ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2023 року Справа № 915/1489/20(490/1757/22)

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі головуючого судді Давченко Т.М.,

за участю секретаря судового засідання: Кнауб А.А.,

представники сторін не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 915/1489/20(490/1757/22)

за позовом ОСОБА_1 (ідент. номер НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ; e-mail: ІНФОРМАЦІЯ_1 )

до Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (; вул. Галини Петрової, 2-А, м. Миколаїв, 54029; )

про вчинення дій та стягнення коштів

у межах справи 915/1489/20 про банкрутство Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» ()

розпорядник майна: арбітражний керуючий Юринець Арсен Володимирович (ел.пошта: ІНФОРМАЦІЯ_2 )

В С Т А Н О В И В:

Господарським судом Миколаївської області розглядається справа № 915/1489/20 про банкрутство Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (далі - ДП «Миколаївоблавтодор»).

Згідно з ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник.

В межах указаної справи про банкрутство розглядається справа № 490/1757/22 за позовом ОСОБА_1 до ДП «Миколаївоблавтодор» про оформлення звільнення, відправлення трудової книжки, стягнення заробітної плати та зобов`язання відповідача зареєструвати у ФСС лікарняні.

Так, у травні 2022 року позивачка звернулась до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до ДП «Миколаївоблавтодор», в якому просила оформити звільнення у зв`язку з порушенням роботодавцем згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України (невиплата заробітної плати), відправити трудову книжку поштою та провести розрахунок по виплаті заробітної плати у сумі 243 890,41 грн. (заробітна плата з лікарняними - 69898,97 грн., компенсація відпусток - 44297,20 грн., вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку - 66500,61 грн., пеня+3% річних+інфляція - 7588,55 грн., середній заробіток у зв`язку з затримкою розрахунку станом на 23.05.2022 - 55605,08 грн.).

Позов обґрунтовано тим, що вона працювала головним бухгалтером в ДП «Миколаївоблавтодор» з 14 липня 2020 року. 16 лютого 2022 року подала заяву про звільнення у зв`язку з порушенням директором ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» ч. 3 ст. 38 КЗпП України (невиплата заробітної плати), однак розрахунку по заробітній платі проведено не було, а також не виплачено компенсацію відпустки та вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, крім того, не отримано трудову книжку.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 01.06.2021 суддею Шолох Л.М. справу прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

09.08.2022 позивачка надала заяву про збільшення позовних вимог, у якій просила стягнути з ДП «Миколаївоблавтодор» середню заробітну плату у розмірі 58610,76 грн. (за період з 24 травня 2022 року до 09 серпня 2022 року), моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. та зобов`язати відповідача зареєструвати в ФСС заяви-розрахунки 6 лікарняних на суму 31472, 50 грн. та перерахувати позивачу. Окрім цього, у вказаній заяві пані ОСОБА_1 повідомила про відмову від вимоги щодо направлення їй трудової книжки, оскільки 06.07.2022 відповідачем ця вимога виконана.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 20.09.2022 прийнято до розгляду заяву в частині стягнення середньої заробітної плати та зобов`язання відповідача зареєструвати в ФСС заяви - розрахунок 6 лікарняних на суму 31472,50 грн та перерахувати позивачу. Одночасно з цим задоволено заяву ОСОБА_1 та залишено без розгляду її позов в частині позовних вимог про стягнення з ДП «Миколаївоблавтодор» моральної шкоди у розмірі 50 000 грн.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26.10.2022 матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до ДП «Миколаївоблавтодор» на підставі п.1 ч.1 ст. 31 ЦПК України передано на розгляд до Господарського суду Миколаївської області для розгляду в межах провадження у справі 915/1489/20 про банкрутство ДП «Миколаївоблавтодор».

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, позивачка звернулась до Миколаївського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2022 року, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 07.12.20.12 апеляційну скаргу залишено без задоволення, а ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 26.10.2022 - залишено без змін.

На підставі наведеного, 21.12.2022 Центральним районним судом м. Миколаєва справу скеровано до Господарського суду Миколаївської області.

Ухвалою від 09.01.2023 Господарським судом Миколаївської області у складі головуючого судді Давченко Т.М. прийнято матеріали справи № 490/1757/22 до розгляду в межах справи № 915/1489/20 про банкрутство ДП «Миколаївоблавтодор» (ідентифікаційний код 31159920) та відкрито провадження у справі, присвоєно справі номер 915/1489/20(490/1757/22), ухвалено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 23.02.2023.

Сторонам суд встановив відповідні процесуальні строки на подання відзиву та заперечень на відзив.

