ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" липня 2023 р. Справа№ 906/372/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Яковлєва М.Л.

Козир Т.П.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Ерідон»

на рішення Господарського суду Київської області від 06.12.2022 у справі №906/372/22 (суддя Заєць Д.Г., повний текст рішення складено 19.12.2022)

за позовом Приватного підприємства «Злагода Плюс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Ерідон»

про відшкодування збитків

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Житомирської області надійшла позовна заява Приватного підприємства «Злагода Плюс» до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Ерідон» про стягнення збитків за Договором поставки №512/22/101 від 11.11.2021 року у сумі 154 031,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 20.06.2022 передано позовну заяву та додані до неї документи Приватного підприємства «Злагода Плюс» від 14.06.2022 (вх. г/с №399/22) до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Ерідон» про відшкодування збитків в сумі 154031,76грн за територіальною підсудністю до Господарського суду Київської області.

Рішенням Господарського суду Київської області від 06.12.2022 позовні вимоги Приватного підприємства «Злагода Плюс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Ерідон» про стягнення заборгованості задоволено повністю.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Ерідон» на користь Приватного підприємства «Злагода Плюс» 154 031 грн 00 коп. збитків та 2481 грн 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Суд дійшов висновку, що внаслідок порушення відповідачем своїх зобов`язань з поставки обумовленої договором партії товару та несвоєчасним повідомленням про неможливість виконання зобов`язання, позивач був змушений понести додаткові витрати на придбання відповідного товару у іншого контрагента, відповідні додаткові витрати у вигляді різниці вартості товару, яка підтверджена матеріалами справи в сумі 154031,00 грн, відповідна сума є реальними збитками, які підлягають стягненню з відповідача.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма Ерідон» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 року по справі №906/372/22 та ухвалите нове рішення, яким у задоволені позовних вимог Приватного підприємства «Злагода Плюс» відмовити в повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги:

- позивачем не доведено наявність всіх умов для настання господарсько-правовї відповідальності, оскільки з урахуванням введення в країні воєнного стану в діях відповідача відсутня вина;

- долучений позивачем договір з іншим контрагентом датований 28.12.2021, а тому відповідач вважає, що укладення цього договору не було зумовлено винятковими чи особливими обставинами, а правовідносини мають ознаки не спонтанних та самостійних ініціативних дій позивача;

- у матеріалах справи відсутні документи завдання реальних збитків позивачу.

09.01.2023 безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Ерідон» на рішення Господарського суду Київської області від 06.12.2022 у справі №906/372/22.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.01.2023 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Коробенко Г.П., Козир Т.П.

На час надходження апеляційної скарги матеріали справи №906/372/22 на адресу Північного апеляційного господарського суду не надходили, у зв`язку з чим ухвалою від 11.01.2023 відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Ерідон» на рішення Господарського суду Київської області від 06.12.2022 у справі №906/372/22 до надходження матеріалів справи на адресу Північного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду Київської області надіслати матеріали справи №906/372/22 на адресу Північного апеляційного господарського суду.

26.01.2023 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали вказаної справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Ерідон» на рішення Господарського суду Київської області від 06.12.2022 у справі №906/372/22, розгляд якої ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

20.02.2023 до канцелярії суду від Приватного підприємства «Злагода Плюс» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечив проти доводів апеляційної скарги, яку просить суд залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін. Позивач вважає доводи відповідача, наведені в апеляційній скарзі, безпідставними, а рішення суду першої інстанції - законним та обґрунтованим, оскільки відповідач безпідставно не виконав свої зобов`язання перед позивачем.

02.03.2023 до канцелярії суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Ерідон» надійшли заперечення на відзив на апеляційну скаргу, в яких відповідач заперечив проти доводів відзиву позивач та наголосив, що позивачем не спростовано доводів відповідача щодо наявності у діях відповідача усіх елементів для настання господарсько-правової відповідальності.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/1202/23 від 30.03.2023, у зв`язку з перебуванням судді Коробенко Г.П. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 30.03.2023 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Яковлєв М.Л., Козир Т.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2023 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Ерідон» на рішення Господарського суду Київської області від 06.12.2022 у справі №906/372/22 прийнято до свого провадження колегією суддів у визначеному складі.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Так, згідно з ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Згідно з ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Колегія суддів дійшла висновку про необхідність вийти за межі граничного процесуального строку розгляду даної справи, здійснивши її розгляд у розумний строк, застосувавши ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст.ст. 2, 11 ГПК України.

