ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2023 року

м. Київ

cправа № 922/567/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранця О. М. - головуючий, Губенко Н. М., Кролевець О. А.,

за участю секретаря судового засідання Низенко В. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Дніпроазот"

на рішення Господарського суду Харківської області

у складі судді Погорелової О. В.

від 14 березня 2023 року

та на постанову Східного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Плахова О. В., Бородіної Л. І., Мартюхіної Н. О.

від 05 червня 2023 року

у справі за позовом Акціонерного товариства "Дніпроазот"

до Комунального підприємства "Харківводоканал"

про стягнення коштів,

за участю представників:

від позивача: Переяславська М. В.

від відповідача: не з`явилися

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

07 лютого 2022 року Акціонерне товариство "Дніпроазот" звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до Комунального підприємства "Харківводоканал", в якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог № 016/7/С-6 від 26 жовтня 2022 року, що надійшла до Господарського суду Харківської області 04 листопада 2022 року (1-й том справи, а.с. 137 - 148) та була прийнята судом до розгляду (ухвала Господарського суду Харківської області від 06 грудня 2022 року), просило стягнути з відповідача 12 761 921,82 грн, з яких: 10 349 400,00 грн - прострочена заборгованість за хлор рідкий, поставлений по договору про закупівлю товару № 42/7-ПЦ/21 від 23 липня 2021 року, 244 271,74 грн - три відсотки річних та 2 168 250,08 грн інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за укладеним з позивачем договором про закупівлю товару № 42/7-ПЦ/21 від 23 липня 2021 року в частині оплати поставленого за договором товару.

Господарський суд Харківської області ухвалою від 11 лютого 2022 року прийняв зазначену позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі № 922/567/22.

2. Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.

23 липня 2021 року між Акціонерним товариством "Дніпроазот" як постачальником та Комунальним підприємством "Харківводоканал" як покупцем був укладений договір про закупівлю товару № 42/7-ПЦ/21 (далі по тексту - договір), відповідно до пункту 1.1. якого Постачальник зобов`язався поставити Покупцеві товар: хлор рідкий в цистернах, код ДК 021:2015-24310000-0 Основні неорганічні хімічні речовини (надалі - товар), у кількості 1 955 т, а Покупець - прийняти і оплатити товар.

За змістом пункту 1.2. договору найменування та кількість товару визначаються специфікацією (додаток № 1 до договору).

Згідно з пунктами 3.1., 3.2. договору загальна вартість цього договору складає 58 650 000,00 грн, у тому числі ПДВ (20%) - 9 775 000,00 грн. Ціна за одиницю товару визначається специфікацією.

Відповідно до пунктів 4.1. та 4.2. договору Покупець здійснює оплату за поставлений товар шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Постачальника на умовах післяоплати протягом 60 календарних днів з дати поставки товару. Джерело фінансування: власний бюджет (кошти від господарської діяльності підприємства).

Згідно з пунктом 5.1. договору поставка товару здійснюється відповідно до письмової заявки Покупця, яка надсилається на електронну адресу Постачальника, або за допомогою факсимільного зв`язку за реквізитами, що вказані в розділі XIV цього договору, або шляхом безпосереднього вручення Стороні.

Відповідно до пункту 5.4. договору (в редакції додаткової угоди № 1 до договору) строк поставки товару: до 31 грудня 2022 року.

Згідно з пунктом 5.5. договору місце поставки товару: Україна, відповідно до документації. Адреса місця поставки: 63513, Україна, Харківська область, місто Чугуїв (станція Чугуїв Виробничого підрозділу "Харківська дирекція залізничних перевезень" філії "Південна залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", код станції 430809, код отримувача 1790 Комунальне підприємство "Харківводоканал", гілка Комплекс водопідготовки "Донець").

Відповідно до пункту 5.8. договору перехід права власності на товар від Постачальника до Покупця відбувається в момент поставки та передачі товару Покупцю, що підтверджується оформленими належним чином видатковою накладною та товарно-транспортною накладною. Датою поставки товару є дата оформлення товарно-транспортної накладної на товар.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє по 31 грудня 2022 року, а в частині грошових розрахунків не менше, ніж до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором (пункт 10.1. договору).

