ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.08.2023 р. Справа № 917/205/23

Суддя господарського суду Полтавської області Білоусов С.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали

за позовною заявою Заступника керівника Кременчуцької окружної прокуратури, пр. Свободи , 4-а, м. Кременчук, Полтавська область, 39600 в інтересах держави в особі органу, уповноваженого від імені держави здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Міністерства внутрішніх справ України, вул. Богомольця, 10, м. Київ, 01024,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегагаз Постач", вул. Сумська, 39, офіс 125, м. Харків, 61022,

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Харківський національний університет внутрішніх справ (61080, м. Харків, пр-т Льва Ландау, буд. 27, )

Кременчуцький льотний коледж Харківського національного університету внутрішніх справ (39605, Полтавська область, м. Кременчук, вул. Перемоги, 17/6, )

Північно-Східний офіс Держаудитслужби (61022, м. Харків, майдан Свободи, 5, Держпром, 4 під., 10 пов., )

про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

06.02.2023 року до Господарського суду Полтавської області надійшов позов Заступника керівника Кременчуцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі органу, уповноваженого від імені держави здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Міністерства внутрішніх справ України № 52-1331вих-23 від 31.01.2023 року (вх. № 217/23) до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегагаз Постач" про стягнення до Державного бюджету України грошові кошти в сумі 159 510,35 грн.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.02.2023 року матеріали передані судді Білоусову С.М.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 10.02.2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 917/205/23 в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

Відповідач відреагував на позов відзивом від 01.03.2023 року (вх. № 2700 від 02.03.2023 року), у якому проти задоволення позову заперечує в повному обсязі посилаючись на наступне:

- зміна ціни за одиницю товару здійснювалась на умовах встановлених договором № 030/20з від 27.01.2020 року;

- надані належні докази для доведення коливання цін на ринку природного газу;

- Міністерство внутрішніх справ України не є органом державної влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження у спірних правовідносинах;

- стягнення на користь Міністерства внутрішніх справ України надмірно сплачених коштів, не правомірно, так як останній не є стороною договору № 030/20з від 27.01.2020 року.

Від позивача 20.03.2023 року надійшла відповідь на відзив від 13.03.2023 року (вх. № 3449), у якій останній заперечує проти доводів, викладених у відзиві на позовну заяву.

Північно-Східний офіс Держаудитслужби та Кременчуцький льотний коледж Харківського національного університету внутрішніх справ в поясненнях до позову, позовні вимоги та позицію прокуратури підтримують в повному обсязі.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 04.05.2023 року зупинено провадження у справі № 917/205/23 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у подібних правовідносинах у справі № 905/1901/21.

20.07.2023 року від заступника керівника Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області Мамона О.Є. надійшло клопотання № 05-9353вих23 від 14.07.2023 року (вх. № 8940), у якому він просить суд поновити провадження у даній справі, оскільки усунуто обставини, що зумовили зупинення провадження у справі.

21.07.2023 року, господарський суду Полтавської області ухвалою поновив провадження у справі № 917/205/23.

09.08.2023 року позивач надав суду заяву про уточнення позовних вимог № 52-10625 вих.-23 від 09.08.2023 року (вх. № 9811) у якій, зокрема, просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегагаз Постач" до Державного бюджету України грошові кошти в сумі 159 910,35 грн.

Обгрунтовуючи заяву посилається на ту обставину, що при підготовці позовної заяви допущено технічну описку, а саме: у прохальній частині позовних вимог помилково зазначено стягнення грошових коштів у розмірі 159 510,35 грн., замість вірного - 159 910,35 грн.

Дослідивши подану заяву про уточнення позовних вимог суд вважає за необхідне прийняти її з огляду на наступне.

У відповідності до статті 46 ГПК України, сторони користуються рівними процесуальними правами.

До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

При цьому суд вважає, що у вирішенні питання щодо оцінки поданої заяви, господарський суд має виходити з ретельного дослідження змісту поданої заяви та співвідношення такого змісту з раніше заявленими позовними вимогами.

Суд встановив, що в описовій частині позовної заяви позивач посилався на ту обставину, що до стягнення з відповідача підлягають грошові кошти в розмірі 159 910,35 грн., проте, в прохальній частині останній просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегагаз Постач" до Державного бюджету України грошові кошти в сумі 159 510,35 грн.