Суд апеляційної інстанції, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Між Приватним підприємством «Злагода Плюс» (за договором - покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІРМА ЕРІДОН» (за договором - постачальник) 11.11.2021 року укладено договір поставки №512/22/101 (далі Договір), згідно умов п. 1.1. якого, постачальник зобов`язується поставити покупцю продукцію виробничо-технічого призначення (далі товар), а покупець зобов`язується прийняти та оплатити вартість цього товару. Найменування, асортимент та кількість товару, який підлягає поставці за цим Договором, зазначаються в Додатках, які є його невід`ємною частиною (п. 1.2 Договору).

Ціна товару в національній валюті та її еквівалент в іноземній валюті (долар США або Євро), зазначаються у Додатках до цього Договору. Загальна вартість товару, що постачається за цим Договором (ціна Договору) визначається в Додатках та видаткових накладних з врахуванням п. 3.2 Договору (п.п. 2.1, 2.3 Договору).

Відповідно до п. 3.1 Договору, оплата товару здійснюється покупцем в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором та Додатками до нього. У випадку поставки товару на умовах попередньої оплати, допускається поставка та оплата товару на підставі рахунку на попередню оплату, що містить істотні умови поставки, без укладення Додатків до цього Договору.

Згідно з п. 3.3 Договору, оплата товару, який постачається на умовах попередньої оплати здійснюється покупцем на підставі рахунку на оплату, сформованого постачальником, з врахуванням умов пунктів 3.1 та 3.2 Договору. Термін дії рахунку на оплату складає 3 банківських днів, включаючи дату його оформлення, якщо інше не буде погоджено сторонами.

Пунктом 5.1 та 5.2 Договору визначено, що умови та строки поставки товару зазначаються у Додатках до цього Договору або у рахунку на оплату, який містить істотні умови поставки. Поставка товару здійснюється за умови дотримання покупцем строків та порядку оплати товару, передбачених Договором.

У п. 9.2 Договору сторони погодили, що Договір вступає в силу з моменту його підписання повноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін та діє до 31.12.2022 року, а в частині проведення розрахунків за поставлений товар до моменту проведення остаточних розрахунків. Закінчення строку дії цього Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору.

Згідно з Додатком №512/22/101/З-ЗЗР від 23.12.2021 року до Договору постачальник зобов`язався поставити покупцю засоби захисту рослин Ампліго к.е.(5 л.) з 01.01.2022 по 20.03.2022 по 100% передоплаті до 30.12.2021 року, згідно рахунку на оплату №136547 від 28.12.2021 року.

Позивачем згідно платіжного доручення №3938 від 28.12.2021 року здійснено оплату рахунку №136547 від 28.12.2021 року у сумі 420316,20 грн.

Позивач зазначає, що у лютому 2022 року ним для своєї господарської діяльності за Договором на тих самих умовах замовлено 120 л. Ампліго. Так, згідно п. 3.1 Договору, на умовах попередньої оплати допускається оплата та поставка товару на підставі рахунку на попередню оплату, що містить істотні умови поставки без укладення додатків до Договору. З урахуванням зазначеного, позивачем на підставі платіжного доручення №4264 від 22.02.2022 року здійснено оплату рахунку №10898 від 21.02.2022 року за 120 л. Ампліго на суму 350746,56 грн.

Позивачем, згідно платіжного доручення №3938 від 28.12.2021 року та №4264 від 22.02.2022 року, оплачено товар на загальну суму 771062,76 грн, однак за його твердженням відповідачем у строк до 20.03.2022 року передбачений Договором товар поставлено не було.

