ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________
"31" липня 2023 р.м. Одеса Справа № 916/1489/23
Господарський суд Одеської області у складі судді Д`яченко Т.Г.
при секретарі судового засідання Гутниковій О.С.
розглянувши справу №916/1489/23
Про зобов`язання вчинити певні дії

Від позивача: Андебура А.І., адвокат
Від відповідача: не з`явився
Встановив: Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк Південний звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Головного управління Держаної податкової служби в Одеській області як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про припинення податкової застави нерухомого майна, яка зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, на підставі Акту №134/15-32-13-04-09 від 29.07.2021р. належного позивачу, перелік якого наведено у поданому позову.
Ухвалою господарського суду Одеської області від 17.04.2023р. прийнято позовну заяву Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк Південний до розгляду та відкрито провадження у справі №916/1489/23. Справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на "15" травня 2023 р. о 11:00. Запропоновано відповідачу підготувати та надати до суду і одночасно надіслати позивачеві відзив на позов, оформлений з урахуванням вимог, встановлених ст.165 ГПК України, протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали суду. Викликано учасників справи у підготовче засідання, призначене на 15.05.2023р. о 11:00.
03.05.2023р. до суду відповідачем було надано відзив на позовну заяву.
15.05.2023р. у судовому засіданні було оголошено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 12.06.2023р. о 11:00.
Ухвалою господарського суду Одеської області від 15.05.2023р. повідомлено відповідача: Головне управління Держаної податкової служби як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України в Одеській області по справі №916/1489/23 про судове засідання, яке відбудеться "12" червня 2023 р. о 11:00.
19.05.2023р. до суду позивачем було надано відповідь на відзив.
12.06.2023р. у судовому засіданні було оголошено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 21.06.2023р. о 15:30.
Ухвалою господарського суду Одеської області від 12.06.2023р. повідомлено відповідача: Головне управління Держаної податкової служби як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України в Одеській області по справі №916/1489/23 про судове засідання, яке відбудеться "21" червня 2023 р. о 15:30.
Ухвалою господарського суду Одеської області від 21.06.2023р. закрито підготовче провадження у справі №916/1489/23. Призначено справу до розгляду по суті у судовому засіданні на "31" липня 2023 р. о 12:45 (з урахуванням перебування судді Д`яченко Т.Г. з 28.06.2023р. по 28.07.2023р. у відпустці). Викликано учасників справи у судове засідання, призначене на 31.07.2023р. о 12:45.
Позивач підтримує заявлені позовні вимоги та просить суд їх задовольнити.
Відповідач, відповідно до поданого відзиву, заперечував проти позову.
У судовому засіданні 31.07.2023 року судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено 07.08.2023р.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача за час розгляду справи, суд встановив.
Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Південний» вважає, що податкова застава на нерухомому майні Банку порушує право власності останнього та є такою, шо підлягає припиненню.
Позивачем зазначалось, що 17 квітня 2006 року між Акціонерним банком " Південний " та ТОВ-КОМПАН1Я "АЛЬФА" укладено кредитний договір №103/1. В забезпечення виконання кредитних зобов`язань Позичальника, 27.04.2006 року між Банком та ТОВ "РОДІНА" укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Трофімець В.В., та зареєстрований за р.№ 974; того ж дня накладено заборону відчуження р.№152, запис про обтяження №4997528.
Відповідно до п. 6 Договору іпотеки №974, в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, Іпотекодавець надав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно - будівля літера «А», що знаходиться: Одеська область, м. Одеса, вулиця Старопортофранківська, 44, загальною площею 610,3 кв.м, яке належить йому на підставі договору купівлі-продажу № 129 від 28.12.2005, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Чужовською Н.Ю. за р. № 6021, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» в книзі: 49неж-124, номер запису: 3125.
Позивачем було пояснено суду, що у зв`язку із постійними порушеннями Позичальником своїх зобов`язань за кредитними договорами, Банк ініціював процедуру звернення стягнення на предмети договорів іпотеки в порядку позасудового врегулювання шляхом набуття права власності на предмети забезпечувальних договорів, а саме на: нежитлову будівлю, шо знаходиться за адресою: Одеська область, м. Одеса, вулиця Мечнікова, 104, загальною площею 2579.9 кв.м, та будівлю літера «А», що знаходиться: Одеська область, м. Одеса, вулиця Старопортофранківська, 44, загальною площею 610,3 кв.м.