З огляду на викладене, справа № 917/205/23 розглядається в редакції зави № 52-10625 вих.-23 від 09.08.2023 року (вх. № 9811 від 09.08.2023 року), а саме: про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегагаз Постач" до Державного бюджету України грошових коштів в сумі 159 910,35 грн.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 ГПК України дане рішення прийнято, складено та підписано в нарадчій кімнаті.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши всі наявні у справі докази, суд встановив наступне.

Згідно із ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка, зокрема, здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з ч. 4, ч. 5 ст. 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також визначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Обираючи форму представництва прокурор визначає, в чому полягає порушення або загроза порушення інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту. Про це йдеться у рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999 року у справі про представництво інтересів в арбітражному судочинстві, яке відповідно до ст. 89 Закону України Про Конституційний Суд України є обов`язковим. Згідно з вказаним рішенням інтереси держави можуть збігатися, так і не збігатися з інтересами державних органів. Поняття інтереси держави є оціночним і у кожному конкретному випадку прокурор самостійно визначає, в чому саме відбулося або має відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту.

Кременчуцька окружна прокуратура листом звернулася до Міністерства внутрішніх справ України з пропозицією самостійно вжити заходи реагування до усунення порушень Закону України "Про публічні закупівлі" та стягнення надмірно сплачених коштів за додатковими угодами до Договору на суму 159 910, 35 грн.

Згідно інформації Міністерства внутрішніх справ України від 03.11.2022 № 33386/12-2022, міністерство підтримує позицію Кременчуцької окружної прокуратури щодо подання до суду позову з питань вказаних у листі прокуратури.

Також Кременчуцькою окружною прокуратурою попередньо, до моменту звернення до суду, скеровано повідомлення у порядку ч. 4 ст. 23 Закону України до Кременчуцького льотного коледжу Харківського національного університету внутрішніх справ (далі КЛК ХНУВС) та Харківського національного університету внутрішніх справ (далі ХНУВС).

Згідно інформації ХНУВС від 27.10.2022 № 1/2989 та 14.11.2022 № 1/3202, ТОВ "МЕГАГАЗ ПОСТАЧ" не повернуто надлишково сплачені кошти у добровільному порядку, у зв`язку з чим університет просить звернутися до суду із позовом про стягнення надмірно сплачених коштів в сумі 159 910, 35 грн. за додатковими угодами до Договору.

Згідно інформації КЛК ХНУВС від 28.10.2022 № 7/1863, коледж підтримує позицію Кременчуцької окружної прокуратури та просить звернутися до суду з відповідним позовом.

Зазначене підтверджує невжиття Міністерством внутрішніх справ України належних заходів протягом розумного строку після того, як стало відомо про порушення інтересів держави та відсутність намірів звернення до суду з відповідним позовом.

З огляду на викладене прокурор обґрунтовано подав позов в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, Міністерством внутрішніх справ України.

Кременчуцькою окружною прокуратурою Полтавської області за результатами вивчення стану законності у бюджетній сфері встановлено порушення вимог законодавства у сфері публічних закупівель у ході проведення Кременчуцьким льотним коледжем Харківського національного університету внутрішніх справ закупівлі товару UА-2019-12-28-001855-с.

Встановлено, що за результатами проведення процедури закупівлі UА-2019-12-28-001855-с укладено договір № 030/20з від 27.01.2020 (далі - Договір) на постачання природного газу між Харківським національним університетом внутрішніх справ (Споживач) у особі директора КЛК ХНУВС та Товариством з обмеженою відповідальністю "МЕГАГАЗ ПОСТАЧ" (далі - ТОВ "МЕГАГАЗ ПОСТАЧ", Постачальник) (далі - Сторони).

Пунктом 3.2 Договору визначено ціну природного газу - 4140,00 грн (з ПДВ) за 1000 куб.м. Загальна сума договору становить 968 760,00 грн, загальний обсяг поставки природного газу становить 234,0 тис.куб.м.

У подальшому, сторонами укладено ряд додаткових угод, якими неодноразово змінено ціну за одиницю товару:

- Додатковою угодою № 1 від 28.02.2020 року збільшено ціну за 1 000 м. куб. газу до 4554,00грн. з ПДВ;

- Додатковою угодою № 2 від 23.03.2020 року збільшено ціну за 1 000 куб. м газу до 5009,40грн. з ПДВ;

- Додатковою угодою № 3 від 10.04.2020 року збільшено ціну за 1 000 куб. м газу до 5510,34 грн. з ПДВ;

- Додатковою угодою № 5 від 30.10.2020 року збільшено ціну за 1 000 куб. м газу до 6061,37 грн. з ПДВ.

