ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

07.07.2023 Справа №905/94/23

Суддя господарського суду Донецької області Макарова Ю.В., при секретарі судового засідання Одинець Е.В., розглянувши у судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Адванс-Лізинг", м. Дніпро

до відповідача 1: Фермерське господарство "Врємя", м. Лиман, Донецька область

до відповідача 2: ОСОБА_1 , АДРЕСА_3

про стягнення 1 844 638,88грн.

за участю представників сторін:

від позивача (в режимі відеоконференції): Талоканов К.В., ордер серія АЕ№1148303 від 08.08.2022

від відповідача 1 (в режимі відеоконференції): Грецький В.Г., ордер серія АН№1061709 від 28.03.2023

від відповідача 2: не з`явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Адванс-Лізинг" м. Дніпро звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача-1, Фермерського господарства "Врємя" м.Лиман, та відповідача-2 ОСОБА_1 АДРЕСА_3, про стягнення заборгованості в розмірі 1 935 163,43грн., з яких: 1 779 713,83грн - сума основного боргу, 155 449,60грн - 70% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем 1 умов договору фінансового лізингу №69ФЛ-21 від 08.09.2021 в частині своєчасної та повної оплати лізингових платежів (з п`ятнадцятого по вісімнадцятий платіж згідно графіку внесення лізингових платежів). У зв`язку з порушенням відповідачем 1 умов договору позивачем нараховано також 70% річних.

Враховуючи, що в забезпечення виконання зобов`язань за договором фінансового лізингу №69ФЛ-21 від 08.09.2021 між відповідачем 1 та відповідачем 2 був укладений договір поруки №1П/69ФЛ-21 від 09.09.2021, позивач просить стягнути заявлені до стягнення кошти з обох відповідачів як солідарних боржників.

Ухвалою господарського суд Донецької області від 01.03.2023 відкрито провадження у справі №905/94/23, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

24.04.2023 через канцелярію суду від представника відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву з додатками, у якому Фермерське господарство "Врємя" з посиланням на форс-мажорні обставини та ст.617 Господарського кодексу України та ст.218 Цивільного кодексу України просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Позиція по суті спору мотивована тим, що введення воєнного стану вплинуло на можливість виконання відповідачем 1 умов спірного договору, оскільки в результаті окупації м. Лиман майно та приміщення Фермерського господарства "Врємя" було зруйновано, сільгосптехніка викрадена, доступу до земель господарство немає через неможливість їх розмінування. У підтвердження доводів до відзиву приєднані документи у підтвердження звернення господарства до правоохоронних органів та Донецької обласної державної адміністрації, фото пошкодженого майна.

25.04.2023 на електрону адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої звертає увагу на те, що за приписами ст. 617 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від виконання основного зобов`язання. Водночас, у разі встановлення судом форс-мажорних обставин (непереборної сили) для відповідача 1, позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заявлену суму основного боргу.

Ухвалою суду від 23.05.2023 прийнято заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог №09/05К від 09.05.2023, відтак судом прийнято до розгляду остаточні вимоги позивача про стягнення суми основного боргу у розмірі 1 689 713,83грн та 154 925,05грн 70% річних (всього 1 844 638,88грн.), закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 05.07.2023.

У судовому засіданні 05.07.2023 суд за участю представника позивача в режимі відеоконференції розпочав розгляд справи по суті, водночас з метою надання можливості представнику відповідача 1 прийняти участь у розгляді справи по суті, у судовому засіданні було оголошено перерву до 07.07.2023.

07.07.2023 на електрону адресу суду від адвоката Грецького В.Г. надійшли ордери на представництво інтересів відповідача 1 та 2, які не скріпленні кваліфікаційним електронним підписом.

За приписами частини восьмої ст. 42 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним підписом учасника справи (його представника).

Законодавством України передбачені спеціальні нормативно-правові акти, які регулюють листування електронною поштою, а саме Закон України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Закон України "Про електронний цифровий підпис".

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписування електронного документа іншим суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершує створення електронного документа (постанова Верховного Суду від 28.12.2019 у справі №922/788/19).

Частина 4 ст. 18 Закону України "Про електронні довірчі послуги" передбачає, що саме кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису. Вказаний Закон визначає кваліфікований електронний підпис як удосконалений електронний підпис, який створюється з використанням засобу кваліфікованого електронного підпису і базується на кваліфікованому сертифікаті відкритого ключа.

Відтак, документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо), які подаються до суду шляхом їх направлення на електронну адресу суду, долучаються до матеріалів справи та розглядаються судом, у разі їх підписання уповноваженою особою з використанням власного електронного цифрового підпису, прирівняного до власноручного підпису.

Суд зазначає, що надані ордери не скріплені кваліфікованим електронним підписом, що унеможливлює розгляд та оцінку наданих документів як підтвердження повноважень представника.

У судовому засіданні 07.07.2023 приймали участь представники позивача та відповідача1 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги і позицію, викладену у відповіді на відзив; представник відповідача 1 підтримав позицію, викладену у відзиві, стверджував, що саме спричинені воєнними діями збитки призвели до неможливості своєчасного виконання фермерським господарством зобов`язань за договором, станом на теперішній час господарство внаслідок воєнних дій не може здійснювати господарську діяльність і знаходиться у вкрай скрутному фінансовому становищі.

Уповноважений представник відповідача 2 участь у судовому засіданні не приймав, про місце, дату та час судового засідання був повідомлений.

Стаття 42 ГПК України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. Суд зазначає, що явка представників учасників у судове засідання обов`язковою не визнавалась. Відповідно до ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Верховний Суд у постанові від 29.04.2020 у справі №910/6097/17 зазначив, що відкладення розгляду справи є правом суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні за їх відсутності.