В обґрунтування позову, позивач посилався на п. 14.1.155 статті 14, п. 87.2. ст. 87, п. 88.1 ст. 88, п. 89.1 ст. 89 та 89.3 ст. 89 Податкового кодексу України та зазначав, що аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що предметом податкової застави є майно виключно боржника-платника податків.
Позивачем було звернуто увагу суду та зазначено, що на час звернення із цим позовом право власності на майно вже перейшло від ТОВ «Родіна» до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Тобто Акціонерний банк «Південний» є власником зазначеного майна.
Позивачем було проведено державну реєстрацію іпотек та їх обтяжень за Договором іпотеки від 27.04.2006, посвідченим приватним нотаріусом ОМНО Трофімець В.В., та зареєстрованим за р.№ 974; того ж дня накладено заборону відчуження р.№152, запис про обтяження №4997528 та за Договором іпотеки від 06.04.2016, посвідченим приватним нотаріусом ОМНО Іллічовою Н.А., та зареєстрованим за р.№ 1620, накладено заборону відчуження р.№1621, запис про обтяження №14048361.
Таким чином, власник має право за своєю волею визначати фактичну та юридичну долю речі. враховуючи, що Банк є власником майна, яке знаходиться у податковій заставі з відміткою заборони його відчуження і такі обставини мають триваючий характер, вони перешкоджають позивачу на свій розсуд розпоряджатися власним майном.
Надаючи відзив, відповідачем було зазначено, що Головне управління ДПС в Одеській області заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі та вважає позов необгрунтованим з наступних підстав.
Відповідачем було зазначено суду, що відповідно до фактичних обставин справи, майно, яке належало Товариству з обмеженою відповідальністю «Родіна», яке виступало Іпотекодавцем, яке діяло як майновий поручитель за Товариство з обмеженою відповідальністю Копманія «Альфа», через не виконання зобов`язань Товариством з обмеженою відповідальністю Компанія «Альфа» перед Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Південний», перейшло до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний».
Відповідач звертає увагу, що на майно, яке належало Товариству з обмеженою відповідальністю «Родіна», складено акт опису майна у податкову заставу №134/15-32- 13-04-09 від 29.07.2021 року та рішення про опис майна у податкову заставу Товариства з обмеженою відповідальністю «Родіна» у зв`язку з наявністю податкового боргу.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулюються Податковим кодексом України, зокрема порядок стягнення податкового боргу (заборгованостей) платників податків регулюються гл. 9 розд. 2 Податкового кодексу України. Зазначені норми визначають перелік заходів, що можуть вживатися податковим органом до платника податків із метою погашення податкового боргу, зокрема стягнення коштів, які перебувають у власності платника податків, а також продаж майна платника податків, що перебуває в податковій заставі п. 95.1 ст. 95 Податкового кодексу України.
З урахуванням вищевикладеного у контролюючого органу відсутні правові підстави для припинення податкової застави нерухомого майна, яка зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яке наразі належить позивачу.
У зв`язку з набранням чинності з 01.01.2017 Закону України від 01.12.2016 №1797 «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» та на підставі п. 8 розд. 1 даного закону, яким доповнено Кодекс статтею 19-3 та викладено в новій редакції п. 19-1.1. ст. 19-1, що визначає перелік функцій державних податкових інспекцій, зокрема функцію адміністрування податків, зборів, платежів, контроль за своєчасністю подання платниками податків та платниками єдиного внеску передбаченої законом звітності (декларацій, розрахунків та інших документів, пов`язаних з обчисленням та сплатою податків, зборів, платежів), своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати податків, зборів, платежів закріплено виключно за контролюючими органами обласного та центрального рівнів. Подальші дії відносно об`єктів нерухомого майна, які перебувають у податковій заставі, здійснюються Головним управлінням ДПС в Одеській області.
У зв`язку з вищевикладеним Головним управлінням ДПС в Одеській області було дотримано вимоги Податкового кодексу України щодо опису майна платника податків у податкову заставу та складання акту опису майна, а тому вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню.
З урахуванням викладеного та зазначеного, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний».
Відповідно до наданої відповідь на відзив позивачем зазначалось, що предметом податкової застави є майно виключно боржника платника податків. Оскільки позивач не є боржником, та враховуючи те, що звернення стягнення на податкову заставу можливо лише на майно платника боржника, до такого типу правовідносин, що склалися, застосовуються не лише норми Податкового кодексу України в частині питання податкової застави.