Зазначені додаткові угоди укладено сторонами на підставі листів Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегагаз Постач" та довідок Харківської торгово-промислової палати При цьому, вказані документи не підтверджують коливання ціни природного газу на ринку в період з дати укладання договору та подальших додаткових угод враховуючи наступне.

Згідно з відомостями веб-порталу Уповноваженого органу з питань закупівель 07.05.2020 оприлюднено звіт про виконання договору про закупівлю, всупереч абз. 10 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про публічні закупівлі", оскільки станом на дату публікації звіту про виконання договору Договір не був виконаний або розірваний та строк його дії не закінчився.

За даними інформації, оприлюдненої на сайті ТБ "Українська енергетична біржа":

- станом на 27.01.2020 (дату укладання Договору) середньозважена ціна (післяплата) на природний газ ресурсу січня 2020 року становила 5 793,02 грн з ПДВ за 1000 куб.м (ціна за Договором - 4140 грн з ПДВ за 1000 куб.м);

- станом на 28.02.2020 (дату укладення додаткової угоди № 1) середньозважена ціна (післяплата) на природний газ ресурсу лютого 2020 року становила 5 796,41 грн з ПДВ за 1000 куб.м (ціна за додатковою угодою № 1 - 4554 грн з ПДВ за 1000 куб.м);

- станом на 23.03.2020 (дату укладення додаткової угоди № 2) середньозважена ціна (післяплата) на природний газ ресурсу березня 2020 року становила 5 302,77 грн з ПДВ за 1000 куб.м (ціна за додатковою угодою № 2 - 5009,40 грн з ПДВ за 1000 куб.м);

- станом на 10.04.2020 (дату укладення додаткової угоди № 3) середньозважена ціна (післяплата) на природний газ ресурсу квітня 2020 року становила 4 793,42 грн з ПДВ за 1000 куб.м (ціна за додатковою угодою № 3 - 5510,34 грн з ПДВ за 1000 куб.м);

Отже, за період з 27.01.2020 (дата укладання Договору) до 28.02.2020 (дата укладення додаткової угоди № 1) коливання ціни на природний газ у бік збільшення було незначним, лише 0,05 %, у той час ціна Договору за 1000 куб.м додатковою угодою № 1 збільшена на 10 %. У подальшому, середньозважена ціна природного газу в період з 28.02.2020 (дата укладення додаткової угоди № 1) по 10.04.2020 (дата укладення додаткової угоди № 3) поступово знижувалася, тобто відбулося коливання ціни в сторону зменшення.

З огляду на вищезазначене прокурор стверджує, що сторони при укладенні додаткових угод № 1 , № 2, № 3, № 5 до договору № 030/20з від 27.01.2020 не дотримали вимоги п. 2 ч. 4 ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі", оскільки, безпідставно змінили істотні умови договору, що призвели до повного нівелювання результатів відкритих торгів та надмірної сплати грошових коштів в сумі 159 910,35 грн.

Викладені обставини стали підставою звернення прокурора до суду з позовом про стягнення з Товариством з обмеженою відповідальністю "МЕГАГАЗ ПОСТАЧ" надмірно сплачених коштів в сумі 159 910,35 грн.

При прийнятті рішення судом враховано наступне.

В частині першій ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 185 Господарського кодексу України до укладення господарських договорів на біржах, оптових ярмарках, публічних торгах застосовуються загальні правила укладення договорів на основі вільного волевиявлення, з урахуванням нормативно-правових актів, якими регулюється діяльність відповідних бірж, ярмарків та публічних торгів.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частинами 4, 5 ст. 656 Цивільного кодексу України, до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

З матеріалів справи вбачається, що сторони уклали договір за результатами процедури відкритих торгів на виконання вимог Закону України "Про публічні закупівлі", який установлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади.

Метою вказаного Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Закон України "Про публічні закупівлі" передбачає, що договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом (ч. 1 ст. 36 Закону).

Відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі" (в редакції станом на дату укладення договору та додаткових угод до нього) умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків:

1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;

2) зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі;

3) покращення якості предмета закупівлі за умови, що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі;

4) продовження строку дії договору та виконання зобов`язань щодо передання товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі;

5) узгодженої зміни ціни в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг);

6) зміни ціни у зв`язку із зміною ставок податків і зборів пропорційно до змін таких ставок;

7) зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, регульованих цін (тарифів) і нормативів, які застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни;

8) зміни умов у зв`язку із застосуванням положень частини п`ятої цієї статті.