За висновками суду, неявка представників відповідача 2 не перешкоджає закінченню розгляду справи по суті у даному судовому засіданні.

Поряд з цим, одним із принципів господарського судочинства відповідно до ст. 2 ГПК України є розумність строків розгляду справи судом.

Приймаючи до уваги викладене, виходячи з критеріїв "розумності" строку розгляду справи судом, суд вважає за можливе закінчити розгляд справи по суті у даному судовому засіданні.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Розглянувши подані документи, дослідивши матеріали справи, господарський суд ВСТАНОВИВ:

08.09.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Адванс-Лізин» (далі- лізингодавець, позивач) та Фермерським господарством «Врємя» (далі - лізингоодержувач, відповідач 1) було укладено договір фінансового лізингу №69ФЛ-21 (далі - договір) відповідно до п.1.1 в порядку та на умовах, визначених цим договором, лізингодавець передає на умовах фінансового лізингу у володіння та користування об`єкт лізингу (далі - предмет лізингу або майно), а лізингоодержувач приймає предмет лізингу та зобов`язується сплачувати лізингові платежі на умовах цього договору. Найменування, марка, модель, ціна одиниці, кількість і загальна вартість майна на момент укладення договору наведені в додатку №1 «Специфікація» (далі - специфікація). Рік випуску та серійний номер майна вказується в акті приймання-передачі майна.

Згідно з п. 1.2. договору строк володіння та користування (далі - строк лізингу) лізингоодержувачем предметом лізингу починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі предмета лізингу та не може бути менше одного року.

Пунктом 2.1. договору передбачено, що вартість майна становить гривневий еквівалент 79612,57 Євро, що розраховується за курсом продажу Євро, встановленим у міжбанківській інформаційній системі "УкрДілінг" (http://www.udinform.com/index.php'?option=com_dealingquotation&task=closeu),формованим на 16:00 за Київським часом (надалі - міжбанківський курс) на дату, що передує даті укладання цього договору, збільшеного на розмір зборів (податків), пов`язаних із здійсненням операцій купівлі іноземної валюти юридичними особами (далі - міжбанківський курс договору), та на дату укладання цього договору становить 2519578,62грн, у тому числі ПДВ 419929,77грн (надалі - вартість майна). Вартість майна у гривні підлягає перерахунку за міжбанківським курсом на дату, що передує даті підписання акту приймання-передачі майна, збільшеного на розмір зборів (податків), пов`язаних із здійсненням операцій купівлі іноземної валюти юридичними особами (далі - міжбанківський курс акту приймання-передачі), відповідно до умов п. 2.1.1 договору.

За умовами пп.2.1.1 п.2.1 договору якщо міжбанківський курс акту приймання-передачі буде відрізнятися від міжбанківського курсу договору, вартість майна (в гривнях) автоматично змінюється та підлягає перерахунку виходячи з міжбанківського курсу акту приймання-передачі. При цьому перерахунок вартості майна здійснюється за наступною формулою:

ВМ=А*КА +Ф*КП

ВМ - вартість майна (в гривнях);

А - сума авансового платежу в Євро, зазначена в п.3.2.;

КА - Міжбанківський курс на дату, що передує даті сплати авансового платежу, збільшеного на розмір зборів (податків), пов`язаних із здійсненням операції купівлі іноземної валюти юридичними особами відповідно до п.3.2. договору;

Ф - сума фінансування, що становить різницю між вартістю майна (в Євро п.2.1. договору) та сумою авансового платежу (в Євро п.3.2. Договору);

КП - Міжбанківський курс акту приймання-передачі.

Вартість майна (в гривнях), перерахована відповідно до умов цього пункту договору, зазначається в гривневому еквіваленті в акті приймання-передачі майна. В разі зміни курсу, згідно п.3.7. договору вартість майна (в гривнях) коригується шляхом підписання додаткової угоди до акту приймання-передачі майна.

Відповідно до п. 3.2. договору авансовий платіж є першим лізинговим платежем, що складає 19,88% від вартості майна. Сума авансового платежу у гривнях обчислюється виходячи з міжбанківського курсу на дату, що передує даті фактичної оплати, збільшеного на розмір зборів (податків), пов`язаних із здійсненням операцій купівлі іноземної валюти юридичними особами (надалі - міжбанківський курс фактичної оплати).

За надання предмету лізингу у фінансовий лізинг, лізингоодержувач сплачує лізингодавцю одноразову комісію, в розмірі 2580,00 Євро у строк до 10.09.2021 року. Комісія сплачується лізингоодержувачем на поточний рахунок лізингодавця в національній валюті на міжбанківським курсом фактичної оплати (п. 3.3. договору).

Згідно з п.3.4. договору розмір, склад, терміни сплати лізингових платежів встановлюються в графіку. Сума чергового лізингового платежу є гривневим еквівалентом відповідної суми (в Євро), зазначеної в графіку, виходячи з міжбанківського курсу на дату, що передує даті сплати лізингоодержувачем чергового лізингового платежу, зазначеного в графіку, збільшеного на розмір зборів (податків), пов`язаних із здійсненням операцій купівлі іноземної валюти юридичними особами (далі - міжбанківський курс графіку). Такий порядок застосовується до усіх лізингових платежів та будь-яких інших сум, які підлягають сплаті згідно з договором.

