ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
У Х В А Л А
про відмову у видачі судового наказу в частині вимог
22.06.2023 м. Харків Справа № 905/726/23
Господарський суд Донецької області у складі судді Ніколаєвої Л.В.,
АТ «Укртелеком» в особі Дніпропетровської філії АТ «Укртелеком» звернулось до Господарського суду Донецької області із заявою про видачу судового наказу про стягнення з Великоновосілківської селищної ради 3 132,65 грн, з яких: 2 051,95 грн пеня, 940,94 грн - інфляційні втрати, 139,76 грн - 3 % річних.
В обґрунтування своєї вимоги заявник посилається на порушення боржником зобов`язань за договором про надання електронних комунікаційних послуг споживачем №13-80 від 01.02.2022 щодо своєчасної оплати електронних комунікаційних послуг за період січень березень 2022 року.
19.06.2023 Господарським судом Донецької області видано судовий наказ про стягнення з Великоновосілківської селищної ради на користь АТ «Укртелеком» в особі Дніпропетровської філії АТ «Укртелеком» інфляційних втрат у розмірі 940,94 грн, 3 % річних у розмірі 139,76 грн, судового збору у розмірі 92,59 грн.
В частині вимог заяви про стягнення пені суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 147 ГПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу.
Згідно ст. 148 ГПК України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.
У п.п. 4, 5 ч. 2 ст. 150, п. 4 ч. 3 ст. 150 ГПК України встановлено, що у заяві повинно бути зазначено вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються, а також перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги. До заяви про видачу судового наказу додаються копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості, інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.
Аналіз наведених норм законодавства свідчить про те, що судовий наказ може бути видано за наявності відповідного договору, інших письмових доказів, що підтверджують фактичне виконання сторонами умов договору. Заявник має обґрунтувати свої вимоги та додати документи, що вказують на правильність і безспірність здійснених розрахунків.
Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Згідно зі ст. ст. 549, 551 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18 зазначено, що господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою для застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафних санкцій і конкретного їх розміру.
Нормативно-правове забезпечення сфери господарювання є однією із форм здійснення державою регулювання господарської діяльності. Водночас за змістом ст. 1 ЗУ «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» державна регуляторна політика у сфері господарської діяльності є спрямованою, зокрема, на зменшення втручання держави у діяльність суб`єктів господарювання та усунення перешкод для розвитку господарської діяльності, та здійснюється в межах, у порядку та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.
Отже, тлумачення умов укладеного між сторонами справи договору щодо підстав застосування відповідальності за порушення відповідачем зобов`язання має здійснюватися у системному взаємозв`язку із положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання такої відповідальності у господарських правовідносинах.
Відповідно до ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Аналізуючи положення ч. 6 ст. 231 ГК України Велика Палата Верховного Суду у наведеній вище справі вказала, що вони регулюють виключно правовідносини сторін щодо їх відповідальності за невиконання грошових зобов`язань, передбачаючи їх встановлення у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. При цьому на відміну від, наприклад, ч. 2 ст. 231 ГК України, у ч. 6 цієї статті не вказано про застосування штрафної санкції у певному розмірі, а йдеться про спосіб її визначення.
Разом з тим за ч. 2 ст. 343 ГК України, як спеціальною нормою, яка регулює відповідальність за порушення строків розрахунків, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Також у ст. ст. 1, 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини, передбачено, зокрема, ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій», ч.ч. 14-16 ст. 14 ЗУ «Про державний матеріальний резерв», ч. 2 ст. 36 ЗУ «Про телекомунікації» (втратив чинність 01.01.2022).
Велика Палата Верховного Суду у цій справі зробила висновок, що за змістом наведених вище положень законодавства розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 908/1501/18.
Окрім того, необхідно також враховувати, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України). До вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).
Одночасно, строки, визначені, зокрема, ст. 232 ГК України, а також ст. 258 ЦК України, згідно з п. 7 розд. IX «Прикінцеві положення» ГК України, п. 12 розд. «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України відповідно, продовжені на строк дії карантину, який був введений на території України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) з 12.03.2020 (постанова КМУ від 11.03.2020 № 211) та який діє (продовжений) на теперішній час до 30.06.2023 (постанова КМУ від 25.04.2023 № 383).