У абзаці 2 частини 3 ст. 6 Цивільного кодексу України визначено, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Закон України "Про публічні закупівлі" встановлював імперативну норму, згідно з якою зміна істотних умов договору про закупівлю може здійснюватися виключно у випадках, визначених ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі", а саме: за пунктом 2 частини 4 наведеної норми - у випадку коливання цін на ринку товару чи то у бік збільшення, чи у бік зменшення, що надає сторонам право змінювати умови договору щодо ціни товару, при цьому не більше ніж на 10% та не збільшуючи загальну суму договору.

Отже, відповідач повинен довести належними доказами наявність підстав для збільшення ціни товару та для застосування пункту 2 частини 4 ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі".

Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 року у справі № 924/1240/18 з подібних правовідносин вказав, що у документі, який видає компетентна організація, має бути зазначена чинна ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почалися змінюватися ціни на ринку, як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявності коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження викладених в ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо (п.8.10 постанови).

Суд встановив, що станом на момент підписання договору сторони погодили всі істотні умови - предмет, ціну та строк виконання зобов`язань за договором відповідно до вимог частини третьої статті 180 ГК України та Закону України "Про публічні закупівлі".

Додаткову угоду № 1 укладено на підставі замовлення Харківської торгово-промислової палати № 132/20 від 07.02.2020, направленого листом Товариством з обмеженою відповідальністю "МЕГАГАЗ ПОСТАЧ" № 138 від 20.02.2020 року.

Додаткову угоду № 2, укладено на підставі цінової довідки Харківської торгово-промислової палати № 272/20 від 13.03.2020, направленої листом ТОВ "МЕГАГАЗ ПОСТАЧ" № 181 від 16.03.2020.

Додаткову угоду № 3, укладено на підставі цінової довідки Харківської торгово-промислової палати № 346/20 від 31.03.2020, направленої листом ТОВ "МЕГАГАЗ ПОСТАЧ" № 258 від 07.04.2020.

Додаткова угода № 5, укладена на підставі цінової довідки Харківської торгово-промислової палати України № 1159/20 від 07.10.2020, направленої листом ТОВ "МЕГАГАЗ ПОСТАЧ" № 513 від 12.10.2020.

Відповідно до вищезазначених додаткових угод сторони збільшили початкову ціну на природний газ на 46,4% від первинної ціни за Договором.

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд погоджується з твердженням прокурора та третіх осіб, що довідки Харківської торгово-промислової палати України не підтверджують коливання ціни природного газу за 1 м.куб. в сторону збільшення зважаючи на наступне.

Можливість зміни ціни договору внаслідок недобросовісних дій сторін (сторони) договору робить результат закупівлі невизначеним та тягне за собою неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі".

Такі висновки відповідають подібним правовим позиціям, викладеним в постановах Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 915/346/18, від 23.01.2020 у справі № 907/788/18, від 21.03.2019 у справі № 912/898/18, від 12.09.2019 у справі № 915/1868/18, від 25.06.2019 у справі № 913/308/18.

Норми Закону України "Про публічні закупівлі" з урахуванням роз`яснень Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 27.10.2016 № 3302-06/34307-06 передбачають, що існування обставин, які є підставою для зміни ціни товару, повинно бути доведеним, документально підтвердженим. Тобто, відповідні документи, що підтверджують коливання ціни товару на ринку повинні бути наявні саме на момент внесення таких змін.

На підтвердження факту коливання ціни на товар, у документі, який видає компетентна організація має бути зазначена діюча ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почалися змінюватися ціни на ринку, як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявності коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін, зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження, викладених в ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо.

Тобто, не будь-яка довідка уповноваженого органу про ціну товару на ринку є належним підтвердженням та підставою для зміни ціни в договорі після його підписання, а лише та, яка містить інформацію про коливання ціни такого товару на ринку.

У чинному законодавстві у сфері публічних закупівель не визначено осіб, зобов`язаних надавати інформацію на підтвердження коливання ціни товару на ринку.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" торгово-промислові палати мають право проводити на замовлення українських та іноземних підприємців експертизу, контроль якості, кількості, комплектності товарів (у тому числі експортних та імпортних) і визначати їх вартість.