За умовами пп. 3.4.1, 3.4.2 договору у випадку, якщо лізингоодержувач здійснить оплату лізингового платежу після строку його оплати, вказаного в графіку, і на дату фактичної оплати лізингового платежу міжбанківський курс фактичної оплати лізингового платежу буде більшим, ніж міжбанківський курс графіку, лізингоодержувач зобов`язаний здійснити оплату такого лізингового платежу, виходячи з міжбанківського курсу фактичної оплати. У випадку, якщо лізингоодержувач здійснить оплату лізингового платежу раніше строку його оплати, вказаного в графіку, платіж зараховується, виходячи з міжбанківського курсу фактичної оплати.

У п. 3.6. договору його сторони погодили, що датою сплати лізингового платежу є дата зарахування коштів на поточний рахунок лізингодавця. Якщо строк сплати будь-якого лізингового платежу припадає на неробочий (вихідний, святковий або ін.) день, то лізингоодержувач зобов`язаний сплатити такий платіж не пізніше дня, який передує останньому робочому дню, за яким настає такий неробочий (вихідний, святковий або ін.) день.

Передача лізингодавцем і прийом лізингоодержувачем майна в лізинг здійснюється на підставі акту приймання-передачі майна за адресою: Дніпропетровська обл., Дніпропетровський р-н, м. Підгорне, автодорога Знам`янка-Луганськ-Ізварине, 227км+580м. Майно вважається переданим Лізингоодержувачу з дати підписанні акту приймання-передачі майна (п. 4.2. договору).

Відповідно до п. 5.1. договору майно переходить у власність лізингоодержуваа за умови сплати лізингодавцю всієї суми лізингових платежів та у терміни, передбачені графіком, в тому числі сплати лізингодавцю всієї суми вартості майна, що у гривневому еквіваленті не менше вартості майна, зазначеної у акті приймання-передачі майна, сплати штрафних санкцій відповідно до умов договору. Підтвердженням переходу права власності від лізингодавця до лізингоодержувача є між сторонами відповідний договір купівлі-продажу (викупу) предмета лізингу.

За умовами п. 8.1. договору у випадку, якщо лізингоодержувач порушить строк оплати будь-якого лізингового платежу, який встановлений в графіку, лізингоодержувач несе відповідальність перед лізингодавцем у вигляді сплати сімдесяти процентів річних від суми простроченого лізингового платежу (відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України).

У випадку, якщо лізингоодержувач не здійснить оплату лізингового платежу у строки, вказані в графіку, то при зверненні лізингодавця до суду для розрахунку суми несплачених лізингових платежів лізингодавець має право використовувати міжбанківський курс на дату, що передує даті складання ним позовної заяви (п. 10.3. договору).

У п. 12.1. договору позивач і відповідач 1 дійшли згоди щодо строку дії договору з 08 вересня 2021 по 15 грудня 2022, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами всіх зобов`язань за цим договором. Зазначений строк може бути змінений відповідно до умов даного договору.

У відповідності до п.1.1 договору лізингодавець та лізингоодержувач підписали у якості Додатку №1 Специфікацію майна до договору, згідно з якою визначили об`єкт лізингу - сівалка точного висіву, причіпна з центральним приводом Rapid RD400C вартістю 79612,57 Євро.

У якості Додатку №2 до договору між позивачем та відповідачем 1 був укладений графік внесення лізингових платежів, відповідно до якого лізингоодержувач зобов`язаний сплатити лізингодавцю у період з 10.09.2021 до 15.12.2022 загальну суму лізингових платежів у розмірі 86000,00 Євро наступним чином:

10.09.2021 суму лізингового платежу у розмірі 15824,00Євро;

13.09.2021 суму лізингового платежу у розмірі 9976,00Євро;

20.09.2021 суму лізингового платежу у розмірі 318,45Євро;

20.10.2021 суму лізингового платежу у розмірі 548,45Євро;

20.11.2021 суму лізингового платежу у розмірі 530,75Євро;

15.12.2021 суму лізингового платежу у розмірі 9114,52Євро;

20.01.2022 суму лізингового платежу у розмірі 460,80Євро;

20.02.2022 суму лізингового платежу у розмірі 416,20Євро;

20.03.2022 суму лізингового платежу у розмірі 460,80Євро;

20.04.2022 суму лізингового платежу у розмірі 445,93Євро;

20.05.2022 суму лізингового платежу у розмірі 460,80Євро;

20.06.2022 суму лізингового платежу у розмірі 445,93Євро;

20.07.2022 суму лізингового платежу у розмірі 460,80Євро;

20.08.2022 суму лізингового платежу у розмірі 460,80Євро;

20.09.2022 суму лізингового платежу у розмірі 13299,28Євро;

20.10.2022 суму лізингового платежу у розмірі 13178,43Євро;

20.11.2022 суму лізингового платежу у розмірі 13044,81Євро;

15.12.2022 суму лізингового платежу у розмірі 6553,25 Євро;

Договір та додатки до нього підписані Товариством з обмеженою відповідальністю "Адванс-Лізинг" та Фермерським господарством "Время" без будь-яких заперечень, скріплені печатками юридичних осіб.

За двостороннім актом приймання-передачі від 10.09.2021 позивач (лізингодавець) передав, а відповідач 1 (лізингоодержувач) отримав у платне користування сівалку точного висіву, причіпну з центральним приводом Rapid RD400C, серійний номер №RD00019041, 2021р.в., вартістю 79612,57 Євро (2512477,18грн). Факт здійснення господарської операції з поставки спірного об`єкту лізингу підтверджується також наявною в матеріалах справи видатковою накладною №563346 від 10.09.2021, скріпленою печатками позивача та відповідача 1.

За змістом позову, відповідачем 1 були здійснені з 10.09.2021 по 20.08.2022 оплати лізингових платежів з 1 по 14 платіж.