Відповідно до специфікації до договору, що є додатком № 1 до договору, Постачальник зобов`язався поставити Покупцю хлор рідкий в цистернах у кількості 1 955 т за ціною 30 000,00 грн з ПДВ (20%) на загальну суму 58 650 000,00 грн.

На виконання умов договору, у вересні 2021 року - січні 2022 року Постачальник здійснив поставку товару Покупцю на загальну суму 10 349 400,00 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями заявок на поставку товару, рахунків-фактур, залізничних та видаткових накладних.

Однак, Покупець у встановлений пунктом 4.1. договору строк не здійснив розрахунок за отриманий товар з Постачальником.

Постачальник звернувся до Покупця з листом № 2994/01-6 від 28 грудня 2021 року, в якому повідомив Покупця про наявну у нього заборгованість та просив здійснити її погашення.

Покупець у відповідь на зазначений лист звернувся до Постачальника з листом № 01-01-23/70-22 від 06 січня 2022 року, в якому повідомив про перебування Комунального підприємства «Харківводоканал» у тяжкому фінансовому стані та про те, що 06 січня 2022 року здійснить оплату товару в обсязі 300 000,00 грн.

З огляду на те, що Покупець не сплатив наявну у нього перед Постачальником суму заборгованості за поставлений товар у розмірі 10 349 400,00 грн Акціонерне товариство "Дніпроазот" 07 лютого 2022 року звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом до Комунального підприємства "Харківодоканал", в якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог № 016/7/С-6 від 26 жовтня 2022 року, що надійшла до Господарського суду Харківської області 04 листопада 2022 року (1-й том справи, а.с. 137 - 148) та була прийнята судом до розгляду, просило стягнути з відповідача 12 761 921,82 грн, з яких: 10 349 400,00 грн - прострочена заборгованість за хлор рідкий, поставлений по договору про закупівлю товару № 42/7-ПЦ/21 від 23 липня 2021 року, 244 271,74 грн - три відсотки річних та 2 168 250,08 грн інфляційні втрати.

3. Короткий зміст оскаржуваних рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів і мотиви їх ухвалення.

Господарський суд Харківської області рішенням від 14 березня 2023 року, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 05 червня 2023 року, позов задовольнив частково: стягнув з Комунального підприємства "Харківводоканал" на користь Акціонерного товариства "Дніпроазот" 10 349 400,00 грн основного боргу, 24 427,17 грн три відсотки річних, 2 168 250,08 грн інфляційних втрат та 191 428,83 грн судового збору. В решті позову відмовив.

Суди попередніх інстанцій виходили з того, що позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки в матеріалах справи відсутні докази оплати відповідачем отриманого від позивача за договором товару, заявлена позивачем до стягнення з відповідача заборгованість є простроченою, з огляду на що відповідач відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України має сплатити позивачу інфляційній втрати та три відсотки річних. За висновком судів проведений позивачем розрахунок інфляційних втрат та трьох відсотків річних є правильним, проте, місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, врахував клопотання відповідача про зменшення розміру трьох відсотків річних та задовольнив цю позовну вимогу частково, зменшивши суму заявлених позивачем до стягнення з відповідача трьох відсотків на 90 %. Суди також дійшли висновку про відсутність підстав для звільнення відповідача від сплати інфляційних втрат внаслідок настання обставин непереборної сили (військової агресії російської федерації проти України), оскільки відповідач не довів неможливості виконання зобов`язання з оплати поставленого йому позивачем товару за договором внаслідок цих обставин, не дотримався встановленого чинним законодавством порядку доведення виникнення та існування цих обставин непереборної сили.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги.

У касаційній скарзі позивач - Акціонерне товариство "Дніпроазот" просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 14 березня 2023 року та постанову Східного апеляційного господарського суду від 05 червня 2023 року в частині відмови у стягненні трьох відсотків річних в розмірі 219 844,57 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовну вимогу про стягнення трьох відсотків річних у розмірі 244 271,74 грн задовольнити повністю, а в інших частинах оскаржувані судові рішення залишити без змін.

5. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень скаржник послався на пункт 3 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, та зазначив про те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували статтю 233 Господарського кодексу України, статтю 551 та частину другу статті 625 Цивільного кодексу України. При цьому скаржник зазначив про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування цих норми у подібних до цієї справи правовідносинах стосовно можливості чи неможливості зменшення процентів річних, нарахованих на підставі та в розмірі, встановленому статтею 625 Цивільного кодексу України (3%). За твердженням скаржника суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про можливість зменшення відсотків річних, нарахованих у розмірі, встановленому статтею 625 Цивільного кодексу України, та безпідставно застосували до спірних у цій справі правовідносин правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, щодо зменшення розміру нарахованих позивачем трьох відсотків річних, оскільки цей висновок був зроблений за інших, ніж у цій справі, фактичних обставин та є нерелевантним для цієї справи.

6. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Відповідач у відзиві на касаційну скаргу просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржувані судові рішення залишити без змін, посилаючись на те, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими та безпідставними, а суди попередніх інстанцій правильно врахували висновок Верховного Суду, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, та дійшли правильних висновків щодо наявності підстав для зменшення розміру нарахованих позивачем до стягнення з відповідача трьох відсотків річних.

Позиція Верховного Суду

7. Оцінка аргументів учасників справи і висновків місцевого господарського суду та суду апеляційної інстанцій.

Верховний Суд, обговоривши доводи сторін, викладені у касаційній скарзі та у відзиві на касаційну скаргу, перевіривши матеріали справи, юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення судами попередніх інстанцій, дослідивши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та дотримання норм процесуального права, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з касаційної скарги позивач оскаржує рішення Господарського суду Харківської області від 14 березня 2023 року та постанову Східного апеляційного господарського суду від 05 червня 2023 року у цій справі в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення трьох відсотків річних в розмірі 219 844,57 грн. В частині задоволених позовних вимог про стягнення 10 349 400,00 грн основного боргу, 2 168 250,08 грн інфляційних втрат та 24 427,17 грн трьох відсотків річних зазначені судові рішення не оскаржуються, з огляду на що відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України в цій частині у касаційному порядку не переглядаються.

Враховуючи межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд переглядає оскаржувані судові рішення у цій справі лише в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення трьох відсотків річних в розмірі 219 844,57 грн.

Спірним у цій справі є питання наявності у суду права зменшити загальний розмір відсотків річних, нарахованих у розмірі, передбаченому законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Суди попередніх інстанцій встановили, що відповідач - Комунальне підприємство «Харківводоканал» не виконав свої зобов`язання за укладеним з позивачем договором про закупівлю товару № 42/7-ПЦ/21 від 23 липня 2021 року, що стало підставою для звернення Акціонерного товариства "Дніпроазот" з позовом у цій справі про стягнення 10 349 400,00 грн простроченої заборгованості за хлор рідкий, поставлений по зазначеному договору, а також про стягнення нарахованих на зазначену суму заборгованості трьох відсотків річних у розмірі 244 271,74 грн та інфляційних втрат у розмірі 2 168 250,08 грн.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд неодноразово наголошував про те, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04 жовтня 2019 року у справі № 915/880/18, від 26 вересня 2019 року у справі № 912/48/19, від 18 вересня 2019 року у справі № 908/1379/17 та інші).

Вимагати сплату суми боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18).

Визначене частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України право стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).

Як вбачається з оскаржуваних у цій справі судових рішень суди попередніх інстанцій зменшили заявлений позивачем до стягнення з відповідача розмір трьох відсотків річних, нарахованих відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, на 90%. При зменшенні розміру нарахованих позивачем трьох відсотків річних суди попередніх інстанцій керувалися висновком Верховного Суду, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначила про те, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Верховний Суд зазначає про те, що суди попередніх інстанцій у цій справі № 922/567/22, що переглядається, правильно застосувавши загальний висновок Верховного Суду, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, щодо наявності у суду права за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, не звернули увагу на те, що відповідне зменшення заявлених до стягнення відсотків річних Велика Палата Верховного Суду допустила саме з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, що склалися у справі № 902/417/18, та зокрема з урахуванням критеріїв розумності, справедливості та пропорційності, про що безпосередньо зазначено у пункті 8.38. зазначеної постанови.