Позивачем було зазначено суду, що предметом у цій справі є не тільки дії та рішення податкового органу як суб`єкта, наділеного владно-управлінськими функціями оскільки усунення перешкод у розпорядження Банком належним йому майном, вказує на приватно-правовий спір.
Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача справи, дійшов таких висновків.
Відповідно до ст. 2 Закону України „Про судоустрій та статус суддів, суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно ст.4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному законом порядку.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
У розумінні зазначених приписів суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Процесуально-правовий зміст захисту права полягає у тому, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. (ст. 4 ГПК України).
Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Приписами статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України).
Отже, зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Тобто правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів.
Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлене у заявлений спосіб.
Позов може бути задоволений лише у випадку встановлення факту порушення, не визнання або оспорення відповідачем (відповідачами) прав, свобод чи інтересів позивача. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Окрім того, згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.
Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.
Подаючи даний позов до суду, позивачем було обрано спосіб захисту порушеного права у вигляді припинення податкової застави нерухомого майна, яка зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, на підставі Акту №134/15-32-13-04-09 від 29.07.2021р., належного позивачу, за результатами розгляду якого, суд зазначає наступне.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Згідно з ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За час розгляду справи з`ясовано, що 17 квітня 2006 року між Акціонерним банком "Південний" та ТОВ-КОМПАНІЯ "АЛЬФА" укладено кредитний договір №103/1. В забезпечення виконання кредитних зобов`язань Позичальника, 27.04.2006 року між Банком та ТОВ "РОДІНА" укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Трофімець В.В., та зареєстрований за р.№ 974; того ж дня накладено заборону відчуження р.№152, запис про обтяження №4997528.
Відповідно до п. 6 Договору іпотеки №974, в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, Іпотекодавець надав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно - будівля літера «А», що знаходиться: Одеська область, м. Одеса, вулиця Старопортофранківська, 44, загальною площею 610,3 кв.м, яке належить йому на підставі договору купівлі-продажу № 129 від 28.12.2005, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Чужовською Н.Ю. за р. № 6021, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» в книзі: 49неж-124, номер запису: 3125.
Судом з`ясовано, що позивачем було здійснено звернення стягнення на предмети договорів іпотеки в порядку позасудового врегулювання шляхом набуття права власності на предмети забезпечувальних договорів, а саме на: нежитлову будівлю, шо знаходиться за адресою: Одеська область, м. Одеса, вулиця Мечнікова, 104, загальною площею 2579.9 кв.м та будівлю літера «А», що знаходиться: Одеська область, м. Одеса, вулиця Старопортофранківська, 44, загальною площею 610,3 кв.м.
Відповідно до п.14.1.155. ст.14 Податкового кодексу України, податкова застава - спосіб забезпечення сплати платником податків грошового зобов`язання та пені, не сплачених таким платником у строк, визначений цим Кодексом. Податкова застава виникає на підставах, встановлених цим Кодексом. У разі невиконання платником податків грошового зобов`язання, забезпеченого податковою заставою, орган стягнення у порядку, визначеному цим Кодексом, звертає стягнення на майно такого платника, що є предметом податкової застави.
За умовами п/п 87.3.1., 87.3.2. п.87.3. ст.87 Податкового кодексу України, не можуть бути використані як джерела погашення податкового боргу платника податків: майно платника податків, надане ним у заставу іншим особам (на час дії такої застави), якщо така застава зареєстрована згідно із законом у відповідних державних реєстрах до моменту виникнення права податкової застави; майно, яке належить на правах власності іншим особам та перебуває у володінні або користуванні платника податків, у тому числі (але не виключно) майно, передане платнику податків у лізинг (оренду), схов (відповідальне зберігання), ломбардний схов, на комісію (консигнацію); давальницька сировина, надана підприємству для переробки, крім її частини, що надається платнику податків як оплата за такі послуги, а також майно інших осіб, прийняті платником податків у заставу чи заклад, довірче та будь-які інші види агентського управління.
Відповідно до п.89.2. ст.89 Податкового кодексу України, з урахуванням положень цієї статті право податкової застави поширюється на будь-яке майно платника податків, яке перебуває в його власності (господарському віданні або оперативному управлінні) у день виникнення такого права і балансова вартість якого відповідає сумі податкового боргу платника податків, крім випадків, передбачених пунктом 89.5 цієї статті, а також на інше майно, на яке платник податків набуде прав власності у майбутньому. Право податкової застави не поширюється на майно, визначене підпунктом 87.3.7 пункту 87.3 статті 87 цього Кодексу, на іпотечні активи, що належать емітенту та є забезпеченням відповідного випуску іпотечних сертифікатів з фіксованою дохідністю, на грошові доходи від цих іпотечних активів до повного виконання емітентом зобов`язань за цим випуском іпотечних сертифікатів з фіксованою дохідністю, а також на склад іпотечного покриття та грошові доходи від нього до повного виконання емітентом зобов`язань за відповідним випуском звичайних іпотечних облігацій.