Відповідно до приєднаного позивачем до заяви про зменшення розміру позовних вимог №09/05К від 09.05.2023 розрахунку боргу як остаточного:

- відповідач 1 частково сплатив лізинговий платіж №15 (26.01.2022 у розмірі 16,90Євро та 12.12.2022 у розмірі 513,66Євро), таким чином заборгованість за вказаний платіж становить: 12369,44 Євро частина вартості предмету лізингу та 1,38 Євро винагорода.

- за лізинговим платежем №16 заборгованість становить: 12900,00Євро частина вартості предмету лізингу та 278,43 Євро винагорода;

- відповідач 1 частково сплатив лізинговий платіж №17 (15.12.2022 у розмірі 508,88Євро, 12.01.2023 у розмірі 251,89 Євро, 24.01.2023 у розмірі 249,40Євро, 15.02.2023 у розмірі 249,40Євро, 07.03.2023 у розмірі 1247,01Євро, 27.04.2023 у розмірі 498,81 Євро), у зв`язку з чим заборгованість за вказаний платіж становить: 9894,61 Євро частина вартості предмету лізингу та 144,81 Євро винагорода;

- за лізинговим платежем №18 заборгованість складає 6512,57 Євро частина вартості предмету лізингу 40,68Євро винагорода.

Таким чином, заборгованість Фермерського господарства "Врємя" м. Лиман по сплаті п`ятнадцятого - вісімнадцятого платежах згідно графіку внесення лізингових платежів складає загальну суму 42141,92Євро, що відповідно до курсу продажу Євро, встановленому у міжбанківській інформаційній системі "УкрДілінг" станом на 18.01.2023, становить 1689713,92грн.

На підставі п. 8.1. договору, у зв`язку з простроченням лізингових платежів, позивач нарахував та заявив до стягнення також 70% річних в сумі 154925,05грн.

В забезпечення виконання зобов`язань лізингоодержувача за договором фінансового лізингу між Товариством з обмеженою відповідальністю "Адванс-Лізинг" (лізингодавець), ОСОБА_1 (поручитель) та Фермерським господарством «Время» (лізингоодержувач) був укладений договір поруки №1П/69ФЛ-21 від 09.09.2021 (надалі - договір поруки), відповідно до п. 1.1. предметом якого є зобов`язання поручителя перед лізингодавцем в повному обсязі солідарно відповідати за виконання лізингоодержувачем своїх зобов`язань перед лізингодавцем, які випливають з умов договору фінансового лізингу №69ФЛ-21 від 08.09.2021, а також усіх додаткових угод до нього, які вже укладені та можуть бути укладені до закінчення строку дії договору фінансового лізингу №690ФЛ-21 від 08.09.2021 (далі - основний договір).

За змістом п.1.2. договору поруки його сторони дійшли згоди, що зобов`язання поручителя перед лізингодавцем є безумовними і ніяких інших умов, крім передбачених цим договором та основним договором, не потребують.

Поручитель свідчить, що він ознайомлений зі змістом основного договору та обсягом зобов`язань лізингоодержувача за основним договором, повністю з ними згоден, ніяких заперечень, а також непорозумінь щодо його положень не має (п. 1.3. договору поруки).

Відповідно до п. 1.4. договору поруки сторони заявляють, що порука згідно цього договору надана без мети отримання прибутку. Поручитель підтверджує, що він надає поруку безоплатно і ця умова є безумовною і безвідкличною.

За змістом п. 1.5. договору поруки зобов`язання підписано сторонами у відповідності до чинного законодавства України, та відповідає положенням ст.ст. 553-559 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п.2.1. договору поруки у випадках неможливості виконання лізингоодержувачем своїх зобов`язань за основним договором:

- лізингодавець має право на свій розсуд пред`явити свої вимоги безпосередньо до поручителя чи лізингоодержувача або обом сторонам одночасно.

- лізингоодержувач не пізніше ніж за 3 (три) банківських дня до моменту настання строку виконання зобов`язань за основним договором повідомляє лізингодавця та поручителя про неможливість виконання зобов`язань за основним договором.

За умовами пп.3.1.2 п.3.1. договору поруки поручитель зобов`язаний у разі невиконання лізингоодержувачем забезпеченого порукою зобов`язання, відповідати перед лізингодавцем як солідарний боржник всім своїм майном на яке, згідно з чинним законодавством України, може бути звернено стягнення.

У п.6.2. договору поруки учасники справи дійшли згоди, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами. Порука припиняється, якщо лізингодавець протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання за основним договором не пред`явить вимоги до поручителя.

Договір поруки підписаний позивачем та відповідачами без будь-яких заперечень, скріплений печатками лізингоодержувача та лізингодавця.

Посилаючись на неналежне виконанням відповідачем 1 своїх зобов`язань за договором фінансового лізингу в частині сплати лізингових платежів, позивач звернувся з даною позовною заявою до суду з вимогою про солідарне стягнення з відповідачів суми основного боргу у розмірі 1 689 713,83грн та 70% річних у розмірі 154 925,05грн. (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог).

Виходячи з принципу повного, всебічного та об`єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне:

Спірні правовідносини сторін виникли у зв`язку з несплатою лізингоодержувачем (відповідачем 1) в повному обсязі п`ятнадцятого - вісімнадцятого платежів згідно графіку внесення лізингових платежів за договором фінансового лізингу №69ФЛ-21 від 08.09.2021.

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з виконанням договору фінансового лізингу, порядку та строків сплати лізингових платежів та обставини, пов`язані з укладанням договору поруки.

Враховуючи статус сторін та характер правовідносин між ними, останні (правовідносини) регулюються насамперед відповідними положеннями Господарського і Цивільного кодексів України та умовами укладеного між ними договорів.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог ч.1 ст.629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, платити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.626 вказаного Кодексу договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як визначено ст.629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом (ч.2 ст.806 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 292 Господарського кодексу України (далі - ГК України) лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Частиною 7 ст.292 ГК України передбачено, що правове регулювання лізингу здійснюється відповідно до ГК України та інших законів.

