ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" липня 2023 р. Справа№ 911/4610/15 (911/835/22)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Остапенка О.М.

Полякова Б.М.

Секретар судового засідання: Гудько А.В.

За участю учасників справи та їх представників:

ОСОБА_1 (особисто);

від ОСОБА_1 : Івасюк І.Ю. - за ордером серія ВВ № 1032411 від 05.07.2023;

від ДП «Регіональні електричні мережі»: Макаренко С.В. - відповідно до виписки з ЄДРПОУ;

від ДП «Регіональні електричні мережі»: Костянецький М.В. - за довіреністю № 2/23 від 03.01.2023.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» на рішення Господарського суду Київської області від 03.04.2023 у справі № 911/4610/15 (911/835/22) (суддя Янюк О.С., повний текст рішення складено та підписано - 10.05.2023)

за позовом ОСОБА_1

до Державного підприємства «Регіональні електричні мережі»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: розпорядник майна Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» арбітражний керуючий Сольський Володимир Степанович

про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення грошових коштів

у межах справи № 911/4610/15

про банкрутство Державного підприємства «Регіональні електричні мережі»

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

10.06.2022 ОСОБА_1 (надалі також ОСОБА_1 /позивач) звернувся до Господарського суду Київської області із позовною заявою б/н від 10.06.2022 (вх. № 783/22 від 13.06.2022) до Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» (надалі також ДП «РЕМ»/відповідач/скаржник), в якій просить суд: 1) визнати протиправним та скасувати наказ № 35-к про припинення трудового договору (контракту) від 04.02.2022, виданого ДП «РЕМ», яким ОСОБА_1 звільнено з посади радника апарату радників генерального директора ДП «РЕМ» на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України; 2) поновити ОСОБА_1 на рівнозначній посаді в ДП «РЕМ»; 3) стягнути з ДП «РЕМ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.02.2022 до дня ухвалення судового рішення.

На обгрунтування позовної заяви ОСОБА_1 зазначає, зокрема, що: відсутні підстави для зміни в організації виробництва та праці, що вимагали б скорочення штату працівників, у зв`язку з чим звільнення позивача відбулося без обґрунтованої причин під прикриттям скорочення; позивачу не запропоновано наявну посаду, яка відповідала кваліфікації та посаді, з якої його було звільнено; позивач мав переважне право на залишення роботі; належного засідання профспілкової організації не відбулося. Одночасно з позовною заявою, позивачем подано клопотання про поновлення строку на звернення до суду від 10.06.2022 (вх.6786/22 від 13.06.2022).

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Київської області від 03.04.2023 у справі № 911/4610/15 (911/835/22) (суддя Янюк О.С., повний текст рішення складено та підписано - 10.05.2023) позовну заяву задоволено; визнано незаконним та скасовано наказ в.о. генерального директора Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» Руслана Ткаченка №35-к від 04.02.2022 про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_1 - радника апарату радників генерального директора Державного підприємства «Регіональні електричні мережі»; поновлено ОСОБА_1 на посаді радника апарату радників генерального директора Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» з 05.02.2022; стягнуто з Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05.02.2022 по 03.04.2023 (300 робочих днів) у розмірі 419 553,00 грн за час вимушеного прогулу з утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів.

Судове рішення прийнято з посиланням на ст. 64 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), ст.ст. 21, 40, 42, 43, 492, 235, 2401 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП), ст. 27 Закону України «Про оплату праці», ст. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а також на Порядок обчислення середньої заробітної плати та мотивоване тим, що зміна в організації виробництва і праці не можуть бути підставою зловживань та незаконного звільнення працівників.

Поміж іншого, місцевий господарський суд зазначив про те, що відповідач не сприяв можливості реалізувати позивачу права бути переведеним на іншу рівнозначну вакантну посаду.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та узагальнення її доводів

Не погодившись з ухваленим рішенням, Державне підприємство «Регіональні електричні мережі» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 03.04.2023 у справі № 911/4610/15 (911/835/22) та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У апеляційній скарзі скаржник зазначає, що останній не міг запропонувати позивачу посаду начальника відділу автоматизованих систем, метрології та засобів обліку управління з технічних питань, оскільки на передодні ця посада була запропонована іншому працівнику і той прийняв таку пропозицію, надавши письмову заяву про переведення.