Від відповідача, належним чином повідомленого про відкриття провадження в даній справі, відзив на позовну заяву не надійшов. При цьому суд зазначає, що ухвала, надіслана на офіційну адресу відповідача, повернута поштовим відділенням до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що в силу приписів ч. 6 ст. 242 ГПК України є належним повідомленням сторони.

23.02.2023 підготовче засідання не відбулося, ухвалою від 07.03.2023 наступне судове засідання призначено на 28.03.2023.

Ухвалою від 28.03.2023, занесеною до протоколу судового засідання, за усним клопотанням позивача у судовому засіданні щодо надання йому можливості уточнити позовні вимоги, підготовче засідання відкладено на 04.05.2023.

Ухвалою від 04.05.2023, занесеною до протоколу судового засідання, підготовче засідання відкладено на 12.06.2023 та запропоновано позивачу остаточно визначитися з позовними вимогами (з урахуванням усних пояснень, наданих у судовому засіданні 28.03.2023) та завчасно до судового засідання надати суду відповідне клопотання, оформлене згідно вимог ст. 170 ГПК України.

Позивачем 26.05.2023 подано суду звернення під назвою «Позивні вимоги по справі № 915/1489/20(490/1757/22)» де позивач просить суд провести розрахунок у загальній сумі 302501,14 грн, яка складається з таких складових:

1) 69898,97 грн. - заборгованість по виплаті заробітної плати при звільненні (включаючи лікарняні);

2) 44297,20 грн. - компенсація відпусток;

3) 66500,61 грн. - вихідна допомога (у розмірі тримісячного середнього заробітку);

4) 7588,55 грн. - пеня, 3% річних, інфляція за несвоєчасну виплату зарплати за кожен день прострочки;

5) 55605,08 грн. - середня заробітна плата у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні станом на 23.05.2022;

6) 58610,73 грн. - середня заробітна плата за період з 24.05.2023 по 09.08.2022;

Також позивач просить зобов`язати відповідача зареєструвати заяву-розрахунок з 6-ма лікарняними у Пенсійному фонді на суму 31472,50 грн. та перерахувати позивачу.

Ухвалою від 12.06.2023, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні, яке відбудеться 18.07.2023.

Зазначену ухвалу, як і всі попередні процесуальні документи, було надіслано сторонам у справі, на електронні адреси, а також відповідно до Закону України «Про доступ до судових рішень» опубліковано у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Необхідно зазначити, що за змістом статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі. Усі процесуальні документи у даній справі були оприлюднені на офіційному вебпорталі судової влади України. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Таким чином, сторони не були позбавлені можливості скористатися вільним доступом до електронного реєстру судових рішень в Україні, в силу статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" та ознайомитися з ухвалами Господарського суду Миколаївської області та визначеними у них датами та часом розгляду даної справи та забезпечити представництво їх інтересів в судових засіданнях.

Сторони явку повноважних представників у судове засідання 18.07.2023 не забезпечили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (згідно повідомлення № 483 (позивач) та № 491 (відповідач)), причини неявки суду не повідомили.

Господарським судом також враховано, що явка представників сторін не визнавалась судом обов`язковою. Окрім цього, участь у судовому засіданні представників є правом а не обов`язком.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення у даному судовому засіданні.

Відповідач відзив на позовну заяву не надав, у зв`язку із чим, керуючись ч. 9 ст. 165 ГПК України, справа розглядається за відсутності представників сторін за наявними матеріалами.

У судовому засіданні 18.07.2023 судом підписано вступну та резолютивну частини рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступних висновків.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статею 43 Конституції України передбачено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У статті 2 КЗпП України також закріплено право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.

Характер трудових відносин між працівником і роботодавцем виявляється у тому, що працівник зобов`язується виконувати певну роботу, а роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати належні умови праці (ст.21 КЗпП).

За матеріалами даної справи ОСОБА_1 працювала головним бухгалтером ДП «Миколаївоблавтодор» з 14.07.2020р. (наказ № 45-к від 13.07.2020).

16.02.2022 позивачка подала заяву про звільнення в зв`язку з порушенням директором ДП «Миколаївоблавтодор» Мальцевим О.В . Кодекс законів про працю України, а саме невиплата заробітної платі, згідно ч.З ст. 38. КЗпПУ. (а.с. 7 том 1). Заява була надана 16.02.2022 інспектору відділу кадрів Тер-Арутюнян Н.В. , яка зробила на заяві підпис про отримання. Крім цього, 18.02.2022указану заяву позивачка надіслала поштою на ім`я т.в.о. голови правління ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» Корх О.В .

