РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.08.2023Справа № 910/6302/23

Суддя Господарського суду міста Києва Спичак О.М., за участю секретаря судового засідання Тарасюк І.М., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед»

до Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Бюджетна аптека»

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Комунальне некомерційне підприємство «Київська міська клінічна лікарня №9» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про визнання недійсними результатів електронного аукціону

Представники учасників справи:

від позивача: Пономаренко В.М.;

від відповідача: Тетерятник О.В.;

від третьої особи 1: не з`явився;

від третьої особи 2: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

24.04.2023 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед» з вимогами до Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання недійсним результатів електронного аукціону.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що проведення аукціону відповідачем на об`єкт оренди за Договором №1455-1 від 28.08.2017 не може вважатися законними діями, оскільки не може оголошуватися аукціон на договір оренди, строк якого вже продовжено та має діяти як мінімум до 25.08.2023, та для продовження дії Договору №1455-1 від 28.08.2017 аукціон не потрібен (так як договір продовжується вперше).

В порядку ст. 90 Господарського процесуального кодексу України позивачем були поставлені питання відповідачу та Комунальному некомерційному підприємству «Київська міська клінічна лікарня №9» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.04.2023 відкрито провадження у справі №910/6302/23, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Бюджетна аптека» та Комунальне некомерційне підприємство «Київська міська клінічна лікарня №9» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), підготовче засідання призначено на 24.05.2023, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

15.05.2023 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач, пославшись на обставини, встановлені судами у справах №910/15444/21 та №910/13846/21, вказав на необґрунтованість позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед».

23.05.2023 позивачем подано клопотання про зобов`язання відповідача та третьої особи надати відповіді на питання, які були поставлені позивачем у позовній заяві.

24.05.2023 до Господарського суду міста Києва від третьої особи 2 надійшли письмові пояснення, які суд долучив до матеріалів справи.

У підготовчому судовому засіданні 24.05.2023 суд протокольно ухвалив відкласти підготовче судове засідання на 07.06.2023.

01.06.2023 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, яку суд долучив до матеріалів справи.

07.06.2023 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли відповіді на питання, поставлені позивачем.

У підготовчому засіданні 07.06.2023 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та про відкладення підготовчого засідання на 28.06.2023.

08.06.2023 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла письмові відповідь на пояснення третьої особи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.06.2023 зобов`язано 1) Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та 2) Комунальне некомерційне підприємство «Київська міська клінічна лікарня №9» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надати відповіді на запитання, які поставлені позивачем у позовній заяві, оформивши їх з урахуванням вимог ст.ст. 88, 90 Господарського процесуального кодексу України.

23.06.2023 та 28.06.2023 до Господарського суду міста Києва від Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня №9» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшли відповіді на питання позивача.

27.06.2023 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли відповіді на питання позивача.

У підготовчому засіданні 28.06.2023 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 05.07.2023.

30.06.2023 до Господарського суду міста Києва позивачем подано клопотання про застосування до керівника лікарні заходів процесуального примусу у вигляді штрафу та про виклик у судове засідання в якості свідка керівника лікарні.

05.07.2023 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли заперечення на відповіді відповідача та третьої особи.

У підготовчому засіданні 05.07.2023 судом було відмовлено у задоволенні клопотання позивача про застосування до керівника лікарні заходів процесуального примусу у вигляді штрафу та про виклик у судове засідання в якості свідка керівника лікарні; постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 02.08.2023.

Представник позивача у судовому засіданні 02.08.2023 надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 02.08.2023 надав усні пояснення по справі, проти задоволення позову заперечив.

Представники третіх осіб у судове засідання 02.08.2023 не з`явились, про призначене судове засідання були повідомлені належним чином в порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України.

У судовому засіданні 02.08.2023 судом було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну і резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

28.08.2017 між Департаментом комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (орендодавець), Товариством з обмеженою відповідальністю «Діамед» (орендар) та Комунальним некомерційним підприємством «Київська міська клінічна лікарня №9» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (підприємство-балансоутримувач) укладено Договір №1455-1 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду (нова редакція Договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 15.01.2014 №1455), відповідно до умов якого орендодавець на підставі рішення постійної комісії Київської міської ради з питань власності від 23.06.2017 №54 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (нежитлові приміщення), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке знаходиться за адресою: вул. Ризька, буд. 1, корпус 2 для розміщення аптеки, що реалізує готові ліки (аптечний пункт).

Відповідно до п. 2.1 Договору №1455-1 від 28.08.2017 об`єктом оренди є нежитлове приміщення загальною площею 28,30 кв.м., на 1 поверсі згідно з викопіюванням з по поверхового плану, що складає невід`ємну частину цього договору.