Договір про надання електронних комунікаційних послуг споживачем №13-80 від 01.02.2022, на який заявник посилається в обґрунтування своєї вимоги, містить розділ 6 «Відповідальність сторін», у п. 6.1 якого передбачено, що у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства та Умов Укртелекому.
Тобто у договорі не визначено умов щодо конкретного розміру та бази нарахування пені. Умови Укртелекому, які згідно з п.1.1 договору є його невід`ємною складовою частиною та з якими відповідно до п. 8.8 договору погодився боржник, укладаючи договір, до суду не надано.
У ЗУ «Про електронні комунікації» (набрав чинності з 01.01.2022), який є спеціальним нормативним актом у відповідних правовідносинах, не передбачено обов`язок користувача електронних комунікаційних послуг (у цьому випадку боржника) та умови сплати пені. Водночас, у п. 72 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, які затверджені постановою КМУ від 11.04.2012 № 295 (у редакції, чинній на момент укладення договору) та які також регулюють спірні правовідносини, визначено, що у разі несвоєчасної оплати за надані оператором, провайдером послуги абонент сплачує пеню, яка обчислюється виходячи з вартості неоплачених послуг у розмірі облікової ставки Національного банку, що діяла в період, за який нараховується пеня.
Розрахунок пені здійснений заявником наступним чином:
- за зобов`язанням січня 2022 року на суму 1 869,60 грн за період з 21.02.2022 по 15.05.2023 у розмірі 993,19 грн;
- за зобов`язанням лютого 2022 року на суму 1 878,22 грн за період з 21.03.2022 по 15.05.2023 у розмірі 968,96 грн;
- за зобов`язанням березня 2022 року на суму 180 грн за період з 21.04.2022 по 15.05.2023 у розмірі 89,80 грн.
З цього розрахунку вбачається, що він здійснений із застосуванням подвійної облікової ставки НБУ, а не однієї облікової ставки НБУ відповідно до п. 72 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, які затверджені постановою КМУ від 11.04.2012 № 295, що призвело до безпідставного збільшення розміру пені.
Слід зазначити, що у разі встановлення судом обставин, які свідчать про необґрунтованість вимог заявника у певній частині (в межах певного виду вимог) має місце відсутність права вимоги за цим видом вимог. При цьому під час розгляду господарських справ у наказному провадженні процесуальний закон не передбачає обов`язок суду здійснювати перерахунок заявлених вимог та право суду видавати судовий наказ щодо частини заборгованості, заявленої в межах вимоги певного виду, оскільки у протилежному випадку суд здійснюватиме розгляд вимог у порядку, притаманному позовному провадженню, що суперечитиме меті і призначенню інституту наказного провадження.
Відповідно п.п. 1,8 ч. 1 ст. 152 ГПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: заяву подано з порушеннями вимог статті 150 цього Кодексу; із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.
За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову АТ «Укртелеком» в особі Дніпропетровської філії АТ «Укртелеком» у видачі судового наказу в частині вимог про стягнення пені у розмірі 2 051,95 грн на підставі п.п. 1,8 ч. 1 ст. 152 ГПК України.
Одночасно суд звертає увагу заявника на те, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків (ч. 1 ст. 153 ГПК України).
У зв`язку із відмовою у видачі судового наказу в частині вимог про стягнення пені, судовий збір у розмірі 175,81 грн покладається на заявника.
Керуючись ст. ст. 129, 151, 152, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд-
Відмовити Акціонерному товариству «Укртелеком» в особі Дніпропетровської філії Акціонерного товариства «Укртелеком» у видачі судового наказу в частині вимог про стягнення з Великоновосілківської селищної ради пені у розмірі 2 051,95 грн.
Ухвала набирає законної сили 22.06.2023 та може бути оскаржена в порядку та строк, передбачені гл. 1 розд. IV Господарського процесуального кодексу України.

Повна ухвала складена 22.06.2023.

Суддя Л.В. Ніколаєва