Позивач звертався до відповідача з листами №11 від 04.04.2022 року, №13 від 06.04.2022 року, №15 від 12.06.2022 року, у яких просив повідомити про дату поставки товару або повернути сплачені за товар грошові кошти.

Крім того, листом №13 від 06.04.2022 року позивач повідомив відповідача про можливість виконання своїх зобов`язань шляхом придбання товару у ПрАТ «Лебединський насіннєвий завод» та подальшої його поставки позивачу.

З матеріалів справи вбачається, що між відповідачем та з ПрАТ «Лебединський насіннєвий завод» укладено Договір поставки №Д-ВА-22-01601 від 28.12.2021 року.

Позивач зазначає, що оскільки станом на 29.04.2022 року відповідачем товар згідно Договору не було поставлено позивачу, позивачем з ПрАТ «Лебединський насіннєвий завод» укладено Специфікацію №2 від 29.04.2022 року на поставку товару 270 л. Ампліго за Договором поставки №Д-ВА-22-01601 від 28.12.2021 року.

На виконання Договору поставки №Д-ВА-22-01601 від 28.12.2021 року ПрАТ «Лебединський насіннєвий завод» на підставі видаткової накладної №23859 від 02.05.2022 року та товаро-транспортної накладної №ВА000-23859 від 02.05.2022 року поставлено товар 270 л. ампліго на суму 925094,52 грн, який оплачено позивачем на підставі рахунку на оплату №3240 від 29.04.2022 року згідно платіжного доручення №6 від 29.04.2022 року.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором, позивач був змушений придбати непоставлений відповідачем товар у ПрАТ «Лебединський насіннєвий завод» за завищеними цінами, а саме - на 624,17 грн та на 503,39 грн за 1 л. дорожче ніж передбачено Договором, у зв`язку із чим позивачем понесено збитки на суму 154031,76 грн.

Крім того, у зв`язку із неповерненням відповідачем грошових коштів за оплачений але не поставлений товар, для придбання товару позивач був змушений оформити кредит в АТ КБ «Приватбанк», що підтверджується випискою банку за квітень 2022 року.

Наведені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом про стягнення з відповідача 154031,76 грн збитків, що є різницею в оплаті за товар відповідачу та ПрАТ «Лебединський насіннєвий завод».

У свою чергу, відповідач, заперечуючи проти позову, зазначив, що ним було здійснено часткову поставку товару згідно умов Договору, зокрема, 35 л. ампліго на суму 98073,78 грн.

Часткове виконання своїх зобов`язань відповідач пояснює непоставкою товару його імпортером ТОВ «Сингента», що підтверджується листом ТОВ «Сингента» №130/22 від 30.03.2022, а також, наявністю форс-мажорних обставин збройної агресії Російської Федерації.

Відповідач листом від 06.04.2022 року повідомляв позивача про причини не поставки товару та запропонував позивачу замінити товар, який мав бути поставлений за умовами Договору на його аналог, або відмовитись від не переданого товару з подальшим поверненням відповідачем сплачених позивачем грошових коштів за товар.

Так, відповідач здійснив повернення грошових коштів позивачу, що підтверджується платіжним дорученням від 13.05.2022, про що позивача повідомлено листом від 17.05.2022 року №24.

Відповідач зазначає, що п. 3.1 Договору не може бути застосовано до спірних правовідносин сторін, оскільки, рахунок на оплату №10898 від 21.02.2022 року не містить усіх істотних умов, зокрема, періоду та місяця поставки, тому, позивачем не підтверджено наміру придбання товару в кількості 120 л. на суму 350746,56 грн., а у відповідача не виникло обов`язку щодо його поставки.

Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, з чим погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ст. 173 ГК України, господарським визначається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншими учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона-постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні-покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В ході розгляду спору судом встановлено факт порушення відповідачем, як постачальником, умов Договору, а саме, невиконання зобов`язань з поставки товару засіб захисту рослин Ампліго в кількості 235 л.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Статтею 617 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 226 ГК України учасник господарських відносин, який вчинив господарське правопорушення, зобов`язаний вжити необхідних заходів щодо запобігання збиткам у господарській сфері інших учасників господарських відносин або щодо зменшення їх розміру, а у разі якщо збитків завдано іншим суб`єктам, - зобов`язаний відшкодувати на вимогу цих суб`єктів збитки у добровільному порядку в повному обсязі, якщо законом або договором сторін не передбачено відшкодування збитків в іншому обсязі. Сторона, яка порушила своє зобов`язання або напевно знає, що порушить його при настанні строку виконання, повинна невідкладно повідомити про це другу сторону. У протилежному випадку ця сторона позбавляється права посилатися на невжиття другою стороною заходів щодо запобігання збиткам та вимагати відповідного зменшення розміру збитків.

Сторона господарського зобов`язання позбавляється права на відшкодування збитків у разі якщо вона була своєчасно попереджена другою стороною про можливе невиконання нею зобов`язання і могла запобігти виникненню збитків своїми діями, але не зробила цього, крім випадків, якщо законом або договором не передбачено інше. У разі невиконання зобов`язання про передачу їй індивідуально визначеної речі (речей, визначених родовими ознаками) управнена сторона має право вимагати відібрання цієї речі (речей) у зобов`язаної сторони або вимагати відшкодування останньою збитків. (ч.ч. 3, 5 ст. 226 ГК України).

Отже, саме відповідач має довести відсутність своєї вини в порушенні зобов`язання з поставки товару за Договором, у тому числі довести, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення чи що неможливість виконання зобов`язання сталась внаслідок дії непереборної сили, тобто, надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не вжито всіх необхідних і залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення чи зменшення збитків, оскільки, відповідач із запізненням повідомив позивача про неможливість поставки лише в листі від 06.04.2022 року, враховуючи що період поставки товару становив з 10.01.2022 по 20.03.2022.

Тобто, про заміщення недостатнього товару або повернення сплачених коштів за товар відповідач повідомив позивача лише 06.04.2022 року.

Посилання відповідача на лист ТОВ «Сингента» №130/22 від 30.03.2022 року, в якому відповідача було повідомлено про неможливість подальшого імпорту товару у поточному сезоні, суд вважає необґрунтованими, оскільки, Договором визначено строк поставки товару з 10.01.2022 по 20.03.2022, тоді як відповідачем до цього часу не вживались дії щодо заміщення недостатнього товару та самостійного виконання зобов`язання в строк до 30.03.2022.

Лише після звернення позивача до відповідача з листами про повідомлення дати поставки відповідачем було надіслано позивачу лист від 06.04.2022 року із зазначенням причин непоставки та пропозицією замінити товар на його аналог.

З наведеного вбачається, що саме зволікання відповідача з належним вжиттям заходів щодо усунення негативних наслідків його господарської діяльності спричинили ситуацію, за якої позивач мав самостійно придбавати товар за завищеними цінами.

Отже, позивач здійснив заміщення непоставленого відповідачем товару шляхом придбання у ПрАТ «Лебединський насіннєвий завод» товару 270 л. Ампліго на загальну суму 925094,52 грн., що підтверджується Договором поставки №Д-ВА-22-01601 від 28.12.2021 року, Специфікацією №2 від 29.04.2022 року, видатковою накладною №23859 від 02.05.2022 року, товаро-транспортною накладною №ВА000-23859 від 02.05.2022 року, рахунком на оплату №3240 від 29.04.2022 року та платіжним доручення №6 від 29.04.2022 року.

Тобто, позивачем придбано непоставлений відповідачем товар у ПрАТ «Лебединський насіннєвий завод» за завищеними цінами, а саме, на 624,17 грн. та на 503,39 грн. за 1 л. дорожче ніж передбачено Договором.

Таким чином, на заміщення непоставленого відповідачем товару позивачем придбано товар у іншого контрагента на суму 154031,76 грн.