Водночас, довідки Харківської торгово-промислової палати, які стали підставою для укладення спірних додаткових угод встановлено, що висновки зазначають ціну на природний газ на конкретну дату та не підтверджують коливання ціни такого товару.

Таким чином, сторонами під час укладення додаткових угод не дотримано вимоги щодо пропорційності збільшення ціни за одиницю товару відповідно до збільшення ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку.

Слід відмітити, що в усіх довідках Харківської торгово-промислової палати, які були підставою для укладення додаткових угод № 1, № 2, № 3 та № 5, зазначено, що "довідка носить фактографічно-інформаційний характер".

Тобто, у висновках наводяться лише дані про вартість газу на відповідну дату, без розбивки на періоди, у які ТОВ "МЕГАГАЗ ПОСТАЧ" зверталось із відповідними пропозиціями.

Довідки Харківської торгово-промислової палати, які були підставою для укладення додаткових угод № 1, № 2, № 3 та № 5 до Договору, не містять інформації щодо коливання ціни на природний газ, що за змістом вищенаведених приписів ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі" є єдиною умовою та підставою зміни первісно встановленої ціни. У вказаних документах лише визначено вартість природного газу на конкретну дату та не наведено динаміку зміни ціни в бік збільшення, у них відсутній аналіз вартості ціни газу на конкретну дату у порівнянні з попередніми періодами у тому числі, на дату подання цінової пропозиції, дату укладення договору, чи будь-які інші дані, які б підтверджували коливання ціни природного газу на ринку, відтак вказані довідки Харківської торгово-промислової палати не можуть вважатися належним обґрунтуванням для зміни істотних умов договору.

Тобто, довідки які були підставою для укладення додаткових угод № 1, № 2, № 3 та № 5, не підтверджують коливання ціни товару на ринку у сторону збільшення, взагалі не вказують на ціни саме в той період з якої здійснено вказане збільшення, та не можуть вважатись належними та допустимими доказами на підтвердження факту коливання ціни на товар при укладенні нікчемних додаткових угод.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 23.01.2020 у справі № 907/788/18, від 12.02.2020 у справі № 913/166/19, від 02.12.2020 у справі № 913/368/19.

При цьому, правомірність збільшення ціни за одиницю товару та правомірність укладення додаткових угод залежить від наявності коливання цін на ринку, які повинні бути наявні саме на момент внесення таких змін та документально підтверджуватись.

Таким чином, необхідність внесення зазначених змін до ціни товару не можна вважати обґрунтованою та такою, що підтверджена документально.

Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.06.2021 року у справі № 927/491/19, передбачена законодавством про публічні закупівлі норма (ч. 4 ст. 36 Закону "Про публічні закупівлі") застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим. Для того, щоб за таких обставин не був розірваний вже укладений договір і щоб не проводити новий тендер, закон дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10%. Інше тлумачення відповідної норми Закону "Про державні закупівлі" нівелює, знецінює, робить непрозорою процедуру відкритих торгів. Верховний Суд вважає, що обмеження 10% застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної в договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод).

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 04.08.2021 року у справі № 912/994/20 з подібних правовідносин виклав правову позицію про те, що перемога у тендері (закупівля за державні кошти) та укладення договору з однією ціною та її подальше підвищення шляхом так званого "каскадного" укладення додаткових угод є нечесною і недобросовісною діловою практикою з боку продавця (п. 57 постанови).

Верховний Суд у постанові від 12.09.2019 року по справі № 915/1868/18 наголосив, що можливість зміни ціни договору внаслідок недобросовісних дій сторін (сторони) договору робить результат закупівлі невизначеним та тягне за собою неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та ст. 3 Закону "Про публічні закупівлі".

У ч. 1 ст. 37 Закону "Про публічні закупівлі" (в редакції станом на дати укладення додаткових угод) вказано, що договір про закупівлю є нікчемним, зокрема, у разі його укладення з порушенням вимог частини четвертої статті 36 цього Закону.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що при укладенні між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мегагаз Постач" та Харківським національним університетом внутрішніх справ Додатковою угодою № 1 від 28.02.2020 року, Додатковою угодою № 2 від 23.03.2020 року, Додатковою угодою № 3 від 10.04.2020 року, Додатковою угодою № 5 від 30.10.2020 року не дотримано вимог п. 2 ч. 4 ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі", оскільки безпідставно змінено істотні умови Договору; при укладенні Додаткових угод сторонами договору належним чином не обґрунтовано та документально не підтверджено коливання ціни природного газу в період виконання умов договору. Сторонами договору не підтверджено належними доказами коливання ціни природного газу і під час розгляду цієї справи.