Також, Державне підприємство «Регіональні електричні мережі» вказує на те, що за період з дати введення нового штатного розпису (04.11.2021) по дату попередження позивача про подальше звільнення (09.11.2021), останній міг скористатися правом, передбаченим ч. 1 ст. 32 КЗпП України та подати заяву на переведення на існуючі у цей період вакантні посади, проте він не скористався своїм правом.

Крім того, зміни в організації виробництва та праці (зміна внутрішньої (організаційної структури) відповідача передбачали повну ліквідацію як апарату радників, так і окремих штатних одиниць, що і відбулося з ліквідацією посади радника генерального директора з 07.12.2021, а відтак, судом першої інстанції помилково засновано ст. 42 КЗпП України щодо переважного права позивача залишитися на посаді радника генерального директора.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

23.06.2023 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду (канцелярію суду) від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у відповідності до якого останній просить суд, апеляційну скаргу Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 03.04.2023 у справі № 911/4610/15 (911/835/22) - без змін.

Розпорядник майна ДП «РЕМ» арбітражний керуючий Сольський Володимир Степанович відзиву на апеляційну скаргу не надав, що у відповідності до ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) не перешкоджає перегляду судового рішення першої інстанції в апеляційному порядку.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.05.2023 апеляційну скаргу Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» передано для розгляду колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Отрюх Б.В., судді: Грек Б.М., Остапенко О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.05.2023 у справі № 911/4610/15 (911/835/22) витребувано з Господарського суду Київської області матеріали справи № 911/4610/15 (911/835/22) за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Регіональні електричні мережі»; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: розпорядник майна Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» арбітражний керуючий Сольський Володимир Степанович про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення грошових коштів. Відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» на рішення Господарського суду Київської області від 03.04.2023 у справі № 911/4610/15 (911/835/22) до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи № 911/4610/15 (911/835/22).

08.06.2023 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 911/4610/15 (911/835/22).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.06.2023 у справі № 911/4610/15 (911/835/22) відкрито апеляційне провадження у даній справі; розгляд апеляційної скарги Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» на рішення Господарського суду Київської області від 03.04.2023 у справі № 911/4610/15 (911/835/22) призначено на 05.07.2023.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/2402/23 від 05.07.2023 у зв`язку з перебуванням судді Грека Б.М., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 911/4610/15 (911/835/22).

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.07.2023 апеляційну скаргу Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» передано для розгляду колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Отрюх Б.В., судді: Остапенко О.М., Поляков Б.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.07.2023 у справі № 911/4610/15 (911/835/22) апеляційну скаргу Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» прийнято до провадження колегією суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Отрюх Б.В., судді: Остапенко О.М., Поляков Б.М.

Явка представників сторін

У судове засідання 05.07.2023 з`явилися ОСОБА_1 та його представник, а також представники ДП «РЕМ».

05.07.2023 у судове засідання не з`явився розпорядник майна ДП «РЕМ» арбітражний керуючий Сольський В.С.

Згідно з ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, враховуючи наявність у матеріалах справи доказів повідомлення учасників справи про час, місце та дату судового засідання, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті за участю позивача та його представника, а також представників скаржника.

Позиції учасників справи

Представники ДП «РЕМ» у судовому засіданні 05.07.2023 підтримали вимоги апеляційної скарги з підстав викладених у ній та просили її задовольнити, а рішення Господарського суду Київської області від 03.04.2023 у справі № 911/4610/15 (911/835/22) скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

ОСОБА_1 і його представник у судовому засіданні 05.07.2023 заперечували проти вимог апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу та просили залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

У провадженні Господарського суду Київської області перебуває справа № 911/4610/15 про банкрутство ДП «РЕМ» на стадії розпорядження майном боржника.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 28.06.2022 у справі № 911/4610/15 (911/835/22) на підставі ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, зокрема: прийнято відповідну позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду в межах справи про банкрутство ДП «РЕМ»; відкрито провадження у справі; постановлено здійснювати її розгляд у порядку загального позовного провадження; залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог - розпорядника майна ДП «РЕМ» арбітражного керуючого Сольського Володимира Степановича.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу ДП «РЕМ» від 11.05.2016 № 104-к та наявного запису у трудовій книжці ОСОБА_1 з 12.05.2016 призначений на посаду радника генерального директора з постачання електричної енергії ДП «РЕМ».