Посилання відповідача щодо часткового виконання ним своїх зобов`язань за Договором, зокрема, поставки позивачу 35 л. товару на суму 98073,78 грн, що підтверджується видатковою накладною №26945 від 13.05.2022 року судом сприймаються критично з огляду на те, що таку поставку здійснено після встановленого Договором строку на поставку товару та після того як позивач був змушений придбати непоставлений товар у іншого контрагента.

Щодо аргументів відповідача щодо неможливості виконання зобов`язань у зв`язку з введенням воєнного стану в країні та посилань лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 про визнання форс-мажорними обставинами введення воєнного стану в Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання. При цьому сертифікат ТПП, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (постанови від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21, від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17).

Однак, на переконання судової колегії, відповідачем не обґрунтовано пов`язаності наведених у сертифікаті Торгово-промислової палати України форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили) з неможливістю виконання зобов`язання саме перед позивачем у період з 01.01.2022 до 30.03.2022.

Саме лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання відповідних доказів в підтвердження своїх доводів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду, оскільки, саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Як правильно зауважив суд першої інстанції, відповідним сертифікатом повністю не охоплюється узгоджений в Договорі період поставки з 01.01.2022 до 30.03.2022, протягом якого відповідач міг і мав вжити належних заходів задля дотримання своїх зобов`язань та попередження значних збитків позивача.

Крім того, відповідачем не вжито необхідних та залежних від нього заходів для попередження виникнення збитків - своєчасного повідомлення позивача про неможливість поставки товару у строк до 30.03.2022 року.

Також відповідачем не обґрунтовано та не доведено існування надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності, які унеможливили належне виконання зобов`язань за Договором. Зокрема, враховуючи період поставки, відповідач міг самостійно усунути недоліки своєї господарської діяльності та своєчасно замістити товар з меншими збитками.

Водночас, саме лише посилання відповідача на те, що у зв`язку із запровадженням воєнного стану в Україні, ТОВ «Фірма Ерідон» не змогло виконати взяті на себе згідно Договору зобов`язання, не може бути безумовною підставою настання форс-мажорних обставин у спірних правовідносинах, оскільки, відповідачем не надано належних та допустимих доказів, що відповідачем було зупинено виробничу діяльність підприємства, оскільки, має бути оцінено неможливість саме фактичного виконання Договору поставки у сукупності з усіма обставинами.

При цьому, суд наголошує, що ускладнені обставини, на які посилається відповідач, щодо організації логістики та налагодження роботи у воєнний час, неможливість ведення звичайної господарської діяльності, вплинули однаково на обох учасників відносин, а не виключно на останнього.

Таким чином, відповідачем всупереч установленому законом та договором порядку не підтверджено настання в останнього форс-мажорних обставин та не доведено причинно-наслідкового зв`язку між дією форс-мажорних обставин та неможливістю виконання ТОВ «Фірма Ерідон» договірних зобов`язань.

Крім того, п. 8.2 та пп. 8.8.2 п. 8.2 Договору сторони погодили, сторона, яка порушила зобов`язання за Договором звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок обставин непереборної сили, що виникли після укладення Договору внаслідок подій надзвичайного характеру та які сторона не могла ні передбачити ні запобігти розумними заходами. Сторона, яка зазнала дії форс-мажору та внаслідок цього не в змозі виконати зобов`язання за Договором повинна негайно звернутись до компетентних органів для фіксації таких обставин, а також, не пізніше 5 робочих днів з моменту настання та припинення таких обставин письмово та обґрунтовано сповістити про це іншу сторону. Несвоєчасне повідомлення про форс-мажор та/або ненадання підтвердження форс-мажору позбавляє сторону права посилатись на нього як на підставу для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язань за Договором.

Однак, як вбачається зі встановлених судом обставин, відповідачем в порушення п. 8.2 Договору не вжито необхідних та залежних від нього заходів щодо своєчасного повідомлення позивача про обставини, які ставлять під загрозу поставку передбаченого договором товару.

Як було зазначено вище, предметом позову є стягнення збитків у розмірі 154031,76 грн збитків, що є різницею в оплаті за товар відповідачу та ПрАТ «Лебединський насіннєвий завод».

