РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.07.2023Справа № 910/10742/21 (754/246/22)

За позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Парадайз Фінанс" (04112, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, буд. 18/7, сектор Ж, оф. 2)

ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 )

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського Валентина Сергійовича ( АДРЕСА_3 )

про скасування реєстраційних записів, скасування рішення про державну реєстрацію, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на майно

В межах справи № 910/10742/21

За заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 )

про неплатоспроможність

Суддя Чеберяк П.П.

Представники сторін:

Позивач ОСОБА_1 .

Від відповідача 1 не з`явилися

Відповідач 2 ОСОБА_2

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду м. Києва перебуває справа № 910/10742/21 за заявою ОСОБА_1 про неплатоспроможність на стадії процедури реструктуризації боргів боржника, введеної ухвалою Господарського суду м. Києва від 18.08.2021.

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Парадайз Фінанс", ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський Валентин Сергійович про скасування реєстраційних записів, скасування рішення про державну реєстрацію, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на майно.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 14.01.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та призначено підготовче засідання.

22.02.2022 до Деснянського районного суду міста Києва надійшов відзив ОСОБА_2 на позовну заяву.

06.06.2022 до Деснянського районного суду міста Києва надійшло клопотання приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського Валентина Сергійовича про долучення доказів.

12.09.2022 до Деснянського районного суду міста Києва надійшов відзив Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Парадайз Фінанс" на позовну заяву.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 09.03.2023 справу № 754/246/22 передано за підсудністю до Господарського суду м. Києва для розгляду в межах справи № 910/10742/21 про неплатоспроможність ОСОБА_1 .

Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 03.04.2023 матеріали справи № 910/10742/21 (754/246/22) передано на розгляд судді Чеберяку П.П.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 07.04.2023 прийнято справу № 754/246/22 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Парадайз Фінанс", ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський Валентин Сергійович про скасування реєстраційних записів, скасування рішення про державну реєстрацію, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на майно до розгляду в межах справи № 910/10742/21 про неплатоспроможність ОСОБА_1 , розгляд справи здійснюється в порядку загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 15.05.2023.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 15.05.2023 закрито підготовче провадження та призначити справу № 910/10742/21 (754/246/22) за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Парадайз Фінанс" та ОСОБА_2 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського Валентина Сергійовича про скасування реєстраційних записів, скасування рішення про державну реєстрацію, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на майно в межах справи № 910/10742/21 про неплатоспроможність ОСОБА_1 до судового розгляду по суті 07.06.2023.

У судових засіданнях 07.06.2023 та 28.06.2023 оголошувались перерви.

У судовому засіданні 26.07.2023 позивач надав пояснення по суті позову та підтримав його в повному обсязі.

Відповідач 2 щодо задоволення позову заперечив.

Представник відповідача 1 у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши докази, суд

ВСТАНОВИВ:

15 лютого 2008 року між ОСОБА_1 (позивач) та Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» (банк) було укладено кредитний договір №77.2/ІЖ-030.08.1. У відповідності до п. 1.1. вказаного Кредитного договору банк надав позивачу грошові кошти на купівлю квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

З метою забезпечення виконання кредитного договору, 15.02.2008 між позивачем та банком укладено договір іпотеки відповідно до умов якого позивач передав в іпотеку наведений вище об`єкт нерухомості.

Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 06.11.2012 у цивільній справі №2-3546/12 за позовом ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено позовні вимоги Банка. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банка заборгованість за Кредитним договором у розмірі 3914477,89 грн. та судові витрати по справі у розмірі 3219,00 грн.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23.10.2013 заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06.11.2012 змінено, зменшено суму заборгованості за кредитним договором, яка підлягала стягненню із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» з 3914477,89 грн. до 2826404,73 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 12.02.2014 рішення апеляційного суду м. Києва від 23.10.2013 року залишено без змін.

09 жовтня 2020 року між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Парадайз Фінанс» (кредитор, відповідач 1) було укладено договір №29 про відступлення прав вимоги, на підставі якого до кредитора перейшло право вимоги по Кредитному договору та Договору іпотеки.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 27.01.2021 у справі № 2603/5200/12 було замінено стягувача Банк на правонаступника відповідача 1.