В подальшому, наказом ДП «РЕМ» від 04.03.2019 № 42-к ОСОБА_1 переведений на посаду радника генерального директора ДП «РЕМ», а 21.04.2021 відповідним наказом № 54-к переведений на посаду радника апарату радників генерального директора ДП «РЕМ».

З лютого 2016 року ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 16.02.2016 № .

Із структури та штатного розпису ДП «РЕМ» станом на 01.11.2021 вбачається, що на підприємстві наявний структурний підрозділ «Апарат радників генерального директора» з чисельністю 3 одиниці, які включали посади керівника апарату радників генерального директора (1 посада) та радників (2 посади, одну з яких займав позивач).

У зв`язку із погодженням Міністром енергетики України організаційної структури ДП «РЕМ», останнім 03.11.2021 наказом № 176 з 03.11.2021 введено в дію організаційну структуру ДП «РЕМ», а наказом від 04.11.2021 № 178 з 04.11.2021 введено в дію нові штатні розписи по апарату управління.

Із змісту нововведеної структури вбачається, що структурний підрозділ Апарат радників генерального директора з чисельністю 3 одиниці - відсутній. Водночас, наявна одна посада - радник генерального директора.

Однак, відповідно до організаційної структури ДП «РЕМ», яка змінювалась на підставі відповідних наказів ДП «РЕМ», як станом на 07.12.2021 так і станом на 02.02.2022 посада радник генерального директора не передбачена.

09.11.2021 ДП «РЕМ» попереджено ОСОБА_1 про те, що відповідно до наказу від 04.11.2021 № 179 «Про упорядкування організаційної структури та можливе вивільнення у зв`язку із скороченням штату працівників» та необхідністю проведення змін в організації виробництва та праці, на підставі введених в дію з 04.11.2021 нових штатних розписів по апарату управління ДП «РЕМ», скорочується посада радника Апарату радників генерального директора, а позивач підлягає вивільненню 04.02.2022 за п. 1 ст. 40 КЗпП.

При цьому, позивачу запропоновано переведення на посаду провідного інженера оперативно-диспетчерського відділу Управління з технічних питань. Із вказаним попередженням позивач ознайомився 09.11.2021, про що свідчить підпис останнього на вказаному документі.

Разом з тим, із інформації про наявність вакантних посад станом на 09.11.2021, на якій міститься підпис начальника відділу кадрів ДП «РЕМ», що в апараті управління ДП «РЕМ» наявна була, зокрема, посада начальника відділу автоматизованих систем, метрології та засобів обліку, на яку наказом ДП «РЕМ» від 22.11.2021 № 238-к переведений інший працівник ДП «РЕМ» - ОСОБА_2 за заявою останнього від 08.11.2021.

ДП «РЕМ» листом № 11 від 01.02.2022 повідомлено позивача про усі наявні вакантні посади як на самому підприємстві так і в його філіях. Проте, згоди на їх зайняття ОСОБА_1 надано не було.

01.02.2022 ДП «РЕМ» звернулось із поданням № 9 до голови первинної профспілкової організації апарату управління ДП «РЕМ» про надання згоди на розірвання з ОСОБА_1 трудового договору за п. 1 ст. 40 КЗпП.

Профспілковим комітетом апарату управління ДП «РЕМ» 02.02.2022 повідомлено позивача проте, що 03.02.2022 відбудеться засідання профспілкового комітету з питань надання згоди на розірвання з ним трудового договору відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП (повідомлення № 1 від 02.02.2021).

Слід зазначити, що під час судового розгляду справи у місцевому господарському суді, позивач підтвердив свою участь у зазначеному вище засіданні, а тому, враховуючи ч. 1 ст. 75 ГПК України, зазначена обставина не підлягає додатковому доказуванню. Також, учасниками справи не заперечується і те, що ОСОБА_1 є членом відповідної профспілки.

Так, із змісту протоколу № 10-2022 від 03.02.2022 засідання первинної профспілкової організації апарату управління ДП «РЕМ» вбачається про надання останньою згоди на розірвання трудового договору за п. 1 ст. 40 КЗпП з ОСОБА_1 . Рішення приймалось членами профспілкового комітету у кількості 4 осіб. Результат голосування - одноголосно.