Згідно наказу Акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» № 29-ВК від 10.063.2022 ОСОБА_1 звільнено на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП за власним бажанням. За пунктом 2 цього наказу зобов`язано директора ДП «Миколаївоблавтодор» Мальцева О.В. ю прийняти цей наказ до відома та керувництва в роботі, здійснити повний розрахунок заробітної плати ОСОБА_1 по дату звільнення - 10.03.2022, здійснити всі можливі заходи щодо передачі ОСОБА_1 трудової книжки.

Згідно довідки ДП «Миколаївоблавтодор» від 09.03.2022 (том 1 а.с. 13) станом на 09.03.2022 заборгованість підприємства по зарплаті перед Бушнєвою становить 180696,78 грн., з яких: листопад 2021 - 2156,74 грн.

грудень 2021 - 15389,87

січень 2022 - 19961,46 грн.

лютий 2022 - 24876,70 грн.

березень 2022 - 118312,01 грн.(7514,20 грн. - середня заробітна плата за період з 1.03.2022 по 10.03.2022, ) 44297,20 грн. - компенсація відпусток, 66500,61 грн. - вихідна допомога).

Однак, у зв`язку із несвоєчасною виплатою належних сум при звільненні, позивачка, звертаючись до суду розрахувала середній заробіток за весь час затримки розрахунку станом на 23.05.2022 - 55605,08 грн. та нарахувала пеню - 6573,90 грн., 3% річних - 986,61 грн., інфляційні втрати - 28,04 грн.

25.05.2023 ОСОБА_1 звернулася до суду задля стягнення указаних сум, та зобов`язання колишнього працедавця надіслати їй належно оформлену трудову книжку. У подальшому, позивачка відмовилася від вимог щодо надсилання трудової книжки, оскільки отримала її 06.07.2022 та збільшила свої позовні вимоги у зв`язку зі збільшенням терміну затримки розрахунку (том 1 а.с. 45).

У подальшому на вимогу суду позивачка остаточно визначилася з позовними вимогами, надавши до суду відповідну заяву (том 2 а.с. 41). таким чином, на дату розгляду справи по суті ОСОБА_1 просить провести розрахунок у загальній сумі 302501,14 грн., яка складається з таких складових:

1) 69898,97 грн. - заборгованість по виплаті заробітної плати при звільненні (включаючи лікарняні - 31472,50 грн.);

2) 44297,20 грн. - компенсація відпусток;

3) 66500,61 грн. - вихідна допомога (у розмірі тримісячного середнього заробітку);

4) 7588,55 грн. - пеня, 3% річних, інфляція за несвоєчасну виплату зарплати за кожен день прострочення розрахунку;

5) 55605,08 грн. - середня заробітна плата у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні станом на 23.05.2022;

6) 58610,73 грн. - середня заробітна плата за період з 24.05.2023 по 09.08.2022;

Також позивач просить зобов`язати відповідача зареєструвати заяву-розрахунок з 6-ма лікарняними у Пенсійному фонді на суму 31472,50 грн. та перерахувати позивачу.

Щодо сум, які належать виплаті при звільненні

Дослідивши усі розрахунки позивача та довідку підприємства - відповідача від 09.03.2022 щодо розміру заборгованості на день звільнення, суд встановив, що заборгованість із заробітної плати становить 38426,47 грн., з яких: за листопад 2021 - 2156,74 грн., за грудень 2021 - 15389,87 грн., за січень 2022 - 19961,46 грн., за лютий 2022 - 24876,70 грн., за березень 2022 (з 1.03.2022 по 10.03.2022) - 7514,20 грн.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

З урахуванням вказаного припису належить задовольнити вимогу щодо стягнення заробітної плати у сумі 38426,47 грн., вимогу про стягнення компенсації відпусток - 44297,20 грн., вихідну допомогу - 66500,61 грн.

Щодо середнього заробітку за за час затримки розрахунку при звільненні

Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Як роз`яснено в п. 20 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 24.12.1999 № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум в строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальним є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Матеріалами справи встановлено, що позивач звільнений з 10.03.2022, однак у день звільнення працівника відповідачем не проведений розрахунок з ним, більше того, матеріали справи станом на дату вирішення спору по суті не містять відомостей щодо такого розрахунку.

Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. П. 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

При цьому згідно з п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка відповідно до п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Судом встановлено, що середньоденна заробітна плата на день звільнення позивачки складала 751,42 грн., згідно довідки відповідача ( том 1 а.с.18).

Тому, вимога позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з 10.03.2022 по 09.08.2022 (заява про збільшення вимог) всього за 115 робочих днів (судом перевірена кількість робочих днів за указаний період) у сумі 114215,81 грн. підлягає задоволенню.