В подальшому, 12 квітня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Івановим Андрієм Валерійовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2.

В зв`язку з введенням процедури реструктуризації боргів ОСОБА_1 , ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.08.2021 у справі № 910/10742/21 введено мораторій на задоволення вимог кредиторів 01 вересня 2021 року виконавцем винесено постанову про зупинення виконавчого провадження № НОМЕР_2 крім реалізації майна боржника, а саме: квартири, загальною площею 53,б0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке перебуває на стадії продажу на електронних торгах, організація проведення яких здійснюється Державним підприємством «Сетам» відповідно до Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України за № 283 1/5.

07 грудня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Івановим Андрієм Валерійовичем було складено акт № 65119429/21-2 про реалізацію предмета іпотеки, відповідно до якого, в зв`язку з тим, що третій аукціон з продажу предмета іпотеки не відбувся, складено даний акт про реалізацію квартири.

Відповідно до інформаційної довідки № 289633093від 10.12.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С. на підставі договору купівлі-продажу № 3986 від 10.12.2021 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 62193780 від 10.12.2021 по реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 (відповідач 2).

За переконанням позивача, наведені вище свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів № 3975 від 09.12.2021 та договір купівлі-продажу № 3986 від 10.12.2021, підлягають визнанню недійсними, оскільки були укладені в порушення діючого мораторію, а рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та відповідні записи підлягають скасуванню. Крім того, позивач також просив суд визнати за ним право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

За змістом ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч. 1, 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою та необхідною умовою для звернення особи до суду із відповідним позовом є наявність порушеного права та охоронюваного законом інтересу особи - позивача у справі і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно приписів ст. 49 Закону України «Про іпотеку» правовим наслідком оголошення прилюдних торгів такими, що не відбулися, є виникнення в іпотекодержателя та інших кредиторів боржника права придбати предмет іпотеки. Придбання предмета іпотеки іпотекодержателем оформлюється протоколом і актом про реалізацію предмета іпотеки, а нотаріус на підставі такого акта видає свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, якщо прилюдні торги не відбулися.

Вчинення у такому випадку іпотекодержателем дії, що виражає його волевиявлення придбати предмет іпотеки, наступне оформлення передбачених законом документів засвідчують вчинення у такий спосіб правочину щодо переходу права власності на це майно від боржника до іпотекодержателя.

Оспорюваний в межах даної справи акт приватного виконавця про реалізацію предмета іпотеки є формою фіксації такого правочину, відтак звернення до суду з позовом про визнання вказаного правочину недійсним є належним способом захисту порушеного права позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду м. Києва від 18.08.2021 відкрито провадження у справі № 910/10742/21 про неплатоспроможність ОСОБА_1 , введено процедуру реструктуризації боргів боржника, а також мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Частиною першою ст. 41 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), строк виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.

З огляду на мету та цілі Кодексу України з процедур банкрутства завданням мораторію на задоволення вимог кредиторів є забезпечення збереження майнових активів боржника з метою подальшого задоволення вимог кредиторів на засадах конкурсу, який би забезпечував максимально можливу ціну предмета продажу на ринку.

Положення частини першої, пункту другого частини другої та частини четвертої статті 121 Кодексу України з процедур банкрутства (в редакції, чинній на час укладення спірного правочину) визначають особливості введення мораторію на задоволення вимог кредиторів боржника - фізичної особи, які полягають у тому, що:

- мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться строком на 120 днів, з моменту відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, а ухвала про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність є підставою для зупинення вчинення виконавчих дій стосовно боржника;

- протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: зупиняється стягнення з боржника за всіма виконавчими документами, крім виконавчих документів за вимогами про стягнення аліментів чи про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, а також крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум, у тому числі одержаних від продажу майна боржника, або перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж;

- задоволення вимог кредиторів за рахунок майна боржника, яке є предметом забезпечення, допускається лише в межах провадження у справі про неплатоспроможність, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум, у тому числі одержаних від продажу майна боржника, або перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж.