Відповідно до п.89.3. ст.89 Податкового кодексу України, майно, на яке поширюється право податкової застави, оформлюється актом опису. До акта опису включається ліквідне майно, яке можливо використати як джерело погашення податкового боргу. Опис майна у податкову заставу здійснюється на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, яке пред`являється платнику податків, що має податковий борг. Акт опису майна, на яке поширюється право податкової застави, складається податковим керуючим у порядку та за формою, що затверджені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. Відмова платника податків від підписання акта опису майна, на яке поширюється право податкової застави, не звільняє такого платника податків від поширення права податкової застави на описане майно. У такому випадку опис здійснюється у присутності не менш як двох понятих.
Відповідно до п.93.1. ст.93 Податкового кодексу України, майно платника податків звільняється з податкової застави з дня: 93.1.1. отримання контролюючим органом підтвердження повного погашення суми податкового боргу та/або розстрочених (відстрочених) грошових зобов`язань та процентів за користування розстроченням (відстроченням) в установленому законодавством порядку; 93.1.2. визнання податкового боргу безнадійним; 93.1.3. набрання законної сили відповідним рішенням суду про припинення податкової застави у межах процедур, визначених законодавством з питань банкрутства; 93.1.4. отримання платником податків внаслідок проведення процедури адміністративного або судового оскарження або в інших випадках, передбачених статтею 55 цього Кодексу, рішення відповідного органу про визнання протиправними та/або скасування раніше прийнятих рішень щодо нарахування суми грошового зобов`язання; 93.1.5. виключено; 93.1.6. отримання платником податків згоди контролюючого органу на відчуження майна, що перебуває у податковій заставі, відповідно до статті 92 цього Кодексу.
Згідно з п.93.2. ст.93 Податкового кодексу України, підставою для звільнення майна платника податків з-під податкової застави та її виключення з відповідних державних реєстрів є відповідний документ, що засвідчує закінчення будь-якої з подій, визначених пунктом 93.1 цієї статті.
За умовами п.93.3. ст.93 Податкового кодексу України, порядок застосування податкової застави встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
Як встановлено судом, позивач набув право власності на майно, відповідно, позивач, як власник та особа, яка не відповідає за зобов`язаннями перед бюджетом у правовідносинах зі сплати податків, має право на вільне розпорядження своїм майном та право вимагати від інших осіб не порушувати його повноважень власника та не створювати йому перешкод щодо здійснення цих правомочностей, які в спірних правовідносинах носять триваючий характер і наявні на момент подання позову.
За цих обставин, враховуючи, що нежитлові приміщення, належні на даний час на праві власності позивачу, не можуть бути використані для погашення податкового боргу інших осіб, суд вважає, що податкова застава на ці приміщення має бути припинена відповідно до вищевказаних норм закону за даним позовом позивача.
За час розгляду справи, іншого відповідачем не доведено. Заперечення відповідача, наведені у відзиві, зводяться до того, що при складені опису спірного майна у податкову заставу, контролюючим органом в повному обсязі були дотримані положення Податкового кодексу України, при цьому, відповідач вважає, що справа за позовними вимогами позивача має бути розглянута в межах адміністративного судочинства.
На спростування доводів відповідача, суд зазначає, що у спірних правовідносинах суд не досліджує питання дотримання податковим органом положень ПК України при складанні акту опису, а визначає наявність підстав на даний час для обтяження майна податковою заставою, за умов набуття позивачем права власності на це майно за вимогою, яка має пріоритет відносно податкової застави.
Також на спростування доводів відповідача, суд зазначає, що спір про визнання протиправними дій контролюючого органу щодо включення до акта опису майна нежитлового приміщення та зобов`язання виключити його з акта опису не має публічно-правового характеру та має вирішуватись в порядку господарського судочинства.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Приписами ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального Кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Згідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи усе вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати у розмірі 2684,00 грн. покладаються на відповідача.
Керуючись ст.ст. 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
1.Позовну заяву Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк Південний задовольнити повністю.
Повний текст рішення складено 07 серпня 2023 р.
Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст.241 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складання повного рішення.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Суддя Т.Г. Д`яченко