Первинна профспілкова організація апарату управління ДП «РЕМ» листом № 1 від 03.02.2022 повідомила керівника ДП «РЕМ» про прийняте нею рішення.

Водночас, у матеріалах справи наявна заява свідка у даній справі - ОСОБА_3 від 11.08.2022, із змісту якої вбачається, що на відповідному засіданні були присутній ОСОБА_1 та чотири члени комісії у тому числі особисто свідок ОСОБА_3 . Зазначає, що: голосував проти звільнення позивача; рішення про надання згоди на звільнення позивача профспілковим комітетом не було прийнято; протокол засідання 03.02.2022 не вівся та в наступному для підпису йому не надавався.

04.02.2022 ДП «РЕМ» видано наказ (розпорядження) № 35-к про припинення трудового договору (контракту), яким звільнено 04.02.2022 ОСОБА_1 із займаної посади, у зв`язку зі скороченням штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП, з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку, на підставі наказу від 04.11.2021 № 179 «Про упорядкування організаційної структури та можливе вивільнення у зв`язку із скороченням штату працівників та змінами в організації виробництва і праці», попередження про вивільнення, лист первинної профспілкової організації апарату управління ДП «РЕМ» від 03.02.2022 «Про надання згоди на звільнення».

У відповідності до зведеної відомості сум для зарахування на картрахунки (розрахункові за лютий 2022) та платіжних доручень відповідачем виплачено ОСОБА_1 розрахункові та здійснено обов`язкові відрахування.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення ОСОБА_1 і його представника, а також представників ДП «РЕМ», обговоривши доводи апеляційної скарги, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини даної господарської справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при постановленні оскаржуваного судового рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга ДП «РЕМ» не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Стосовно строку звернення до суду.

В силу ч. 2 ст. 233 КЗпП із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст. 116).

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.10.2022 у справі № 759/1480/20 зазначено, що строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі.

У разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 КЗпП, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (ст. 116), минуло не більше одного року (ст. 234 КЗпП).

Разом з тим, ч. 1 Прикінцевих положень КЗпП визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 233 КЗпП, продовжуються на строк дії такого карантину.

Так, постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 № 211 (із відповідними змінами), установлено з 12 березня 2020 до 30 квітня 2023 на всій території України карантин.

Таким чином, з огляду на зазначене, дату звільнення позивача із займаної посади (04.02.2022) та дату його звернення із позовною заявою (10.06.2022), суд вважає, що строк визначений ст. 233 КЗпП не є пропущеним, а тому додатково не підлягає поновленню судом.

За змістом ч. 1 ст. 21 КЗпП України (станом на 16.09.2021) трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

В силу п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у п.п. 1, 2, 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28.03.2022 у справі №729/252/21, від 29.06.2022 у справі №522/12874/20-ц, від 19.05.2022 у справі № 205/6352/18.

Разом з тим, необхідно зазначити, що штат працівників - це сукупність посад, установлених штатним розписом підприємства, а тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами. Чисельність працівників - це економічний показник, який визначає кількість працівників певних категорій та професій, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості.

Факторами, якими може бути зумовлена потреба скорочення чисельності або штату працівників є, зокрема: наміри роботодавця матеріально стимулювати працівників для здійснення потрібного обсягу робіт меншою кількістю персоналу через суміщення професій (посад), розширення зони обслуговування або збільшення обсягу виконуваної роботи, для чого працівникам встановлюються відповідні доплати за рахунок утвореної економії фонду заробітної плати; вдосконалення виробництва за допомогою автоматизації виробничих процесів, упровадження яких зумовлює зменшення кількості працівників певних професій і спеціальностей, потрібних для виконання роботи; перепрофілювання підприємства; зменшення обсягу виробництва продукції; інші несприятливі фактори та кризові явища у соціально-економічному розвитку суспільства.

Враховуючи вищевикладене, скорочення чисельності працівників і скорочення штату підприємства - поняття не тотожні, оскільки зі скороченням чисельності майже завжди відбувається скорочення штату і зміна чисельності працівників відповідно відображається у штатному розписі. А при скороченні штату чисельність може не тільки не зменшитися, а інколи навіть збільшитися.