Верховний Суд у постанові від 14.09.2021 у справі № 908/2536/20 вказав, що у справах про неплатоспроможність фізичних осіб, зокрема і тих, що відкриті та провадження у яких здійснюється за особливостями, передбаченими положеннями пункту 5 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" КУзПБ, мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника - фізичної особи, що застосовується за правилами статті 121 КУзПБ, є також одним із заходів, що забезпечує результативність виконання завдань судової процедури про неплатоспроможність фізичної особи, яким (завданням) є збереження майна боржника - фізичної особи для його подальшого використання у колективній процедурі неплатоспроможності.

Тому після введення мораторію у справі про неплатоспроможність боржника - фізичної особи усі дії щодо індивідуального задоволення вимог кредитора, які вчиняються поза межами процедур неплатоспроможності боржника - фізичної особи, мають припинятись негайно і на будь-якій стадії такого процесу з метою передання майна боржника під контроль суду у справі про неплатоспроможність.

Щодо порядку визначення початку "стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж" у виконавчому провадженні, зокрема майна боржника, що є предметом забезпечення (частина третя статті 41,частини друга четверта статті 121 КУзПБ), суд звертається до відповідних положень Закону України "Про виконавче провадження" та Закону України "Про іпотеку".

У статті 41 Закону України "Про іпотеку" унормовано, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону.

При цьому продаж майна боржника відповідно до Закону України "Про іпотеку" відбувається за загальним правилом у конкурентний спосіб (прилюдні торги, електронні торги) з метою укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки з покупцем, який запропонує найвищу ціну.

При проведенні прилюдних торгів визначається найкраща цінова пропозиція одного із зареєстрованих учасників, акцепт якої фіксується у протоколі.

У такому разі прилюдні торги як конкурентний спосіб укладення договору вважаються завершеними із моменту визначення переможця, який запропонував найвищу ціну за предмет іпотеки.

У статті 41 Закону України «Про іпотеку» унормовано, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

При цьому продаж майна боржника відповідно до Закону України «Про іпотеку» відбувається за загальним правилом у конкурентний спосіб (прилюдні торги, електронні торги) з метою укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки з покупцем, який запропонує найвищу ціну.

При проведенні прилюдних торгів визначається найкраща цінова пропозиція одного із зареєстрованих учасників, акцепт якої фіксується у протоколі.

У такому разі прилюдні торги як конкурентний спосіб укладення договору вважаються завершеними із моменту визначення переможця, який запропонував найвищу ціну за предмет іпотеки.

Водночас, статтею 49 Закону України «Про іпотеку» встановлено спеціальну правову конструкцію задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора у разі оголошення торгів такими, що не відбулися. Так, протягом десяти днів з дня оголошення прилюдних торгів такими, що не відбулися, іпотекодержателі та інші кредитори боржника відповідно до пріоритету їх зареєстрованих вимог мають право придбати предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна.

Випадки, коли прилюдні торги визнаються (оголошуються) такими, що не відбулися, перелічено у Законі України «Про іпотеку». А саме, якщо жоден учасник не зареєструвався або у разі якщо предмет іпотеки не був проданий (частина четверта статті 45 Закону); якщо переможець прилюдних торгів відмовився від підписання протоколу, наступний учасник, що запропонував найвищу ціну, але не нижчу за початкову ціну продажу, оголошується переможцем прилюдних торгів, а за його відсутності або відмови прилюдні торги оголошуються такими, що не відбулися (частина восьма статті 45 Закону); якщо покупець не внесе всієї належної до сплати суми в десятиденний строк, гарантійний внесок йому не повертається, а наступний учасник, що запропонував найвищу ціну, не нижчу за початкову ціну продажу, оголошується переможцем прилюдних торгів, однак за його відсутності або відмови прилюдні торги оголошуються такими, що не відбулися (частина третя статті 46 Закону).

Як вбачається з оспорюваного свідоцтва, виданого на підставі акта про реалізацію предмета іпотеки, складеного приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Івановим А.В. 07.12.2021 посвідчено, що відповідачу 1 на праві власності належить квартира, загальною площею 53,б0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, з урахуванням того, що третій електронний аукціон не відбувся, тобто стадія продажу квартири фактично була закінчена, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Івановим А.В. було складено акт про реалізацію предмета іпотеки в період дії мораторію на задоволення вимог кредиторів.

