У Х В А Л А

08 серпня 2023 року м. Чернігівсправа № 927/1102/23
Господарський суд Чернігівської області у складі судді Ноувен М.П., розглянувши заяву ОСОБА_1

про забезпечення позову

у справі №927/1102/23

за позовом: ОСОБА_1 ,

АДРЕСА_1 ;

до відповідача 1: Департаменту культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної державної адміністрації,

вул. Коцюбинського,70, м. Чернігів, 14000;

до відповідача 2: Релігійної організації «Українська православна церква парафії на честь Святої Тройці»,

вул. Суворова, буд.1, м. Носівка, Ніжинський р-н, 17100;

про визнання протиправними та скасування рішення загальних зборів;

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Департаменту культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної державної адміністрації та до Релігійної організації «Українська православна церква парафії на честь Святої Тройці» про визнання незаконними та скасування рішення загальних зборів Релігійної організації «Українська православна церква парафії на честь Святої Тройці», які оформлені протоколом № 1 від 30.04.2023 (про зміну підлеглості у канонічних та організаційних питаннях, затвердження статуту у новій редакції, зміну найменування та керівника).

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що загальні збори, на яких були прийняті оспорювані рішення є незаконними в силу вимог чинного законодавства та Статуту Парафії.

Одночасно з поданням позову ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову відповідно до якої останній просить забезпечити позов шляхом зупинення дії рішення загальних зборів Парафії Релігійної організації «Українська православна церква парафії на честь Святої Тройці», оформлених протоколом № 1 від 30.04.2023 та заборони державному реєстратору або будь-якій іншій особі Департаменту культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної державної адміністрації приймати будь-які рішення щодо реєстрації статуту Релігійної організації «Українська православна церква парафії на честь Святої Тройці» у новій редакції із зміною керівника, найменування та канонічної підлеглості.

Розглянувши заяву про забезпечення позову суд зазначає наступне.

Свою заяву про забезпечення позову ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що протягом часу розгляду справи Відповідачем 1 може бути прийнято наказ про реєстрацію статуту Релігійної організації «Українська православна церква парафії на честь Святої Тройці» у новій редакції зі зміною керівника, найменування та канонічної підлеглості із внесенням відповідних відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, що унеможливить управління ОСОБА_1 храмовою спорудою, та церковним майном, проведення богослужінь, а також унеможливить фактичне виконання рішення суду та поновлення порушених прав позивача.

З огляду на наведені заявником підстави для забезпечення позову суд зазначає наступне.

Судовий захист цивільного права та інтересу є однією із загальних засад цивільного законодавства.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав це застосування компетентним органом передбачених законом способів захисту цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Передумовою для захисту прав та охоронюваних законом інтересів особи є наявність такого права або інтересу та порушення або оспорювання їх іншою особою (іншими особами).

Відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України).

Отже, право на ефективний засіб юридичного захисту має кожен чиї права та свободи порушено. Передумовою для захисту прав та охоронюваних законом інтересів особи є наявність такого права або інтересу та порушення або оспорювання їх іншою особою (іншими особами). Кожна особа має право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів, а, у випадках встановлених законом, до господарського суду мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову. Вжиття заходів забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи, або забезпечити ефективний захист чи поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, у разі задоволення позову.

Згідно з частиною 1 та 2 статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод "Право на ефективний засіб юридичного захисту" встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

В свою чергу, судом враховано, що заходи забезпечення позову мають застосовуватись у виключних випадках за наявності об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

ЄСПЛ у рішенні від 14 червня 2007 року у справі "Свято-Михайлівська парафія проти України" вказав, що в той час, як свобода віросповідання - це, перш за все, особиста справа кожного, вона також означає, серед іншого, свободу "сповідувати релігію" самому або в об`єднанні з іншими, публічно та в колі тих, хто поділяє цю віру. Оскільки релігійні громади традиційно існують у вигляді організованих структур, стаття 9 має тлумачитися в світлі статті 11 Конвенції, яка захищає об`єднання від невиправданого втручання з боку держави.

З цієї точки зору право віруючих на свободу віросповідання, яке включає право кожного сповідувати релігію разом з іншими, передбачає очікування, що віруючі матимуть змогу вільно об`єднуватися без жодного свавільного втручання з боку держави.

Будь-які повноваження держави оцінювати легітимність релігійних поглядів є несумісними з її обов`язком, визначеним у практиці Суду, бути нейтральною та безсторонньою (див. Metropolitan Church of Bessarabia, cited above, paragraphs 118 and 123; and Hasan and Chaush v. Bulgaria [GC], no. 30985/96, paragraph 62, ECHR 2000-XI).

Суд нагадує, що перелік обмежень свободи віросповідання та зібрання, передбачених у статтях 9 та 11 Конвенції, є вичерпним, такі обмеження мають чітко тлумачитись, і лише переконливі та нездоланні підстави можуть виправдовувати застосування таких обмежень. Держава має незначні межі для власної самостійної оцінки у цих питаннях (див. Stankov and the United Macedonian Organisation llinden v. Bulgaria, nos. 29221/95 and 29225/95, paragraph 84, ECHR 2001-IX).