Згідно з п. 9.1 Договору №1455-1 від 28.08.2017 цей договір є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 28.08.2017 до 26.08.2020.

Відповідно до п. 9.4 Договору №1455-1 від 28.08.2017 договір припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Згідно з п. 9.7 Договору №1455-1 від 28.08.2017 у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його дії протягом 1 місяця договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

Статтею 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

03.10.2019 Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про оренду державного та комунального майна» №157-ІХ. В розділі «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону передбачено, що він набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 01.01.2020 (за виключенням окремих зазначених норм).

При цьому пунктом 5 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону було визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про оренду державного та комунального майна» (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., № 30, ст. 416 із наступними змінами) з дня введення в дію цього Закону.

Враховуючи опублікування тексту Закону України від 03.10.2019 №157-ІХ в офіційному виданні «Голос України» 26.12.2019, цей Закон набрав чинності 27.12.2019 і, відповідно до наведених приписів, введений в дію з 01.02.2020, а отже з цієї дати підлягають застосуванню його приписи (за виключенням норм, зазначених в розділі «Прикінцеві та перехідні положення»).

При цьому, за загальним правилом, якщо прийнятим нормативним актом порівняно з попереднім змінюється правове регулювання відносин в тій чи іншій сфері, то нові норми застосовуються з дати набрання ними чинності, якщо інше не визначено в самому нормативному акті.

В пункті 2 розділу Закону України від 03.10.2019 №157-ІХ «Прикінцеві та перехідні положення» передбачено, що договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом 5 частини 2 статті 18 цього Закону, або 01.07.2020.

Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом.

Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.

Таким чином, законодавець передбачив умови та порядок продовження дії договорів, які були укладені відповідно до положень Закону України від 10.04.1992 № 2269-XII.

Спірний Договір №1455-1 від 28.08.2017 було укладено відповідно до положень Закону України від 10.04.1992 № 2269-XII.

У постанові Верховного Суду від 28.02.2023 у справі №910/13661/21 наголошено, що порядок продовження договорів оренди державного та комунального майна, який діяв до 31.01.2020 та був передбачений Законом України № 2269-XII (втратив чинність 31.01.2020), може бути застосовано до процедури продовження тих договорів, строк дії яких закінчився до 01.07.2020 включно, а щодо інших договорів оренди державного та комунального майна (строк дії яких закінчився після 01.07.2020) у силу вимог абзацу 3 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України №157-IX має застосовуватися порядок продовження, визначений Законом України №157-ІХ.

Таким чином, законодавець передбачив умови та порядок продовження дії договорів оренди державного та комунального майна, укладених відповідно до положень Закону України №2269-XII.

Схожий правовий висновок щодо необхідності чіткого розмежування порядку та підстав продовження договорів оренди державного та комунального майна, передбачених нормами Закону України №2269-XII (чинного до 31.01.2020) і Закону України №157-ІХ (введеного в дію з 01.02.2020), викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.10.2021 у справі №907/720/20, від 09.11.2021 у справі №908/2637/20, від 05.07.2022 у справі №909/479/21, від 19.07.2022 у справі №924/852/21, від 13.12.2022 у справі №916/4073/21, від 27.12.2022 у справі №910/21725/21).

Отже, оскільки строк дії Договору №1455-1 від 28.08.2017 було встановлено до 26.08.2020, тобто вже після 01.07.2020, то до спірних правовідносин оренди державного майна підлягають застосуванню саме норми Закону України від 03.10.2019 №157-ІХ.

Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача із заявою вих. №25/05 від 25.05.2020, в якій повідомив про намір продовжувати орендні відносини та користуватися орендованим на підставі Договору №1455-1 від 28.08.2017 нерухомим майном.

Листом вих. №062/05/15-3682 від 02.06.2020 відповідач повідомив позивача про те, що балансоутримувач виявив своє бажання використовувати об`єкт оренди для власних потреб. Крім того, у позивача наявні заборгованість у сумі 13645,47 грн. За таких обставин, Договір №1455-1 від 28.08.2017 продовжуватися не буде та позивачу необхідно звільнити орендовані приміщення.

Втім, 30.11.2020 Департаментом комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) був проведений електронний аукціон щодо оренди нежитлових приміщень загальною площею 28,00 кв.м. на 1 поверсі лікувального корпусу за адресою: м. Київ, вул. Ризька, буд. 1, серед учасників яких було Товариство з обмеженою відповідальністю «Діамед».

Як вбачається з Протоколу проведення електронного аукціону №UA-PS-2020-11-06-000004-3 переможцем аукціону визначено Товариство з обмеженою відповідальністю «Бюджетна аптека».