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є, зокрема, витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно з ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

За змістом статті 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 225 ГК України при визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов`язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків.

Пунктом 6.1 Договору сторони погодили, що за порушення умов цього Договору винна сторона відшкодовує спричинені цим збитки в порядку, передбаченому чинним законодавством та з урахуванням умов цього Договору.

При вирішенні питання щодо наявності та доведеності збитків позивача суд виходить з сукупності наступних обставин:

- у разі добросовісної поведінки відповідача та своєчасного повідомлення позивача про причини непоставки, у сторін була б можливість своєчасно виправити ситуацію та уникнути значних збитків, які також зумовлені необхідністю укладення договору заміщення невиконаної (зірваної) відповідачем поставки;

- з вини відповідача позивач був змушений шукати можливості для заміщення недопоставленого товару і за такий товар позивач сплатив за цінами, які існували на момент фактичного заміщення, тобто поніс витрати, яких можна було б уникнути в разі належного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, своєчасного повідомлення про неможливість виконання чи своєчасної закупівлі товару для поставки позивачу.

У поданій апеляційній скарзі відповідач посилається на недоведеність умов для настання господарсько-правової відповідальності, з приводу чого судова колегія зазначає наступне.

Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідною є наявність всіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки; наявності шкоди (збитки - це грошове вираження шкоди); причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вини.

Відсутність будь-якої з зазначених умов виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків.

Аналізуючи обставини справи та надані учасниками справи докази, судова колегія дійшла висновку, що:

- протиправна поведінка відповідача полягала у порушенні відповідачем своїх зобов`язань з поставки обумовленої договором партії товару та несвоєчасному повідомленні про неможливість виконання таких зобов`язань;

- у зв`язку з вказаним, позивач був змушений понести додаткові витрати на придбання відповідного товару у іншого контрагента, а грошовим вираження шкоди в данному випадку є різниця вартості товару, підтверджена належним чином;

- вина відповідача полягає у несвоєчасному виконанні необхідних дій задля уникнення порушення своїх зобов`язань, зокрема з огляду на предмет поставки та специфіку правовідносин сторін;

- у зв`язку з викладеним, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою є очевидним та полягає у тому, що за своєчасності інформування та добросовісності дій відповідача з урахуванням усвідомлення неможливості виконання своїх зобов`язань, у позивача була б відсутня потреба звернення до іншого контрагента з метою поставки необхідного для використання у господарській діяльності недопоставленого товару, закупка якого була здійснена за вищими цінами, ніж ті, що були обумовлені з відповідачем, що у свою чергу свідчить про понесення позивачем витрат, яких можна було б уникнути в разі належного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань чи своєчасного повідомлення про неможливість виконання чи своєчасної закупівлі товару для поставки позивачу.

За викладених обставин, позивачем доведено наявність умов для настання господарсько-правової відповідальності.

Наведеним спростовуються доводи апелянта щодо недоведеності позивачем наявності всіх умов для настання господарсько-правовї відповідальності, а посилання на те, що з урахуванням введення в країні воєнного стану в діях відповідача відсутня вина - судом відхиляються з підстав, наведених вище в даній постанові, зокрема щодо недоведення відповідачем причинно-наслідкового зв`язку між дією форс-мажорних обставин та неможливістю виконання ТОВ «Фірма Ерідон» договірних зобов`язань.

Відтак, з огляду на підтвердженість матеріалами справи суми реальних збитків позивача в розмірі 154031,00 грн у вигляді різниці вартості товару, вказана сума підлягає стягненню з відповідача.

Щодо посилань відповідача на те, що позивачем було замовлено товар лише у кількості 150 л. шляхом укладення та підписання Додатку №512/22/101/З-ЗЗР від 23.12.2021 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 3.1 Договору, оплата товару здійснюється покупцем в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором та Додатками до нього. У випадку поставки товару на умовах попередньої оплати, допускається поставка та оплата товару на підставі рахунку на попередню оплату, що містить істотні умови поставки, без укладення Додатків до цього Договору.

