" заборонено нарахування та стягнення неустойки за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги, незалежно від того фізичною чи юридичною особою допущено несвоєчасне здійснення відповідних платежів, однак такі особи мають бути споживачами житлово-комунальних послуг.

Виходячи з умов укладеного між сторонами договору, відповідач не є споживачем комунальних послуг в розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги», що в свою чергу виключає можливість застосування до правовідносин між сторонами вищевказаних положень закону про заборону нарахування штрафних санкцій в період дії карантину.

Таким чином до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення п.п. 4 п. 3 розділу II Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», оскільки даний Закон забороняє нарахування та стягнення неустойки за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги, а відповідач у спірних правовідносинах не є споживачем житлово-комунальних послуг (подібні правові позиції викладені у постановах Північного апеляційного господарського суду від 27.06.2023 у справі №911/2215/22, Центрального апеляційного господарського суду від 03.05.2023 у справі №904/364/22).

Відповідно до Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №64/2022 (Указ затверджено Законом №2102-ІХ від 24.02.2022) введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану в Україні продовжено і на теперішній час.

Постановою КМУ №206 "Про деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану" від 05.03.2022 встановлено, зокрема, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.

Відповідно до абз. 1 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України №206 "Про деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану" від 05.03.2022 (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин сторін /від 05.03.2022/) до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.

Відповідно до п.2 цієї постанови вона набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24.02.2022.

Суд зауважує, що отримавши за укладеним з позивачем договором теплову енергію відповідач її постачає, зокрема, такій категорії споживачів як «населення», отже кінцевим споживачем теплової енергії є, зокрема, населення, якому в силу приписів Постанови КМУ №206 "Про деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану" від 05.03.2022 забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення плати за житлово-комунальні послуги.

Оскільки відповідач не відноситься до категорії «населення» та не визнається судом споживачем комунальних послуг в розумінні визначення наведеного в Законі України «Про житлово-комунальні послуги» суд доходить висновку, що приписи Постанови КМУ №206 "Про деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану" від 05.03.2022 на відповідача не розповсюджуються.

Більш того, матеріали справи №904/2723/23 не містять і доказів того, що саме така категорія споживачів комунальних послуг як населення несвоєчасно та/або не в повному обсязі вносить плату за житлово-комунальні послуги саме відповідачу як безпосередньому постачальнику теплової енергії, зокрема, такій категорії споживачів як населення.

Також господарський суд дійшов висновку, що положення постанови Кабінету Міністрів України №206 "Про деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану" від 05.03.2022 не можуть застосовуватися у даній справі, оскільки не розповсюджуються на осіб, що займаються підприємницькою діяльністю, тобто діяльність яких має на меті отримання прибутку (аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Центрального апеляційного господарського суду від 19.06.2023 у справі №904/4862/22).

Відтак, посилання відповідача на постанову Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», як на підставу заборони нарахуванню відповідачу штрафних санкцій, судом відхиляються, оскільки зазначеною вище постановою заборонено саме нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги та не розповсюджується на відносини юридичних осіб (аналогічна правова позиція викладена у постанові Північного апеляційного господарського суду від 14.06.2023 у справі №910/14637/22).

На підтвердження правомірності такої позиції суд звертає увагу і на те, що відповідач у відзиві (арк. 88 зворот, том 1) зазначає, що за укладеним з позивачем договором не отримує теплову енергію для власних потреб, а виконує функцію посередника між виробником теплової енергії /тобто позивачем/ та кінцевими споживачами /тобто населенням, бюджетними установами, іншими споживачами/.

Отже, матеріалами справи підтверджено наявність заборгованості та наявність порушення строку внесення плати за отриману теплову енергію.

Більш того укладеним між сторонами договором узгоджено питання стягнення пені (із визначенням її чіткого розміру) та штрафу, у разі порушення строку оплати.

Також суд врахував, що жодних обставин, які б сприяли звільненню відповідача /як юридичної особи та постачальника теплової енергії кінцевим споживачам таких категорій як «населення», «бюджет» та «інші»/ від відповідальності /у вигляді стягнення пені, штрафу, процентів річних та інфляційних втрат/ на законодавчому рівні не встановлено.

Відтак суд здійснив власний перерахунок пені та визнав його методологічно та арифметично правильним, а вимогу такою, що підлягає задоволенню.

Крім цього, суд звертає увагу, що сторони в договорі збільшили, визначений ч. 6 ст. 232 ГК України, період для нарахування пені до трьох років, що є правомірним та відповідає положенням чинного законодавства.

Також суд врахував, що відповідно до положень пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Господарського кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний розділ доповнено пунктом 7 згідно із Законом №540-IX від 30.03.2020, який набув чинності 02.04.2020.

Господарський суд звертає увагу, що договір між позивачем та відповідачем був укладений 26.11.2021, тобто укладаючи договір сторони мали бути обізнаними зі змінами законодавства.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", прийнятої відповідно до ст.29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", на усій території України встановлений карантин з 12.03.2020, який, у свою чергу, постановами Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 № 239, від 20.05.2020 № 392, від 22.07.2020 № 641, від 26.08.2020 № 760, від 13.10.2020 № 956, від 09.12.2020 № 1236, від 17.02.2021 № 104, від 21.04.2021 № 405, від 23.02.2022 № 229, № 630 від 27.05.2022, № 928 від 19.08.2022, №383 від 25.04.2023 був неодноразово продовжений.

Так, Кабінет Міністрів України постановою №1423 від 23.12.2022 вніс зміни, зокрема, до Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Вони передбачають, що продовжено термін дії карантину та обмежувальних протиепідемічних заходів в Україні для запобігання розповсюдженню COVID-19 до 30.06.2023.

Перевіривши розрахунок штрафу, здійснений позивачем, суд визнав його арифметично і методологічно правильним, а вимогу такою, що підлягає задоволенню.

Господарський суд перевірив розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат та вимоги позивача визнав такими, що підлягають задоволенню.

Судові витрати

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплаті судового збору за подання позовної заяви покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 73 - 79, 86, 129, 233, 238, 240, 241, 252 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Комунального підприємства теплових мереж "КРИВОРІЖТЕПЛОМЕРЕЖА" (50000, Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, ПРОВУЛОК ДЕЖНЬОВА, будинок 9; ідентифікаційний код 03342184) на користь Акціонерного товариства "КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ" (50014, Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, ВУЛИЦЯ ЕЛЕКТРИЧНА, будинок 1; ідентифікаційний код 00130850) 802.700,20 грн (вісімсот дві тисячі сімсот грн 20 к.) основної заборгованості, 100.538,04 грн (сто тисяч п`ятсот тридцять вісім грн 04 к.) пені, 56.189,01 грн (п`ятдесят шість тисяч сто вісімдесят дев`ять грн 01 к.) штрафу, 6.161,16 грн (шість тисяч сто шістдесят одну грн 16 к.) трьох процентів річних, 20.521,99 грн (двадцять тисяч п`ятсот двадцять одну грн 99 к.) інфляційних втрат, 14.791,66 грн (чотирнадцять тисяч сімсот дев`яносто одну грн 66 к.) судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня його повного складення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене 09.08.2023.

Суддя С.А. Дупляк