Щодо стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних, суд зазначає таке

У зв`язку з несвоєчасною виплатою зарплати позивачем нараховано - пеню, 3% річних, інфляційні втрати за кожен день прострочення щодо боргу за кожен місяць (том 1 а.с 3).

Так, за розрахунком позивача, не оспореним відповідачем, указані нарахування становлять 7588,55 грн. та мають такі складові:

заборгованість по з/п (без урахування лікарняних за рахунок ФСС) грнпочаткова дата нарахуваннякінцева дата нарахуванняПеня (грн)3% річних (грн)Інфляційні втрати (грн)
2156,74 (листопад 2021)23.12.202123.05.2022176,1926,9528,04
11643,62 (грудень 2021)23.01.202223.05.2022771,99115,800
7343,45 (січень 2022)23.02.202223.05.2022362,1454,320
9768,46 (лютий 2022)10.03.202223.05.2022401,4460,220
118312,01 (березень 2022)10.03.202223.05.20224862,14729,320

Загалом пеня становить 6573,90 грн., річні відсотки - 986,61 грн., втрати від інфляції - 28.04 грн.

Перевіривши указаний розрахунок за допомогою програми «IpLex», суд визнає його обґрунтованим та арифметично правильним. З урахуванням викладеного, указані суми також належить стягнути з відповідача.

Щодо вимоги про виплату лікарняних

Позивач вважає, що відповідачем при його звільненні не виплачено й лікарняні. З матеріалів справи вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по оплаті лікарняних листів у загальній сумі 31472,50 грн.:

№ 2916848-1 з 12.12.2021 по 21.12.2021

№ 2095114-1 з 22.12.2021 по 24.12.2021

№ 2231960-1 з 28.12.2021 по 14.01.2022

№ 2785610-1 з 17.01.2022 по 25.01.2022

№ 2306927-1 з 26.01.2022 по 11.02.2022

№ 2820427-1 з 12.02.2022 по 15.02.2022.

Указаний борг за твердженнями позивачки виник через недотримання роботодавцем приписів Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон) щодо передачі заяв-розрахунків до Фонду соціального страхування для оплати допомоги їй, як застрахованій особі.

Указане підтверджено довідкою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Миколаївській області вих. 15-01-18-Б-2/02з-2 від 08.06.2022 (том 1 а.с. 50).

Окрім цього, Фонд звертався до керівництва ДП «Миколаївоблавтодор» з листами від 08.06.2022 (том 1 а.с. 50-51) щодо виправлення даної ситуації.

Однак, за даними Фонду у листі вих. № 15-01-18-Б-3/02з-2 від 18.07.2022 станом на 15.07.2022 страхувальником заяви-розрахунки і за лікарняними листами позивачки подані не були (том 1 а.с. 53).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» Фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом.

Згідно зі ст. 19 Закону право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законом.

Допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї одного з страхових випадків, передбачених законом.

Частиною 2 стаття 22 Закону встановлено, що допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 34 Закону фінансування страхувальників-роботодавців для надання матеріального забезпечення найманим працівникам здійснюється робочими органами Фонду в порядку, встановленому правлінням Фонду. Підставою для фінансування страхувальників робочими органами Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами. Робочі органи Фонду здійснюють фінансування страхувальників-роботодавців протягом десяти робочих днів після надходження заяви.

Питання оплати тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми регулюється також Порядком призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженим Постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 27 квітня 2007 року № 24, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 22 червня 2007 року № 715/13982 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 1.2 Порядку у разі настання страхового випадку управління Фонду (далі - Фонд) в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, відділення виконавчої дирекції Фонду в районах та містах обласного значення (далі - робочі органи виконавчої дирекції Фонду) зобов`язані своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які мають на це право, зокрема, допомогу у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Згідно з п. 1.8 Порядку, доставка і переказ сум, що виплачуються потерпілим та особам, які мають на це право, проводяться за рахунок Фонду. Ці суми перераховуються на їх особові рахунки в банку або поштовими переказами.

Пунктом 2.1 Порядку передбачено, що підставою для оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця та надання допомоги, пов`язаної з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням, є виданий в порядку, передбаченому Інструкцією про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я від 13 листопада 2001 року № 455, зареєстрованою в Мін`юсті 04 грудня 2001 року за № 1005/6196, листок непрацездатності та наявність акта про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, за формою Н-1 або акта розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року № 1232 «Деякі питання розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві» (далі - постанова КМУ № 1232).

Отже, обов`язок з оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця, і такі кошти відносяться до виплат працівнику при звільненні, у разі несплати яких настає відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України.

У той же час, починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення інвалідності, допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується Фондом.