Отже, суд прийшов до висновку, що додаткові угоди № 1 від 28.02.2020 року, № 2 від 23.03.2020 року, № 3 від 10.04.2020 року, № 5 від 30.10.2020 року є нікчемними відповідно до ст. ст. 36, 37 Закону "Про публічні закупівлі".

При цьому суд враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі № 916/3156/17 та постановах Верховного Суду від 09.07.2019 року у справі № 910/17258/17, від 21.05.2020 року у справі № 920/551/19 та від 03.12.2020 року у справі № 909/703/19 щодо того, що визнання недійсним нікчемного правочину не є способом захисту прав та інтересів, установлених законом.

За змістом ст. ст. 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК, ст. 20 ГК визнання правочину недійсним є способом захисту цивільних прав та інтересів. Частина 2 ст. 20 ГК серед способів захисту визначає визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абз. 1 ч. 2 ст. 215 ЦК).

Отже, якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. Крім того, такий спосіб захисту як встановлення нікчемності правочину також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 04.08.2021 року по справі № 912/994/20 з подібних правовідносин виклав правову позицію про те, що відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону "Про публічні закупівлі" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) договір про закупівлю є нікчемним у разі його укладення з порушенням вимог ч. 4 ст. 36 цього Закону. Визнання додаткових угод до договору недійсними не є належним способом захисту прав, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Втім, позовна вимога про стягнення коштів з відповідача, може бути розглянута судом як вимога про застосування правових наслідків недійсності нікчемного правочину. Для з`ясування наявності підстав для стягнення коштів з відповідача, суд має визначити, чи є оскаржувані додаткові угоди нікчемними (п. 50, 51, 52 постанови).

Оскільки суд встановив, що додаткові угоди № 1 від 28.02.2020 року, № 2 від 23.03.2020 року, № 3 від 10.04.2020 року, № 5 від 30.10.2020 року є нікчемними згідно зі ст. ст. 36, 37 Закону "Про публічні закупівлі", то вони, відповідно, не породжують жодних правових наслідків для сторін.

Стосовно звернення Заступника керівника Кременчуцької окружної прокуратури, в інтересах держави в особі органу, уповноваженого від імені держави здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Міністерства внутрішніх справ України суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 5 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 № 878 (далі - Положення), МВС України з метою організації своєї діяльності, зокрема:

- контролює діяльність територіальних органів, закладів, установ і підприємств, що належать до сфери його управління;

- організовує планово-фінансову роботу в апараті МВС, територіальних органах, закладах, установах і на підприємствах, що належать до сфери його управління, здійснює контроль за використанням фінансових і матеріальних ресурсів, забезпечує організацію та вдосконалення бухгалтерського обліку;

- здійснює функцію головного розпорядника бюджетних коштів, забезпечує її ефективне і цільове використання.

У п. 7 вказаного Положення зазначено, що МВС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи, а також заклади та установи.

Відповідно до Статуту ХНУВС, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України № 429 від 15.05.2012, та Положення КЛК ХНУВС затвердженого наказом ХНУВС № 878 від 17.12.2019, ХНУВС та КЛК ХНУВС перебувають у сфері управління МВС України.

Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань власником ХНУВС є МВС України.

Таким чином, у спірних правовідносинах МВС України як власник ХНУВС, філією якого є КЛК ХНУВС, та головний розпорядник бюджетних коштів, який забезпечує їх ефективне використання є уповноваженим органом на здійснення контролю за використанням фінансових і матеріальних ресурсів, забезпечення організації та вдосконалення бухгалтерського обліку, ефективного і цільового використання бюджетних коштів, а отже має право на звернення до суду з позовом про стягнення коштів за оплачений, але не поставлений товар.

Частина 3 ст. 15 Закону України "Про виконавче провадження" зазначає, що за рішеннями про стягнення в дохід держави коштів або вчинення інших дій на користь чи в інтересах держави, що приймаються судами у справах, які розглядаються в порядку господарського судочинства, стягувачем виступає державний орган, за позовом якого судом прийнято відповідне рішення.

Слід зазначити, що у цьому випадку МВС України виступає уповноваженим органом та належним позивачем у справі не лише як орган управління закладу освіти, яким допущено безпідставне перерахування коштів, виділених з бюджету, а і як орган відповідальний за раціональне і цільове використання коштів Державного бюджету України та належний стягувач заборгованості до нього.