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що оскільки його заборгованість є поточними нарахуваннями за травень 2020 року, яка повинна була бути сплачена до 15.05.2020, а в листі балансоутримувача було відсутнє обґрунтування необхідності використання об`єкту оренди для власних потреб, та такий лист взагалі не направлявся позивачу, позивач вважає необґрунтованою відмову відповідача від продовження Договору №1455-1 від 28.08.2017.

Крім того, як вказує позивач, відповідач не направляв йому заяви про припинення дії Договору №1455-1 від 28.08.2017 як станом на дату закінчення договору, так і протягом 1 місяця після припинення дії договору.

Відтак, за твердженням позивача, він обґрунтовано вважав, що Договір №1455-1 від 28.08.2017 було продовжено до 25.08.2023.

Так як проведення аукціону відповідачем на об`єкт оренди за Договором №1455-1 від 28.08.2017 не може вважатися законними діями, оскільки не може оголошуватися аукціон на договір оренди, строк якого вже продовжено та має діяти як мінімум до 25.08.2023, та для продовження дії Договору №1455-1 від 28.08.2017 аукціон не потрібен (так як договір продовжується вперше), позивач просить суд визнати недійсними результати електронного аукціону №UA-PS-2020-11-06-000004-3 на продовження договору оренди нежитлового приміщення загальною площею 28,00 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Ризька, буд. 1, переможцем якого визначено Товариство з обмеженою відповідальністю «Бюджетна аптека».

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач посилається на обставини, встановлені судами у справах №910/15444/21 та №910/13846/21, та вказав на необґрунтованість позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед».

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/ припинення прав взагалі).

В Цивільному кодексі України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 Цивільного кодексу України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Тлумачення частини першої статті 203 Цивільного кодексу України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 Цивільного кодексу України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Тлумачення статей 215, 216 Цивільного кодексу України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Згідно з частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Дійсно, преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Згідно з преамбулою та статтею 6 Розділу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) рішеннями Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України" і від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Судом встановлено, що у вересні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Діамед» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання Договору № 1455-1 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 28.08.2017, який укладено між Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Товариством з обмеженою відповідальністю «Діамед» та Комунальним некомерційним підприємством «Київська міська клінічна лікарня №9» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), продовженим на той самий строк, на який він був укладений, а саме на 2 роки та 364 дні, тобто до 25.08.2023, на тих самих умовах (справа №910/15444/21).

В обґрунтування позовних вимог позивач у справі №910/15444/21 вказував, що після закінчення строку дії договору він не отримував від орендодавця будь-яких заяв та/або заперечень проти продовження строку його дії та продовжував користуватися орендованим майном, а відтак строк дії договору був пролонгований на 2 роки та 364 дні. Поряд із цим, за твердженнями позивача відповідач не визнав факт продовження дії договору відповідно до ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України та ст. 764 Цивільного кодексу України та звернувся до суду із вимогами про виселення позивача з об`єкту оренди, у зв`язку з чим останній, просив суд визнати договір продовженим.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.02.2022, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.10.2022 та постановою Верховного Суду від 14.03.2023 у справі №910/15444/21, відмовлено у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед».

Відмовляючи у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед», суди у справі №910/15444/21 дійшли висновку, що на спірні правовідносини продовження договору оренди комунального майна поширюється дія положень Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ (в силу пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону), однак у наведеному випадку позивач не дотримався визначеної законом процедури продовження договору оренди державного або комунального майна, яка (процедура) вимагає від орендаря попереднього (не пізніше ніж за 3 місяці до закінчення строку дії договору оренди) подання до орендодавця заяви про продовження договору (частина 3 статті 18 цього Закону) з обов`язковим долученням до такої заяви звіту про оцінку майна та рецензії на цей звіт (частина 8 статті 18 названого Закону); відповідач відповідно до положень статті 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ обґрунтовано відмовив позивачеві у продовженні строку дії договору оренди.

Крім того, суди у справі №910/15444/21 відхилили посилання позивача на продовження договору без проведення аукціону на підставі пункту 1 частини 2 статті 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ, оскільки дія спірного договору оренди неодноразово продовжувалась.

Разом з тим суди у справі №910/15444/21 встановили і те, що відповідач у листі від 06.11.2020 № 062/05/19-6899 повідомив позивача про проведення аукціону на продовження договору оренди нежитлових площею 28,0 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Ризька, 1, та про можливість останнього взяти участь у аукціоні.