У справі № 902/417/18 сторони у договорі погодили зміну розміру процентної ставки, передбаченої частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України і встановили її у розмірі 40 % річних від несплаченої вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути оплачений, та 96 % річних від несплаченої ціни товару з моменту спливу дев`яноста календарних днів до дня повної оплати. Велика Палата Верховного Суду у справі № 902/417/18 дійшла висновку про те, що фактично визначені договором 96 % річних є саме способом отримання кредитором доходу, а тому з метою запобігання такому безпідставному збагаченню розмір належної до стягнення з відповідача у зазначеній справі суми відсотків річних було обмежено.

Із цього випливає, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки, штрафу, процентів річних є правом суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе їх зменшення. Велика Палата Верховного Суду також вказала про те, що відсотки річних, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника та не можуть розглядатися як спосіб отримання кредитором доходів.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 902/417/18, зменшуючи розмір неустойки, штрафу, процентів річних, не позбавила кредитора можливості захистити власні інтереси шляхом стягнення процентів річних у тому розмірі, який відповідно до обставин справи одночасно виконує компенсаційну функцію для кредитора, але не є надмірним для боржника.

Отже, Велика Палата Верховного Суду у справі № 902/417/18 здійснила зменшення розміру відсотків річних з урахуванням конкретних обставин справи, а саме: з огляду на встановлення в укладеному між сторонами зазначеної справи договорі процентної ставки річних на рівні 40 % та 96 % і її явної невідповідності принципу справедливості.

Натомість у справі № 922/567/22, що переглядається, позивач заявив до стягнення з відповідача відсотки річних у розмірі, передбаченому законом, а саме: частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України - 3 (три) відсотки.

При цьому, суди попередніх інстанцій у справі № 922/567/22 не встановили відповідних до справи № 902/417/18 обставин очевидної неспівмірності заявленої до стягнення суми процентів річних (40 % і 96 % річних).

З огляду на викладене, Верховний Суд вважає помилковими висновки судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для зменшення заявленого у цій справі № 922/567/22 розміру трьох відсотків річних з урахуванням критеріїв розумності, справедливості та пропорційності, оскільки обставини очевидної неспівмірності заявленої до стягнення суми процентів річних у цій справі відсутні, розмір заявлених до стягнення відсотків річних відповідає розміру, встановленому законом (три відсотки), наведені відповідачем підстави для зменшення пені не можуть бути підставою для зменшення розміру трьох відсотків річних без встановлення судом виключних (надзвичайних) обставин.

Отже, справа № 902/417/18 не є подібною до справи № 921/94/21, оскільки в зазначених справах суди при зменшенні розміру відсотків річних виходили з різних фактичних обставин, тому суди попередніх інстанцій помилково зменшили розмір заявлених до стягнення у цій справі трьох відсотків річних.

Подібні висновки Верховного Суду також викладені у постановах від 03 лютого 2021 року у справі № 5023/10655/11 (922/1379/20), від 03 лютого 2021 року у справі № 5023/10655/11 (922/474/20), від 07 вересня 2021 року у справі № 927/184/13-Г (927/1074/20), від 04 лютого 2020 року у справі № 918/116/19, а також послідовно підтримані Верховним Судом, зокрема, у постановах 24 червня 2021 року у справі № 904/3177/20, від 31 травня 2023 року у справі № 914/2453/21, від 20 лютого 2023 року у справі № 910/15411/21, від 07 березня 2023 року у справі № 910/17556/21, від 15 червня 2023 року у справі № 921/94/21.

Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає, що місцевий господарський суд та апеляційний господарський суд неправильно застосували правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від18 березня 2020 року справі № 902/417/18, до неподібних правовідносин у цій справі.