Враховуючи викладене, безпідставно сплачені кошти підлягають поверненню до Державного бюджету України, а МВС України є саме тим органом, який уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, тому прокурор звертається з позовною заявою саме в його інтересах.

Надмірне, безпідставне використання грошових коштів, виділених з Державного бюджету України для забезпечення належного функціонування закладів освіти суперечить інтересам держави у відповідній сфері та породжує право і обов`язок у органу, відповідального за раціональне і цільове використання коштів Державного бюджету України, вжити заходів до відновлення порушених прав шляхом заявлення позовних вимог про повернення таких коштів.

Предметом позову є стягнення коштів за непоставлений товар саме до Державного бюджету України, а не до КЛК ХНУВС, ХНУВС, МВС України. Зазначена позиція обґрунтована також наступним.

Відповідно до ст. 57 Бюджетного кодексу України право бюджетних установ на витрачання бюджетних асигнувань, передбачених у кошторисах поточного року, припиняється 31 грудня поточного року.

Згідно з п. 2.4 Порядку бухгалтерського обліку окремих активів та зобов`язань бюджетних установ та внесення змін до деяких нормативно-правових актів з бухгалтерського обліку бюджетних установ, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02.04.2014 № 372, суми коштів, які надходять у поточному бюджетному періоді на реєстраційні, спеціальні реєстраційні рахунки, відкриті в органах Казначейства, або поточні рахунки, відкриті в установах банків (крім власних надходжень), як повернення дебіторської заборгованості, яка виникла у попередніх бюджетних періодах, перераховуються до доходів загального фонду відповідного бюджету.

Таким чином, порядок повернення коштів до загального фонду Державного бюджету України передбачений законодавством та іншого альтернативного порядку їх повернення законодавцем не визначено. Навіть у випадку добровільного повернення відповідачем грошових коштів, що є предметом цього спору, останні, виходячи із наведених положень законодавства, автоматично зараховуються до доходів загального фонду Державного бюджету України.

Тобто, Державний бюджет України є єдиним можливим та остаточним місцем зарахування спірних коштів.

Отже, МВС України, будучи засновником ХНУВС, філією якого є КЛК ХНУВС, яке фінансує їх діяльність та здійснену закупівлю за рахунок коштів Державного бюджету, зобов`язаний контролювати ефективність використання бюджетних коштів при укладенні Договору та додаткових угод до нього, є належним стягувачем грошових коштів до Державного бюджету України, у зв`язку з чим є уповноваженим органом на вжиття заходів представницького характеру, а тому виступає належним позивачем.

Щодо джерел фінансування Договору, слід зазначити, що за інформацією Управління Державної казначейської служби України у м. Кременчуці Полтавської області від 28.10.2022, розмір затверджених бюджетних асигнувань КЛК ХНУВС на 2020 рік за КЕКВ 2274 "Оплата природного газу" склав: загального фонду -1 679 500 грн., спеціального фонду - 5000 грн.; розмір здійснених касових видатків КЛК ХНУВС на 2020 рік за КЕКВ 2274 "Оплата природного газу" склав: загального фонду - 1 679 500 грн., спеціального фонду - 640,71 грн.

Відповідно до оголошення про проведення відкритих торгів UА-2019-12-28-001855-с та звіту про виконання спірного Договору, джерелом фінансування закупівлі зазначено Державний бюджет України (сума - 1 638 000 грн.).

У постанові від 25.08.2020 у справі №913/153/19 Верховний Суд виклав висновок про те, що для встановлення належного позивача судам необхідно встановити джерело фінансування за спірними договорами та хто є розпорядником бюджетних коштів щодо фінансування таких договорів.

Також судом, при винесенні рішення в подібних спорах, повинні враховуватись поняття "подібні правовідносини". Процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Ураховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду визнала за потрібне конкретизувати раніше викладені Верховним Судом висновки щодо цього питання та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16 травня 2018 року у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 5 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31 жовтня 2018 року у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Водночас за висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 69 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, підпункті 8.19 постанови від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 та пункті 40 постанови від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17, оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21 у подібних правовідносинах міститься, зокрема, висновок про те, що використання коштів місцевого бюджету становить суспільний інтерес та стосується прав та інтересів великого кола осіб - територіальної громади. Завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності. Неефективне витрачання коштів місцевого бюджету, зокрема шляхом укладення підконтрольним органу місцевого самоврядування комунальним закладом незаконних правочинів, може порушувати економічні інтереси територіальної громади.