Пунктом 3 ч.2 ст.11 Закону України "Про фінансовий лізинг" унормовано, що лізингоодержувач зобов`язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі. Відповідно до ч. 1 ст. 16 вказаного Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

За умовами ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що з урахуванням приписів ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг" та погодженого графіку внесення лізингових платежів (Додаток №2 до договору), строк оплати всіх спірних лізингових платежів є таким, що настав.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.202 ГК України та ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.129 Конституції України та ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Згідно із ст.2 ст.73 ГПК України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та на засадах змагальності.

З огляду на вимоги ч.ч.1, 3 ст.74, ст.73 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доказів виконання відповідачем 1 взятих на себе зобов`язань з повної оплати п`ятнадцятого - вісімнадцятого платежів за графіком внесення лізингових платежів у загальному розмірі 42141,92Євро, що станом на 18.01.2023 становить 1 689 713,83грн, матеріали справи не містять, факт наявності заборгованості у заявленому до стягнення розмірі лізингоодержувачем не заперечується.

Позивачем на підставі п.8.1. договору також заявлено до стягнення солідарно з відповідачів 70% річних в сумі 154 925,05грн., які нараховані у зв`язку з простроченням лізингових платежів.

Відповідно до змісту відзиву на позовну заяву, ведення воєнного стану в Україні та тимчасова окупація міста Лиман, де знаходиться Фермерське господарство «Время», суттєво вплинуло на можливість виконання відповідачем 1 своїх договірних зобов`язань, оскільки майно та приміщення господарства зруйновані, сільгосптехніка викрадена та знищена, доступ до земель та зруйнованого майна неможливий через мінування земель.

Враховуючи викладене, з посиланням на форс-мажорні обставини, ст.617 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст.218 Господарського кодексу України (далі - ГК України), відповідач 1 у відзиві просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Під час розгляду справи по суті представник відповідача 1 зазначав, що нанесені фермерському господарству внаслідок воєнної агресії збитки значно ускладнили можливість здійснення господарської діяльності, у зв`язку з чим господарство знаходиться у вкрай складному фінансовому становищі.

Щодо тверджень зазначених у відзиві, суд зазначає наступне.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022.

В подальшому строк дії воєнного стану продовжувався, востаннє відповідно до Указу Президента України від 01.05.2023 №254/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану в Україні продовжувався з 05 години 2023 року 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб (тобто до 18 серпня 2023 року).

Відповідно до статті 14-1 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Суд зазначає, що ст. 617 ЦК України, на яку посилається відповідач 1 у відзиві, визначені підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, а саме: особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Тобто, можливе звільнення саме від відповідальності за невиконання зобов`язання, а не від виконання в цілому. Відтак, навіть встановлення факту настання форс-мажорних обставин за приписами вказаної правової норми не звільняє Фермерське господарство «Время» від виконання основного зобов`язання.

Відповідно до приписів статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Судом враховано, що ч.2 ст.218 ГК України та ст.617 ЦК України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.

З огляду на викладене, обставини неможливості повної сплати лізингових платежів через відсутність необхідних коштів не є в розумінні ст.607 ЦК України підставою для припинення зобов`язання неможливістю його виконання.

В частині доводів відповідача 1 про відмову у стягненні заявлених відсотків річних на підставі ст.617 ЦК України та ст.218 ГК України, суд зазначає наступне.

Позивачем заявлені до стягнення проценти річних на підставі п.8.1. договору відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України.

Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір відсотків.

У даному випадку сторони договору фінансового лізингу встановили інший розмір річних - 70% річних.

Суд зазначає, що за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю: грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов`язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (ст.607 ЦК України) або на відсутність вини (ст.ст.614, 617 ЦК України чи ст.218 ГК України). Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.06.2020 у справі №910/4926/19, від 30.03.2020 у справі №910/3011/19, від 12.04.2017 у справі №913/869/14.

Згідно з положеннями ст.218 ГК України у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з ст.617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів.

Суд, досліджуючи сам зміст поняття господарсько-правової відповідальності та належності до неї заявлених до стягнення грошових зобов`язань зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 216 ГК України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Згідно із ч.1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

В свою чергу, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді процентів річних відповідно до ст.625 ЦК України не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю, тобто відсотки річних та інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання (аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Великої Палата Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19), а отже відсутні підстави відмовити у їх стягненні на підставі ст.ст. 614, 617 ЦК України за наявності форс-мажорних обставин.

Аналогічні доводи викладені Верховним Судом у постанові від 23.03.2023 по справі №920/505/22.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для звільнення відповідача 1 від заявлених до стягнення відсотків річних на підставі статей 614, 617 ЦК України, ст.218 ГК України.

Таким чином, викладені у відзиві доводи щодо наявності встановлених ст.617 ЦК України) та ст.218 ГК України підстав для відмови у задоволенні позовних вимог є не обґрунтованими.

ЦК України передбачає спеціальні способи, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.

Таке забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати окремо від основного (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №757/31762/14-ц (провадження №14-662цс18)).

Одним із видів акцесорного зобов`язання є порука (ч.1 ст. 546 ЦК України).

Відповідно до ч.1, 3 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручителем може бути одна або кілька осіб.

Згідно із ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання.

Строк звернення з позовом до поручителя обмежується строком поруки відповідно до ч.4 ст.559 (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду в постанові від 08 червня 2021 року у справі № 202/781/14-ц).