При цьому, зміни в організації виробництва і праці не можуть бути підставою зловживань та незаконного звільнення працівників, а незначні розширення в діяльності відповідача не є змінами в організації виробництва та праці. Тобто, скорочення чисельності або штату працівників, безумовно, є правом роботодавця, однак це не має бути підставою для зловживань та незаконного звільнення працівника.

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №761/25605/17.

За змістом ч.ч. 1-3 ст. 64 ГК України підприємство може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів апарату управління (управлінь, відділів, бюро, служб тощо). Функції, права та обов`язки структурних підрозділів підприємства визначаються положеннями про них, які затверджуються в порядку, визначеному статутом підприємства або іншими установчими документами. Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Слід зазначити, що суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29.09.2022 у справі № 359/2467/20, від 22.02.2023 у справі № 463/3825/21.

Як встановлено судом, у п. 3.2 цього рішення відповідними наказами ДП «РЕМ» з 03.11.2021 введено в дію нову організаційну структуру, а з 04.11.2021 штатний розпис по апарату управління відповідно до якого зменшено чисельність посад на підприємстві з 152 до 147, та ліквідовано, зокрема, структурний підрозділ «Апарат радників генерального директора» (3 посади), та введено посаду радника генерального директора, яка включена до підрозділу «Керівництво». Доказів, які б вказували на протилежне не надано.

Відтак, вказані вище обставини у своїй сукупності вказують на те, що у ДП «РЕМ» мали місце зміни в організації виробництва та праці (зміна внутрішньої (організаційної) структури), у тому числі шляхом скорочення чисельності та штату працівників, ліквідації/створення структурних підрозділів, які відповідно до наявних матеріалів справи тривали і до дня вивільнення позивача.

Частиною 2 статті 40 КЗпП визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

В силу ст. 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Отже, при скороченні чисельності або штату вказаною нормою встановлено обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 492 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 у справі № 6-40цс15, підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.09.2018 у справі № 800/538/17, а також неодноразово застосована Верховним Судом при розгляді цієї категорії справ.

Водночас, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Так, на виконання положень ст. 492 КЗпП ДП «РЕМ» запропоновано ОСОБА_1 : вакантну посаду за відповідною професією чи спеціальністю - під час попередження про вивільнення - 09.11.2021; всі інші вакантні посади, наявні на підприємстві (у тому числі у його філіях) - 01.02.2022.

Однак, позивачем не було надано згоди на переведення на запропоновані вакантні посади протягом відповідного періоду (з 09.11.2021 по 04.02.2022), у зв`язку з чим ДП «РЕМ» прийнято відповідний наказ про звільнення.

Разом з тим, як вказує ОСОБА_1 , під час попередження про звільнення, йому не було запропоновано вакантну посаду начальника відділу автоматизованих систем, метрології та засобів обліку апарату управління ДП «РЕМ», яку останній за своєю професією/спеціальністю міг би зайняти.

ДП «РЕМ» зазначило, що відповідна посада не була запропонована позивачу, оскільки напередодні ця посада була запропонована іншому працівнику і той прийняв таку пропозицію, надавши письмову заяву про переведення. На підставі вказаної заяви виданий наказ від 22.11.2021 № 238-к про переведення на іншу роботу.

Стосовно наведених вище обставин, слід зазначити, що на адвокатський запит представника позивача, 30.12.2022 ДП «РЕМ» надано ОСОБА_1 перелік вакантних посад, які існували у тому числі в апараті управління ДП «РЕМ» станом на 09.11.2021, серед яких наявна посада - начальника відділу автоматизованих систем, метрології та засобів обліку.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» вакансія - вільна посада (робоче місце), на яку може бути працевлаштована особа.

Як вказує позивач та не заперечується відповідачем, ОСОБА_1 відповідає кваліфікаційним вимогам для зайняття відповідної посади як за освітою так і за відповідним стажем роботи.

З урахуванням вищевикладеного, посилання ДП «РЕМ» на те, що відповідна посада не пропонувалась позивачу, так як була запропонована іншому працівнику є необґрунтованим, оскільки як зазначає сам відповідач станом на 09.11.2021 відповідна посада є вакантною, а наказ про переведення іншого працівника на вказану посаду виданий 22.11.2021, тобто після попередження позивача про наступне вивільнення.

Поміж іншого, ДП «РЕМ» не надано суду доказів і того, що наявна посада радника генерального директора була зайнята іншою особою, що, у свою чергу, унеможливлює її зайняття позивачем.