Позивач брав участь у спірному аукціоні (що свідчить, що він реалізував у такий спосіб своє переважне право як чинного орендаря під час проведення аукціону щодо продовження спірного договору оренди); за наслідками проведеного аукціону 27.01.2021 між Департаментом, ТОВ «Бюджетна аптека» та Київська міська клінічна лікарня № 9 укладено Договір оренди № 3318 нерухомого майна, що належить до комунальної власності; позивач, вважаючи, що організатором аукціону - Департаментом було порушено вимоги закону під час організації та проведення вказаного аукціону звертався з відповідною скаргою до компетентного органу, однак за результатами розгляду такої скарги вказаних скаржником порушень закону встановлено не було.

Крім того, судом встановлено, що у серпні 2021 року Департамент комунальної власності виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) звернувся до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед» про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед» з безпідставно займаного ним нежилого приміщення на 1-му поверсі корпусу №2 по вул. Ризька, 1, в м. Києві, загальною площею 28,30 кв.м. (справа №910/13846/21).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.03.2023 у справі №910/13846/21, яке набрало законної сили 17.04.2023, та на виконання якого видані накази, вирішено усунути перешкоди в користуванні майном шляхом виселення Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед» із безпідставно займаного ним нежилого приміщення на 1-му поверсі корпусу № 2 по вул. Ризька, 1, в м. Києві, загальною площею 28,30 кв.м.

Суд у справі №910/13846/21 дійшов висновку, що як слідує з умов Договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду №1455-1 від 28.08.2017, останній є новою редакцією Договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 15.01.2014 №1455, який, відповідно, був новою редакцією договору оренди майна від 28.04.2005 №1559/8, укладеного між Департаментом комунальної власності виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ТОВ «Діамед» та Комунальним некомерційним підприємством «Київська міська клінічна лікарня № 9» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо передачі в оренду нежилого приміщення на 1-му поверсі корпусу № 2 по вул. Ризька, 1, в м. Києві, загальною площею 28,30 кв.м.

Відтак, судом у справі №910/13846/21 були відхилені посилання Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед» на те, що безпосередньо договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 1455-1 від 28.08.2017 не був продовжений, що свідчить про можливість подальшого продовження договору від 28.08.2017 без аукціону.

Крім того, судом у справі №910/13846/21 вказано, що заява від 25.05.2020 № 25/05 ТОВ «Діамед» (одержана Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 27.05.2020) разом із додатковою угодою про продовження строку дії договору не містила в додатках звіт про оцінку майна та рецензію на цей звіт, тобто не відповідала вимогам статті 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (у чинній станом на день направлення заяви редакції).

Крім того, ТОВ «Діамед» повідомлялося листом від 06.11.2020 № 062/05/19-6899 про проведення аукціону на продовження договору оренди нежитлових площею 28,0 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Ризька, 1, в якому ТОВ «Діамед» брало участь, однак не стало переможцем.

При цьому, як зауважено судом у справі №910/13846/21, ТОВ «Діамед» зверталося зі скаргою до компетентного органу щодо неправомірності проведення Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) аукціону.

Відповідно до витягу з протоколу від 21.12.2020 засідання комісії з розгляду скарг та підготовки пропозицій стосовно організації та проведення аукціонів щодо передачі в оренду державного та комунального майна, в тому числі електронних аукціонів, вказаних ТОВ «Діамед» порушень закону при організації та проведенні аукціону не встановлено.

У той же час, ТОВ «Діамед» приймало участь у вказаному аукціоні, проте не надало згоди на сплату орендної плати на рівні найвищої цінової пропозиції, не вчинило всіх необхідних дій на етапі покрокового збільшення цінових пропозицій, як слідує із протоколу від 21.12.2020 засідання комісії з розгляду скарг та підготовки пропозицій стосовно організації та проведення аукціонів щодо передачі в оренду державного та комунального майна, в тому числі електронних аукціонів.

Таким чином, обставини продовження дії Договору №1455-1 від 28.08.2017 саме з тих підстав, які визначені позивачем у позовній заяві у даній справі, досліджувались судами у справах №910/13846/21 та №910/15444/21, та суди дійшли висновку, що Договір №1455-1 від 28.08.2017 не було продовжено на новий строк.

Отже, посилання позивача на те, що відповідач не мав права проводити аукціон, оскільки Договір №1455-1 від 28.08.2017 було продовжено до 25.08.2023 та для продовження дії Договору №1455-1 від 28.08.2017 аукціон взагалі не потрібен (так як договір продовжується вперше) судом відхиляються, у зв`язку з чим суд відмовляє у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед» до Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання недійсним результатів електронного аукціону.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судовий збір покладається на позивача у зв`язку з відмовою у позові (відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено та підписано 03.08.2023.

Суддя О.М. Спичак