Строк, передбачений ч.4 ст. 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, чи встановлено договором або законом строк її дії, його сплив припиняє відповідне право кредитора.

Як вже встановлено судом, в забезпечення виконання зобов`язань Фермерського господарства «Время» за договором фінансового лізингу №690ФЛ-21 від 08.09.2021 між позивачем та відповідачем 2 (поручителем) був укладений договір поруки №1П/69ФЛ-21 від 09.09.2021, предметом якого є зобов`язання поручителя перед лізингодавцем в повному обсязі солідарно відповідати за виконання лізингоодержувачем своїх зобов`язань перед лізингодавцем, які випливають з умов договору фінансового лізингу №69ФЛ-21 від 08.09.2021, а також усіх додаткових угод до нього, які вже укладені та можуть бути укладені до закінчення строку дії вказаного договору.

Договором поруки у п.6.2. встановлено, що порука припиняється, якщо лізингодавець протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання за основним договором не пред`явить вимоги до поручителя.

Судом встановлено, що кредитор (позивач) реалізував свої права за порукою як видом забезпечення зобов`язання у строк дії поруки шляхом пред`явлення протягом зазначеного у п.6.2. договору поруки строку позовної заяви з вимогою до поручителя.

За таких обставин та з урахуванням умов договору поруки, позивач набув право вимоги до поручителя (відповідача 2) як солідарного боржника щодо погашення заборгованості та відсотків річних за спірним договором фінансового лізингу.

Відповідно до ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників, кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом так і від будь-кого з них окремо.

Враховуючи, що відповідачі не надали суду доказів у підтвердження повної сплати п`ятнадцятого - вісімнадцятого лізингових платежів, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині солідарного стягнення з відповідачів основної заборгованості за договором фінансового лізингу в сумі 1 689 713,83грн. є правомірними та підлягають задоволенню.

Позивачем на підставі п.8.1. договору фінансового лізингу у зв`язку з простроченням лізингових платежів також заявлено до стягнення солідарно з відповідачів 70% річних в сумі 154 925,05грн.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проценти, передбачені ст.625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів.

За умовами п.8.1. договору фінансового лізингу у випадку, якщо лізингоодержувач порушить строк оплати будь-якого лізингового платежу, який встановлений в графіку, лізингоодержувач несе відповідальність перед лізингодавцем у вигляді сплати сімдесяти процентів річних від суми простроченого лізингового платежу (відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України).

Слід відзначити, що відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Тобто, у даному випадку сторони у добровільному порядку дійшли згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої ч.2 ст.625 ЦК України, і встановили її в розмірі сімдесяти відсотків річних.

Заявлені до стягнення 70% річних розраховані наступним чином:

За лізинговим платежем №16:

- на суму боргу 465922,20грн (12900,00 Євро) за період з 21.10.2022-18.01.2023 у розмірі 80419,45грн.;

- на суму боргу 10056,33грн (278,43Євро) за період з 21.10.2022-18.01.2023 у розмірі 1735,75грн.;

За лізинговим платежем №17:

- на суму боргу 493795,23грн (12900,00 Євро) за період з 21.11.2022 по 14.12.2022 у розмірі 22728,11грн.;

- на суму боргу 5543,14грн (144,81 Євро) за період з 21.11.2022 по 18.01.2023 у розмірі 627,21грн.;

- на суму боргу 486991,93грн (12391,12Євро) за період з 15.12.2022по 11.01.2023 у розмірі 26150,80грн.

- на суму боргу 481934,75грн (12139,23Євро) за період з 12.01.2023 по 18.01.2023 у розмірі 6469,81грн.;

За лізинговим платежем №18:

- на суму боргу 255955,07грн (6512,57Євро) за період з 16.12.2022 по 18.01.2023 у розмірі 16689,67грн;

- на суму боргу 1598,79грн (40,68Євро) за період з 16.12.2022 п 18.01.2023 у розмірі 104,25грн.

Дослідивши розрахунок, суд встановив, що позивачем здійснений розрахунок враховуючи здійснені оплати, періоди нарахування обрані вірно.

Розглядаючи вимоги в частині стягнення 70% річних у розмірі 154 925,05грн., приймаючи до уваги доводи Фермерського господарства «Время» у відзиві щодо суттєвого впливу воєнного стану в Україні на суб`єкта господарювання, суд дійшов наступних висновків.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених ст.3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників.

Водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора. (така правова позиція викладена у п.8.33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18.03.2020 №902/417/18 дійшла висновку, що, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним із принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру процентів річних, що підлягають стягненню з боржника за прострочення грошового зобов`язання, суд зазначає наступне.

Відповідно до встановлених судом обставин справи, за змістом пункту п.8.1. договору фінансового лізингу, положень ст. 625 ЦК України, заявлена до стягнення сума річних у визначеному за договором розмірі від несплаченого лізингового платежу є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

Суд вже акцентував увагу на тому, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі №915/880/18, від 26.09.2019 у справі №912/48/19, тощо).

Вимагати сплату суми боргу з врахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18).

Звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 ЦК України позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 №902/417/18, зменшення розміру заявлених до стягнення процентів річних з урахуванням конкретних обставин справи є правом суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе їх зменшення.

У порівнянні, відповідно до ч.1 ст.233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Досліджуючи обставини прострочення відповідачем 1 виконання зобов`язань за договором фінансового лізингу, виходячи із встановлених у ст. 3 ЦК України загальних засад справедливості, добросовісності та розумності, суд бере до уваги наступне.

Спірним об`єктом лізингу є сівалка точного висіву, причіпна з центральним приводом Rapid RD400C вартістю 79612,57 Євро.