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду м. Києва від 15.05.2023 у справі № 910/10742/21 (910/2324/23) визнано недійсним акт № 65119429/21-2 від 07.12.2021 про реалізацію предмета іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондаренко Г.О. та зареєстрованим в реєстрі за № 4381.

Верховний Суд у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 14.05.2020 у справі № 903/69/18 дійшов висновку, що зміст поняття «стадія продажу майна» не включає в себе процедуру придбання предмета іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна (частина перша статті 49 Закону України «Про іпотеку»).

Верховний Суд також зауважив, що у такій ситуації, тобто при придбанні у порядку статті 49 Закону України «Про іпотеку» предмета іпотеки іпотекодержателям, який є забезпеченим кредитором у справі про банкрутство, жодного прояву засад конкуренції, характерної для продажу майна в розумінні положень Закону про банкрутство, немає.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства та матеріалів справи в цілому, враховуючи встановлення обставин видачі спірного свідоцтва на підставі недійсного акту про реалізацію предмета іпотеки та під час дії мораторію на задоволення вимог кредиторів боржника, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів № 3975 від 09.12.2021 підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю

Статтею 236 ЦК України встановлено, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до правових висновків, наведених у постанові Верховного Суду від 16.09.2020 у справі № 352/1021/19, під захистом права розуміється застосування державою примусу, спрямоване на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, компенсація витрат, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У постанові від 23.06.2020 у справі № 906/516/19 Верховний Суд вказав, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" ЄСПЛ зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц).

З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку щодо наявності правових підстав для задоволення похідних позовних вимог в частині скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войновського Валентина Сергійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 62160009 від 09.12.2021, а також запису про державну реєстрацію права власності номер 45548236 від 09.12.2021, здійсненого за рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войновського Валентина Сергійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 62160009 від 09.12.2021 на підставі оспорюваного свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів.

Разом з тим, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу № 3986 від 10.12.2021, укладеного між відповідачем 1 та відповідачем 2, скасування записів про державну реєстрацію, вчинених на підставі даного правочину, а також визнання права власності за позивачем на квартиру, яка була предметом оспорюваного правочину, з огляду на наступне.

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц зроблено висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц зазначила, що слід розмежовувати випадки застосування двосторонньої реституції як наслідку недійсності правочину та витребування майна від добросовісного набувача як способу захисту прав власника, порушених незаконним відчуженням цього майна. Так, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину та відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 зазначено, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Судовий захист повинен бути повним відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19.

Враховуючи викладене, задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, стороною якого позивач не є, та скасування державної реєстрації права власності відповідача 2, не призведе до поновлення прав позивача на квартиру, які вона вважає порушеними, а тому вказані вимоги не є ефективним способом захисту, оскільки, навіть у разі задоволення, потребуватимуть додаткових заходів судового втручання.

Виходячи із встановлених обставин, належним способом захисту прав позивача, які він вважає порушеними, є звернення до суду із вимогами про витребування майна.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10.11.2021 у справі № 206/1198/19, від 27.10.2021 у справі № 752/20739/15, від 06.10.2021 у справі № 205/5579/19, від 26.01.2022 у справі № 756/11551/19.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (пункт 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц).

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Судовий збір від сплати якого позивач звільнений у встановленому законом порядку стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, враховуючи приписи ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, з відповідача 1 в дохід Державного бюджету України підлягає стягненню судовий збір в розмірі 7 443,00 грн.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати недійсним свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів № 3975 від 09.12.2021, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войновським Валентином Сергійовичем.

3. Скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войновського Валентина Сергійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 62160009 від 09.12.2021.

4. Скасувати запис про державну реєстрацію права власності номер 45548236 від 09.12.2021, здійснений за рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войновського Валентина Сергійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 62160009 від 09.12.2021.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Парадайз Фінанс" (04112, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, буд. 18/7, сектор Ж, оф. 2; ідентифікаційний код 39508383) в дохід Державного бюджету України 7 443 (сім тисяч чотириста сорок три) грн. 00 коп. судового збору.

6. В іншій частині позову відмовити.

7. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

8. Копію рішення направити сторонам та керуючому реструктуризацією боржника.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 07.08.2023.

Суддя П.П. Чеберяк