Приписами ст. 42 КЗпП передбачено, зокрема, скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

У випадку фактичного скорочення займаної працівником посади йому має бути запропонована рівноцінна посада, передбачена новим штатним розписом, а в разі, якщо на таку посаду претендують також інші працівники, роботодавець зобов`язаний провести порівняльний аналіз продуктивності їхньої праці і кваліфікації з метою визначення працівника, який має переважне право на залишення на роботі, як це передбачено ч. 1 ст. 42 КЗпП (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.02.2023 у справі № 607/18097/19).

Також судом береться до уваги правова позиція Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, яка викладена у постановах від 29.07.2022 у справі №519/1218/20 та від 13.01.2023 у справі №607/4930/21, відповідно до якої правила ст. 42 КЗпП щодо врахування переважного права залишення на роботі, підлягають застосуванню, якщо відбувається часткове (не повне) скорочення рівнозначних (однотипних) посад, тобто частина посад скорочується, частина - ні, що дає можливість порівняти кваліфікацію та продуктивність праці працівників на рівнозначних (однотипних) посадах, які підлягають скороченню. У такому випадку переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Таким чином, при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, в першу чергу, підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у ч. 2 ст. 42 КЗпП.

Доводи відповідача про неможливість у даному випадку застосування положення ст. 42 КЗпП, оскільки посада радника ДП «РЕМ» була єдиною і була зайнята іншою особою, є помилковим, з огляду на таке.

Із аналізу змісту штатних розписів/структур ДП «РЕМ», як станом на 01.11.2021 так і на 04.11.2021 можна зробити висновок, що фактично відбулось скорочення, зокрема, посад радників - з двох до однієї посади.

Проте, ДП «РЕМ» не надано будь-яких доказів здійснення ним порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації з метою визначення працівника, який має переважне право на залишення на роботі, а тому, відсутні підстави стверджувати, що останнім дотримані приписи ст. 42 КЗпП.

Поміж іншого, в силу ст. 43 КЗпП розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема, п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником.

Подання роботодавця має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє роботодавця про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

Роботодавець має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Як вбачається із п. 3.4 цього рішення, ДП «РЕМ», у порядку та строки визначені ст. 43 КЗпП, звернулось до профспілкового комітету апарату управління ДП «РЕМ» для надання згоди на розірвання з ОСОБА_1 трудового договору відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП. Профспілковий комітет відповідне звернення розглянув та прийняв рішення про надання згоди на розірвання трудового договору.

Посилання ОСОБА_1 на те, що порушення профспілковою організацією Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» в частині проведення засідання та як наслідок прийняття рішення про надання згоди на розірвання трудового договору не приймається до уваги, оскільки доказів оскарження відповідного рішення, у встановленому законом порядку не надано.

Узагальнюючи п.п. 4.2.1-4.2.4 цього рішення, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про порушення відповідачем норм трудового законодавства України при звільненні позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП.

За змістом ч. 1 ст. 235 КЗпП (у редакції чинній на час вирішення даного спору) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відтак, аналіз правових норм у їх системному зв`язку з положеннями ст.43 Конституції України та ст. 2401 КЗпП дає підстави для висновку про те, що за змістом ч. 1 ст. 235 КЗпП працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

З урахуванням вищевикладеного та п. 4.2.5 цього рішення, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про обґрунтованість та задоволення позовних вимог в частині поновлення ОСОБА_1 на відповідній посаді.

Приписами ч. 8 ст. 235 КЗпП визначено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У відповідності до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

В силу п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (надалі - Порядок), нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За змістом абз. 1, 2 п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

У абз. 6 п. 2 Порядку визначено, що час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану.

Згідно з абз. 3 п. 3 Порядку премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані.

При цьому, у ч. 6 ст. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що у період дії воєнного стану не застосовуються норми ст. 53 (тривалість роботи напередодні святкових, неробочих і вихідних днів), ч. 1 ст. 65 (граничні норми застосування надурочних робіт), ч.ч. 3-5 ст. 67 (перенесення святкових/неробочих днів), ст. 71 (заборона роботи у вихідні дні. Винятковий порядок застосування такої роботи), ст. 73 (святкові і неробочі дні), 781 (неврахування святкових і неробочих днів при визначенні тривалості щорічних відпусток) КЗпП та ч. 2 ст. 5 Закону України «Про відпустки» (визначення тривалості відпусток).