Місцевий господарський суд, встановивши правомірність нарахування позивачем на прострочену суму боргу 10 349 400,00 грн трьох відсотків річних, помилково зменшив розмір нарахування на 90%, а суд апеляційної інстанції погодився з цим висновком та не усунув цю помилку.

З огляду на викладені доводи позивача, викладені у касаційній скарзі, щодо наявності у цій справі правових підстав для стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми за весь час прострочення у заявленому до стягнення розмірі (244 271,74 грн) є обґрунтованими.

Враховуючи те, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних рішенні та постанові позовну вимогу про стягнення трьох відсотків річних задовольнили частково, стягнувши з Комунального підприємства "Харківводоканал" на користь Акціонерного товариства "Дніпроазот" 24 427,17 грн три відсотки річних, а в решті цієї позовної вимоги відмовили, то рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в частині відмови в позові про стягнення 219 844,57 грн трьох відсотків річних підлягають скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог.

Оскільки в частині задоволених позовних вимог рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів не оскаржені та судом касаційної інстанції не переглядаються, то в цій частині оскаржувані судові рішення слід залишити без змін.

8. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

За змістом пункту 3 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частиною першою статті 311 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Верховний Суд, переглянувши оскаржувані у цій справі судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення 219 844,57 грн трьох відсотків річних ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права щодо зменшення розміру трьох відсотків річних, нарахованих на прострочену заборгованість, а тому підлягають скасуванню, із ухваленням нового рішення про задоволення позову у цій частині.

9. Судові витрати.

З огляду на те, що суд касаційної інстанції ухвалює нове рішення в частині, суд здійснює розподіл судових витрат за правилами визначеними статтею 129 Господарського процесуального кодексу України. Враховуючи те, що сплачений позивачем судовий збір за подання до суду першої інстанції позовної заяви та заяв про збільшення розміру позовних вимог у загальному розмірі 191 428,83 грн, розрахований від загальної суми позовних вимог (12 761 921,82 грн х 1,5% (ставка судового збору) = 191 428,83 грн), був за результатом розгляду справи стягнутий місцевим господарським судом з відповідача в повному обсязі, суд касаційної інстанції не здійснює розподіл судового збору, сплаченого до місцевого господарського суду за подання позовної заяви. При цьому, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Дніпроазот" задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Харківської області від 14 березня 2023 року та постанову Східного апеляційного господарського суду від 05 червня 2023 року у справі № 922/567/22 в частині відмови у стягненні трьох процентів річних у сумі 219 844,57 грн скасувати.

3. Ухвалити в цій частині нове рішення. Стягнути з Комунального підприємства "Харківводоканал" (вул. Шевченка, 2, м. Харків, 61013, ідентифікаційний код 03361715) на користь Акціонерного товариства "Дніпроазот" (вул. С. Х. Горобця, 1, м. Кам`янське, Дніпропетровська область 51909, ідентифікаційний код 05761620) три відсотка річних в розмірі 219 844 (двісті дев`ятнадцять тисяч вісімсот сорок чотири) гривні 57 копійок.

4. В іншій частині рішення Господарського суду Харківської області від 14 березня 2023 року та постанову Східного апеляційного господарського суду від 05 червня 2023 року у справі № 922/567/22 залишити без змін.

5. Стягнути з Комунального підприємства "Харківводоканал" (вул. Шевченка, 2, м. Харків, 61013, ідентифікаційний код 03361715) на користь Акціонерного товариства "Дніпроазот" (вул. С. Х. Горобця, 1, м. Кам`янське, Дніпропетровська область 51909, ідентифікаційний код 05761620) 4 947 (чотири тисячі дев`ятсот сорок сім) гривен 00 копійок судового збору за подання апеляційної скарги та 6 595 (шість тисяч п`ятсот дев`яносто п`ять) гривен 34 копійки судового збору за подання касаційної скарги.

6. Доручити Господарському суду Харківської області видати відповідні накази у справі № 922/567/22

7. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець

Судді Н. Губенко

О. Кролевець