Отже, оскільки власником ХНУВС є МВС України, яка контролює діяльність територіальних органів, закладів, установ і підприємств, що належать до сфери його управління; організовує планово-фінансову роботу в апараті МВС, територіальних органах, закладах, установах і на підприємствах, що належать до сфери його управління, здійснює контроль за використанням фінансових і матеріальних ресурсів, забезпечує організацію та вдосконалення бухгалтерського обліку; здійснює функцію головного розпорядника бюджетних коштів, забезпечує її ефективне і цільове використання і є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів ХНУВС, інтереси якого є складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням коштів місцевого бюджету, а тому є належним позивачем у справі.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 04.08.2021 року у справі № 912/994/20 з подібних правовідносин виклав правову позицію про те, що нікчемність додаткових угод (недійсність відповідно до закону) не означає відсутність між сторонами договірних відносин, адже відносини між ними врегульовані Договором, тобто зобов`язання є договірними; обов`язок з повернення грошової суми, сплаченої за кількість товару, який не був поставлений покупцеві, врегульований нормами Глави 54 ЦК "Купівля-продаж" і тому як правова підстава такого повернення не може бути застосована ст. 1212 цього Кодексу. Відтак, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача грошових коштів, сплачених Відділом освіти за товар, який так і не був поставлений продавцем, хоча й припустилися при цьому помилкового мотивування щодо правових підстав для задоволення відповідної вимоги - застосувавши ст. 1212 ЦК, замість ч. 1 ст. 670 ЦК (п.64, 65 постанови).

При цьому суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі № 917/1739/17 відповідно до якого правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. Суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися при вирішенні спору. Велика Палата Верховного зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни та позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Згідно з ч. 1 ст. 670 ЦК України якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Враховуючи, що додаткові угоди № 1, № 2, № 3 та № 5 є нікчемними згідно зі ст. ст. 36, 37 Закону України "Про публічні закупівлі", Споживачем надмірно сплачені кошти в сумі 159 910, 35 грн, яка розрахована наступним чином:

- обсяг спожитого природного газу - 195,37431 тис.куб.м;

- сума сплачена за отриманий природний газ відповідно до актів прийому-передачі та платіжних доручень становить 968 760 грн;

- ціна за 1000 куб м газу згідно Договору становить 4140 грн (з ПДВ);

- сума з розрахунку ціни за первинним Договором, яку повинен був сплатити Споживач за спожитий природній газ: 195,37431 тис.куб.м х 4140 грн = 808 849,65 грн;

- різниця між загальною вартістю придбаного природного газу по збільшених цінах відповідно до додаткових угод та його початкової вартості за умовами Договору: 968 760 грн - 808 849,65 грн = 159 910, 35 грн.

Отже, сума надмірно сплачених постачальнику грошових коштів, з урахуванням укладених нікчемних додаткових угод склала 159 910, 35 грн.

Згідно п. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

За приписами ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, § 54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Щодо судових витрат слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що позовні вимоги судом задоволені повністю, тому суд приходить до висновку, що судовий збір у розмірі 2 684,00 грн. слід покласти на відповідача.

Суд роз`яснює, що в разі добровільного виконання рішення суду до відкриття виконавчого провадження відповідач не позбавлений права звернутися до суду з заявою про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково. Сторони також мають право укласти мирову угоду у процесі виконання судового рішення.

Керуючись ст. ст. 232-233, 237-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегагаз Постач" (вул. Сумська, 39, офіс 125, м. Харків, 61022, ) на користь Міністерства внутрішніх справ України (вул. Богомольця, 10, м. Київ, 01024, ) до Державного бюджету України надмірно сплачені грошові кошти в сумі 159 910,35 грн.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегагаз Постач" (вул. Сумська, 39, офіс 125, м. Харків, 61022, ) на користь Полтавської обласної прокуратури (вулиця 1100-річчя, буд. 7, м. Полтава, Полтавська область, 36000; р/р № UA0006160, банк ДКСУ м. Київ, , код класифікації видатків бюджету - 2800) витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 684,00 грн.

Видати накази з набранням цим рішенням законної сили.

4. Копію рішення направити учасникам (сторонам) справи в порядку, встановленому статтею 242 ГПК України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Згідно ст. 257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Білоусов С. М.