Згідно з довідкою про середньоденну заробітну плату, виданої ДП «РЕМ» та з розміром якої погоджується позивач, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 на посаді радника Апарату радників генерального директора ДП «РЕМ» становить 1 398,51 грн.

Разом з тим, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язку роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримай цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає резолютивній частині рішення.

Близька за змістом правова позиція викладена в постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06.08.2020 у справі № 813/851/16 та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.01.2023 у справі № 191/1052/18.

Відтак, розрахунковою величиною відповідно до Порядку № 100, є нарахована позивачу середньоденна заробітна плата у розмірі 1 398,51 грн, а час вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 05.02.2022 по 03.04.2023 становить 300 робочих дні, то, з урахуванням абз. 2 п. 8 Порядку № 100, до виплати належить сума середньої заробітної плати у розмірі 419 553,00 грн з утриманням із цієї суми установлених законодавством порядку податків та зборів (1 398,51 грн Х 300 робочих днів).

За таких обставин, місцевий господарський суд належним чином оцінивши матеріали справи, дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.

Разом з тим, у відповідності до ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За змістом ст. 1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

У відповідності до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Слід зазначити, що за подання до господарського суду позовної заяви:

майнового характеру розмір судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пп. 1 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»);

немайнового характеру розмір судового збору становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пп. 2 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»).

В силу ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Положеннями ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», зокрема, у 2022 році встановлено з 1 січня прожитковий мінімум для працездатних осіб - 2 481,00 грн (станом на час звернення позивача до суду).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у позовній заяві просив суд, зокрема, визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення та поновити його на відповідній посаді.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Отже, позивач звільняється від сплати судового збору в частині зазначених вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 129 ГПК України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідні вимоги ОСОБА_1 , які є немайновими, задоволені у повному обсязі, а відповідач не є тією особою, яка звільнена від сплати судового збору, то відповідні судові витрати у розмірі 4 962,00 грн (2481,00 Х 2 = 4 962,00) підлягають стягненню з ДП «РЕМ» у дохід Державного бюджету України.

Також, ОСОБА_1 у позовній заяві просив суд, зокрема, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05.02.2022 по дату ухвалення рішення, тобто, до 03.04.2023.

Як зазначалось вище, судом встановлені підстави для задоволення відповідної вимоги ОСОБА_1 та стягнення з ДП «РЕМ» на користь позивача суму коштів у розмірі 419 553,00 грн.

Слід зазначити, що пільга щодо сплати судового збору, передбачена п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (або за час вимушеного прогулу) під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Близька за змістом правова позиція, викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.05.2020 у справі № 243/9533/17.

Таким чином, сума судового збору за відповідною вимогою позивача становить 6 293,30 грн (419 553,00 Х 1,5% = 6 293,30).

Оскільки позивачем, на виконання вимог ухвали суду від 20.06.2022, за зазначену вимогу було сплачено судовий збір у розмірі 2 481,00 грн, то позивач повинен додатково сплати у дохід Державного бюджету України 3 812,30 грн.

Разом з тим, положеннями п. 2 ст. 129 ГПК України встановлено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, враховуючи задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 6 293,30 грн покладаються на відповідача.

При цьому, твердження апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду Київської області від 03.04.2023 у справі № 911/4610/15 (911/835/22) та у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В силу статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Приписами статті 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду, вважає апеляційну скаргу ДП «РЕМ» необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Київської області від 03.04.2023 у справі № 911/4610/15 (911/835/22) підлягає залишенню без змін.

Розподіл судових витрат

Судові витрати за подання даної апеляційної скарги, у відповідності до статті 129 ГПК України, судом покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 267-271, 273, 275, 276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Кодексу України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 03.04.2023 у справі № 911/4610/15 (911/835/22) залишити без змін.

3. Справу № 911/4610/15 (911/835/22) повернути до Господарського суду Київської області.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, строки та випадках, передбачених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України та ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства.

Повний текст постанови складено та підписано - 01.08.2023 (у зв`язку з перебуванням суддів Отрюха Б.В., Остапенка О.М. та Полякова Б.М. у відпустці).

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді О.М. Остапенко

Б.М. Поляков