В світлі пункту 2 статті 11 і так само статті 9 Конвенції, втручання може бути виправданим, якщо воно "встановлено законом" та здійснено "згідно закону", оскільки оскаржувані заходи повинні не тільки мати законодавче підґрунтя, але й передбачатися якісним законом, який має бути достатньо доступним та передбачуваним щодо наслідків його застосовування, тобто бути сформульованим у спосіб, який дає змогу кожній особі - у разі потреби, за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку (див. Larissis and Others v. Greece, judgment of 24 February 1998, Reports of Judgments and Decisions 1998-I, р. 378, paragraph 40; and Metropolitan Church of Bessarabia, cited above, paragraph 109).

Суд також зазначає, що втручання повинно бути "необхідним в демократичному суспільстві" (див. United Communist Party of Turkey and Others v. Turkey, judgment of 30 January 1998, Reports 1998-I, paragraphs 43-45; and Refah Partci (the Welfare Party) and Others v. Turkey [GC], nos. 41340/98, 41342/98, 41343/98 and 41344/98, paragraphs 86-89, ECHR 2003-II. Кожне втручання має відповідати "нагальній суспільній потребі"; отже, поняття "необхідний" не має того ступеню гнучкості, як поняття "корисний" чи "бажаний" (див. Gorzelik, cited above, paragraphs 94-95, with further references).

Крім того, одним із засобів користування правом сповідувати певну релігію, особливо для релігійної громади в її колективному вимірі, є можливість забезпечити судовий захист громади, її членів та її майна. Таким чином, стаття 9 має розглядатися не тільки у світлі статті 11, а також у світлі статті 6 (див. Metropolitan Churh of Bessarabia and Others v. Moldova, no. 45701/99, paragraph 118, ECHR 2001-XII).

Відмова органів національної влади надати громаді віруючих статус юридичної особи є порушенням права на свободу віросповідання згідно зі статтею 9 Конвенції (995_004) (див. Metropolitan Churh of Bessarabia, cited above, paragraph 105) та право на свободу зібрання (see Gorzelik, cited above, paragraphs 52 et seq., cited above, paragraphs 31 et seq.). Право віруючих на свободу віросповідання передбачає, що громада зможе функціонувати мирно без будь-якого свавільного втручання держави (див. Hasan and Chaush v. Bulgaria [GC], no. 30985/96, paragraphs 62, ECHR 2000-XI).

В демократичному суспільстві може виникнути необхідність обмежити свободу віросповідання задля узгодження інтересів різних релігійних груп (див. Kokkinakis v. Greece, judgment cited above, pp. 17 and 18, paragraphs 31 and 33). Проте, перелік таких обмежень, перелічених в статтях 9 та 11 Конвенції, є вичерпним та вони мають чітко тлумачитись в межах обмеженої самостійної оцінки, наданої державі, і лише переконливі та нездоланні причини можуть виправдати запровадження таких обмежень. Будь-які такі обмеження мають відповідати "нагальній суспільній потребі" та бути "пропорційними легітимній меті, яку вони переслідують" (див., серед інших рішень, Wingrove v. the United Kindom, judgment of 25 November 1996, Reports of Judgments and Decisions 1996-V, p. 1956, paragraph 53).

Суд вказує, що право на свободу віросповідання виключає будь-які повноваження держави оцінювати легітимність способу вираження релігійних поглядів (див. Hasan and Chaush, cited above, paragraph 78; and Manoussakis and Others v. Greece, judgment of 26 September 1996, Reports 1996-IV, paragraph 47).

Вжиття заходів забезпечення позову має на меті, зокрема, забезпечити ефективний захист чи поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, у разі задоволення позову.

Підставою для вжиття заходів забезпечення позову, на переконання заявника, є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення його порушених прав або інтересів.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Умовою для забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення щодо ймовірності вчинення відповідних дій.

Якщо позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Обираючи вид забезпечення позову, заявник у кожному випадку повинен обирати такий спосіб, який у найбільший мірі спрямований на забезпечення предмета спору.

Заборона суб`єктам державної реєстрації, що вчиняють реєстраційні дії з державної реєстрації щодо юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вчиняти/здійснювати/проводити будь-які реєстраційні дії, у тому числі, але не виключно, вносити зміни до установчих документів (Статуту) юридичної особи, вносити зміни до відомостей про юридичну особу, що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, про зміну складу та часток засновників юридичної особи, зміну особи, що уповноважена вчиняти юридичні дії від її імені, зміну органів управління юридичної особи, місцезнаходження, найменування, розміру статутного капіталу юридичної особи, передачі реєстраційної справи юридичної особи, на переконання суду не ґрунтуватиметься на засадах розумності, обґрунтованості і адекватності забезпечення позову.

Отже, суд вважає, що в даному випадку обраний позивачем захід забезпечення позову не ґрунтується на засадах співмірності, оскільки негативні наслідки від вжиття судом заходів забезпечення позову, зокрема втручання держави у реалізацію релігійною громадою своїх прав є більшими в порівнянні з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності прав та інтересів, за захистом яких заявник звернувся до суду.

На переконання суду невжиття заходів забезпечення позову не призведе до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, а заявник, враховуючи окреслений ним предмет спору, зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

При розгляді заяви про забезпечення позову та застосуванні норм права суд врахував висновки Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 16.08.2018 у справі №910/1040/18.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову не обґрунтована належними доказами та базується лише на припущеннях заявника.

За таких обставин, заява ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.136,138,139,140,234,235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви від 07.08.2023 ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання 08.08.2023.

Ухвала може бути оскаржена до Північного апеляційного господарського суду у строки та в порядку, що передбачені ст.256 Господарського процесуального кодексу України.

Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя М.П. Ноувен