Як вже зазначено вище, відповідачем не надано до Фонду передбачені законом заяви-розрахунки, складені на підставі документів шодо тимчасової непрацездатності позивача, що стало причиною несплати застрахованій особі матеріального забезпечення у загальній сумі 31472,50 грн., що підтверджено гол. бухгалтером відповідача (том 1 а.с. 20-35).

Відповідачем не надано суду документів на спростування зазначеного твердження.

З огляду на зазначене, суд вважає належним стягнути з відповідача указану суму.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільнені робітника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Статтею 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати, до якої відноситься основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 15 жовтня 2013 року №. 8-рп/2013 виходить з того, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону, зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника.

Зазначене дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 Кодексу і статті 1 Закону, та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону.

Право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому, право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Допомога з тимчасової непрацездатності як раз і є однією з державних гарантій, яка включає право на забезпечення у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності.

За законом саме на роботодавця покладено оплата цієї допомоги у перші пять днів тимчасової непрацездатності.

Судом встановлено, що дійсно має місце безпідставне неприйняття відповідачем до виплат листків непрацездатності 2916848-1, 2095114-1, 2231960-1, 2785610-1, 2306927- 1, 2820427-1.

Зважаючи на наведене, вимога позивача щодо зобов`язання відповідача зареєструвати заяву-розрахунок з 6-ма лікарняними у Пенсійному фонді, який наразі є правонаступником фонду соціального страхування, є обґрунтованою та правомірною.

Згідно ст.ст.73, 74 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

ВС у постанові № 904/2357/20 зауважив, що тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Враховуючи той факт, що в матеріалах справи відсутні докази погашення відповідачем заборгованості, заявленої позивачем, чи виконання дій щодо реєстрації заяв-розрахунків у Пенсійному фонді України, враховуючи вищенаведені норми та обставини, розглянувши даний спір із застосуванням норм матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, згідно з наданими сторонами доказами, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення вимог позивача.

Враховуючи положення ч. 1 ст.9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та, зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 (заява №4909/04), відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Судом були досліджені всі документи, які надані сторонами по справі, аргументи сторін та надана їм правова оцінка. Решта доводів та заперечень сторін судом до уваги не береться, оскільки не спростовують наведених вище висновків.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 238 ГПК України, у резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема відомості про розподіл судових витрат.

Згідно пп.1 п.2 ч.1 ст.4 Закону України "Про судовий збір" розмір судового збору за розгляд позовної заяви майнового характеру становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до приписів п.3 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору за розгляд позовних вимог в частині стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що звільнення позивача від сплати судового збору не звільняє відповідача від обов`язку, у разі задоволення позову, сплатити судовий збір в дохід державного бюджету України, в розмірі встановленому пп.1 п.2 ч.1 ст.4 Закону України "Про судовий збір", при цьому враховуючи загальний розмір задоволених позовних вимог.

Загалом майнові вимоги позивача становили 302501,14 грн., які мали оплачуватись судовим збором у сумі 4537,52 грн.

У зв`язку із задоволенням позову, відповідно до приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір слід покласти на відповідача.

Керуючись ст. 20, 129, 238, 240, 241, 256 Господарського процесуального кодексу України, ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 (у редакції 26.05.2023) задовольнити.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (; вул. Галини Петрової, 2-А, м. Миколаїв, 54029) на користь ОСОБА_1 (ідент. номер НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) заборгованість у сумі 302501,14 грн. (38426,47 грн. - заробітна плата, 44297,20 грн. - компенсація відпусток; 66500,61 грн. - вихідна допомога; 114215,81 грн. - середній заробіток за час затримки розрахунку (з 10.03.2022 по 09.08.2022); 7588,55 грн. - пеня, 3% річних, інфляція, 31472,50 грн.- виплати у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю).

3. Зобов`язати Дочірнє підприємство «Миколаївський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (; вул. Галини Петрової, 2-А, м. Миколаїв, 54029) зареєструвати заяву-розрахунок за лікарняними листами тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 (ідент. номер НОМЕР_1 ) № 2916848-1, № 2095114-1, № 2231960-1, № 2785610-1, № 2306927- 1, № 2820427-1 у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Миколаївській області.

4. Стягнути з Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (; вул. Галини Петрової, 2-А, м. Миколаїв, 54029) на користь державного бюджету (отримувач коштів - Миколаїв.ГУК/тг м.Миколїв/22030101, , банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA3014478, код класифікації доходів бюджету 22030101) 4537,52 грн. судового збору.

5. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дати складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені статтями 253, 254, 256-259 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 31.07.2023.

Суддя Т.М. Давченко