Згідно ч. 3 ст. 180 ГК України при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк договору.

Так, відповідачем виставлено позивачу рахунки на оплату №136547 від 28.12.2021 на суму 420316,20 грн. та №10898 від 21.02.2022 на суму 350746,56 грн., доказів надіслання позивачу Додатку №512/22/101/7-ЗЗР від 14.02.2022 року до Договору матеріали справи не містять та відповідачем не надано, доданий відповідачем примірник Додатку №512/22/101/7-ЗЗР від 14.02.2022 року не підписано позивачем, натомість, долучений до матеріалів справи рахунок на оплату №10898 від 21.02.2022 на суму 350746,56 грн. на поставку 150 л. товару ампліго містить всі необхідні умови згідно Договору для його поставки, такий рахунок оплачено позивачем, що відповідачем не спростовано.

Зобов`язання з поставки товару за рахунками №136547 від 28.12.2021 та №10898 від 21.02.2022 відображено відповідачем у податковій звітності, що не спростовано відповідачем.

Виставлені позивачем рахунки на оплату від 136547 від 28.12.2021 та №10898 від 21.02.2022 містять підписи уповноважених сторін та їх печатки, а також, усі необхідні умови для поставки товару, а тому, заперечення відповідача що позивачем було замовлено товар лише у кількості 150 л. шляхом укладення та підписання Додатку №512/22/101/З-ЗЗР від 23.12.2021 року відхиляються сдом як необґрунтовані.

Твердження відповідача про те, що долучений позивачем договір з іншим контрагентом датований 28.12.2021, а тому відповідач вважає, що укладення цього договору не було зумовлено винятковими чи особливими обставинами, а правовідносини мають ознаки не спонтанних та самостійних ініціативних дій позивача судом оцінюються критично, оскільки судом враховується, що дійсно між відповідачем та з ПрАТ «Лебединський насіннєвий завод» укладено Договір поставки №Д-ВА-22-01601 від 28.12.2021 року, за змістом якого сторони домовились, що товар, який буде постачатись, його найменування, асортимент, ціна та кількість кожної партії, буде визначатись у специфікації, а в подальшому позивачем з ПрАТ «Лебединський насіннєвий завод» укладено Специфікацію №2 від 29.04.2022 року на поставку товару 270 л. Ампліго за Договором поставки №Д-ВА-22-01601 від 28.12.2021 року.

Тобто наведене дійсно свідчить на наявність правовідносин позивача з ПрАТ «Лебединський насіннєвий завод», що виникли на підставі укладеного договору від 28.12.2021, натомість як поставка необхідного позивачеві товару, який не був поставлений відповідачем, була визначена саме Специфікацією №2 від 29.04.2022, тобто після того, як відповідачем не було виконано свої зобов`язання.

Доводи скаржника про відсутність у матеріалах справи документів завдання реальних збитків позивачу спростовуються тим, що заявлені збитки є саме різницею вартості товару між тією, за якою мала бути здійснена поставка відповідачем та тією, за якою була здійснена поставка ПрАТ «Лебединський насіннєвий завод», а відповідна сума є документально підтвердженою.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Усі інші доводи та міркування учасників справи, окрім зазначених в мотивувальній частині, судом апеляційної інстанції враховано, однак вони не спростовують наведених вище висновків суду та не можуть бути достатньою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення повно та всебічно досліджено обставини справи, дано їм належну правову оцінку на підставі наявних у справі доказів у їх сукупності, висновки суду є вмотивованими,.

За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши вищенаведені обставини, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Київської області від 06.12.2022 у справі №906/372/22.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Київської області від 06.12.2022 у справі №906/372/22 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Ерідон» на рішення Господарського суду Київської області від 06.12.2022 у справі №906/372/22 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 86, 123, 126, 129, 269, 270, 275, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Ерідон» на рішення Господарського суду Київської області від 06.12.2022 у справі №906/372/22- залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 06.12.2022 у справі №906/372/22 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за скаржником.

4. Матеріали справи № 906/372/22 повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді М.Л. Яковлєв

Т.П. Козир