Спірні правовідносини сторін виникли у зв`язку з простроченням відповідачем 1 сплати п`ятнадцятого - вісімнадцятого лізингових платежів, строки оплати за якими виникли 20.09.2022, 20.10.2022, 20.11.2022, 15.12.2022 відповідно.

Місцезнаходженням Фермерського господарства «Время» є Донецька обл., м. Лиман, вул. Комунальна, 7.

Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 №309 "Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією" (з урахуванням змін) Лиманська міська територіальна громада включена до переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій з 24.02.2022, дата припинення можливості бойових дій 31.12.2022; м. Лиман Лиманської міської територіальної громади з 25.05.2022 по 30.09.2022 знаходився під тимчасовою окупацією Російської Федерації; з 01.01.2023 Лиманська міська територіальна громада віднесена до території активних бойових дій.

У наданій до суду заяві по сути відповідач 1 стверджує, в результаті окупації майно та приміщення Фермерського господарства «Время» було зруйновано та розграбовано, вся документація знищена, сільгосптехніка викрадена та знищена.

Так, наявним в матеріалах справи витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань (дата реєстрації провадження 23.07.2022) підтверджується реєстрація кримінального провадження за наслідками звернення 22.07.2022 засновника Фермерського господарства «Время» Перебійніс А.Л. (відповідач 2) з заявою до Соломянського УП ГУНП у м.Київ про те, що війська Російської Федерації у червні 2022 року знищили належні господарству приміщення, склади, посівні поля; адреса приміщень Донецька область, Краматорський район, смт Дробишеве.

Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 №309 "Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією" (у редакції станом на 22.12.2022) Краматорський район, смт Дробишеве Лиманської міської територіальної громади з 16.05.2022 по 30.09.2022 находилося під тимчасовою окупацією Російської Федерації.

Згідно наявної в матеріалах справи типової форми №03-9 інвентарного списку основних засобів, сівалка точного висіву, причіпна з центральним приводом Rapid RD400C (об`єкт лізингу), серійний номер №RD00019041, значиться викраденою військовими російської федерації.

Матеріалами справи підтверджується, що Фермерське господарство «Время» внесено до переліку землевласників та землекористувачів, земельні ділянки сільскогосподаського призначення яких потребують першочергового обстеження на наявність вибухонебезпечних предметів (крім земельних ділянок, які не доцільно розміновувати з військивих міркувань).

Вказані обставини не могли не вплинути на господарську діяльність фермерського господарства, а відтак на його фінансовий стан.

Вирішуючи питання щодо зменшення суми відсотків річних у цій справі суд враховує, що матеріали справи не містять доказів, що позивач або інші особи зазнали збитків у зв`язку із простроченням виконання відповідачем 1 зобов`язання у спірних відносинах, а також приймає до уваги ступінь виконання основного зобов`язання (незважаючи на спричинені бойовими діями наслідки та тимчасову окупацію території ведення господарської діяльності, відповідачем 1 після складання позовної заяви вчинялися дії з погашення виниклої перед позивачем заборгованості шляхом здійснення платежів 24.01.2023, 15.02.2023, 07.03.2023, 27.04.2023 на загальну суму 90000,00грн.).

За переконанням суду, встановлення процентної ставки річних на рівні 70% свідчить про її невідповідність принципу справедливості, адже перевищує справедливу межу адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу позивача внаслідок прострочення зобов`язання зі сторони відповідача 1, адже цивільна відповідальність повинна носити виключно компенсаторний характер, а не бути джерелом отримання доходів.

Крім того, пред`являючи позов ТОВ "Адванс-Лізинг" на підставі п.10.3. договору здійснило перерахунок несплачених лізингових платежів у грошову одиницю України (гривню) за міжбанківський курсом євро станом на дату, що передує даті складання ним позовної заяви. З вказаного слідує, що заявлена до стягнення сума у гривні еквівалентна сумі боргу у євро на час звернення з позовом, а відтак позивач не поніс інфляційних збитків у зв`язку з девальвацією грошової одиниці України по відношенню до мирових валют.

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, передбачених ст. 625 ЦК України у цивільному праві, ступень вини відповідача 1 у виникненні спору, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, з урахуванням конкретних обставин справи, суд дійшов висновку можливим зменшити розмір процентів річних за час затримки розрахунку до розміру 3% передбаченому законом (ч.2 ст. 625 ЦК України), що відповідатиме загальним засадам цивільного законодавства.

Зменшуючи розмір процентів річних до 3% річних суд не позбавляє кредитора можливості захистити власні інтереси шляхом стягнення процентів річних у тому розмірі, який відповідно до обставин справи одночасно виконує компенсаційну функцію для кредитора, але не є надмірним для боржника.

Суд здійснивши за допомогою програми інформаційно-пошукової системи "ЛІГА Закон" розрахунок 3% річних в межах обраних позивачем періодів нарахування (періоди нарахування обрані вірно), встановив, що підлягає стягненню 3% річних у розмірі 6639,65грн., за наступним розрахунком:

За лізинговим платежем №16

- на суму боргу 465922,20грн (12900,00 Євро) за період з 21.10.2022-18.01.2023 у розмірі 3446,55грн.;

- на суму боргу 10056,33грн (278,43Євро) за період з 21.10.2022-18.01.2023 у розмірі 74,39грн;

За лізинговим платежем №17

- на суму боргу 493795,23грн (12900,00 Євро) за період з 21.11.2022 по 14.12.2022 у розмірі 974,06грн.;

- на суму боргу 5543,14грн (144,81 Євро) за період з 21.11.2022 по 18.01.2023 у розмірі 26,88грн.;

- на суму боргу 486991,93грн (12391,12Євро) за період з 15.12.2022по 11.01.2023 у розмірі 1120,75грн.;

- на суму боргу 481934,75грн (12139,23Євро) за період з 12.01.2023 по 18.01.2023 у розмірі 277,28грн.;

За лізинговим платежем №18

- на суму боргу 255955,07грн (6512,57Євро) за період з 16.12.2022 по 18.01.2023 у розмірі 715,27грн;

- на суму боргу 1598,79грн (40,68Євро) за період з 16.12.2022 п 18.01.2023 у розмірі 4,47грн.

Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині солідарного стягнення з відповідачів відсотків річних, у зв`язку з їх зменшенням, підлягають частковому задоволенню у розмірі 6639,65грн.

Розглянувши заявлені позивачем до стягнення витрати на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У ч. 1-2 ст. 126 ГПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч. 3-5 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Позивачем дотримано вимоги ГПК України, в позовній заяві зазначено суму судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги у даній справі, у розмірі 40000,00грн., з яких 25000,00грн - за комплексне ведення справи у суду першої інстанції та 15000,00грн «гонорар успіху» за досягнення позитивного результату.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст.129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18.

Відповідно до ч. 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 ГПК України, визначені також положеннями ч. 6, 7, 9 ст. 129 цього Кодексу.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись ч. 5-7, 9 статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Такі критерії оцінки поданих заявником доказів суд застосовує з урахуванням особливостей кожної справи та виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, приписів статей 123-130 ГПК України та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.

Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Як свідчать матеріали справи, на підтвердження наданих послуг з правничої допомоги надано суду в копіях: договір №2/12-21 про надання правничої (правової) допомоги від 10.12.2021; Додаткова угода №10 від 18.01.2023 до договору про надання правничої (правової) допомоги №2/12-21 від 10.12.2021 (розрахунок вартості послуг з надання правничої (правової) допомоги; ордер серія АЕ №1148303 від 08.08.2022; платіжне доручення №173 від 23.01.2023.

Матеріалами справи підтверджується, що за підписом адвоката Кирило Талаконов підписана позовна заява та відповідь на відзив, заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, заява про розгляд справи без участі представника позивача, заява про зменшення розміру позовних вимог. Також вказаний адвокат приймав участь у двох судових засіданнях з розгляду справи по суті у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

З наданого договору про надання правничої (правової) допомоги №2/12-21 від 10.12.2021 вбачається, що зазначений договір укладений між Адвокатським бюро «Талоканова Кирила» (далі - бюро) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Адвенс-Лізинг» (далі - клієнт), відповідно до п.1.1. договору бюро приймає доручення клієнта та бере на себе зобов`язання надати клієнту правову допомогу щодо: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань; складання звернень (заяв, скарг, пропозицій) та інших документів правового характеру; складання процесуальних документів; представництва та захист інтересів клієнта в будь-яких органах державної влади, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкованості, а також зокрема в у судах під час здійснення господарського провадження; будь-які інші питання правового характеру.

Відповідно до п.3.1. договору розмір гонорару, який клієнт сплачує бюро за надану в межах цього договору правничу (правову) допомогу визначається сторонами окремою додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною цього договору.

Так, 18.01.2023 між Адвокатським бюро «Талоканова Кирила» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Адвенс-Лізинг» була укладена Додаткова угода №10 до договору, відповідно до п.1 якої дана угода визначає порядок та умови оплати гонорару за надання правничої (правової) допомоги бюро у спорі про стягнення з Фермерського господарства «Врємя» (31217606) та ОСОБА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Адванс-Лізинг» заборгованості за договором фінансового лізингу №69ФЛ-21 від 08.09.2021 та договором поруки №1П/69ФЛ-21 від 09.09.2021.

Так, у п.2. Додаткової угоди №10 визначено розмір гонорару за надання правничої (правової) допомоги по комплексному веденню вказаної в п.1 цієї Додаткової угоди справи у суді першої інстанції, включаючи підготовку всіх процесуальних документів, складає 25000,00грн.

Сторони погодили, що вищезазначений розмір гонорару за надання правничої (правової) допомоги встановлений у цій Додатковій угоді у вигляді фіксованої суми, яка не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого бюро часу, а отже розмір гонорару є визначеним у розумінні ч.3 ст. 126 ГПК України.

Повна оплата гонорару за надання правничої (правової) допомоги за цією Додатковою угодою здійснюється впродовж 30 календарних днів з дати укладання цієї додаткової угоди.

На підтвердження виконання п.2 Додатковою угоди до матеріалів справи надано платіжне доручення № 173 від 23.01.2023.

За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону).

Верховний Суд у постанові від 19.11.2021 у справі №910/4317/21 зробив висновок про те, що адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Аналогічні правові висновки Верховного суду викладені у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №922/1163/18, від 07.09.2020 у справі № 910/4201/19.

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі №904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 року у справі № 912/1025/20).

Суд зазначає, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, однак суд має оцінити рівень адвокатських витрат з урахуванням того, чи є їх сума обґрунтованою.

Як вже зазначалося, Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Такі критерії оцінки поданих заявником доказів суд застосовує з урахуванням особливостей кожної справи та виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, приписів статей 123-130 ГПК України та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.

Спірні правовідносини між сторонами у справі виникли у зв`язку із невиконанням лізингоодержувачем (відповідачем 1) своїх зобов`язань за договором фінансового лізингу в частині повної та своєчасної оплати п`ятнадцятого - вісімнадцятого платежів згідно графіку їх внесення, що стало підставою для нарахування 70% річних.

Тобто, даний спір є незначної складності, спір відноситься до категорії спорів, що виникають у зв`язку із неналежним виконанням договірних зобов`язань. У спорах такого характеру судова практика є сталою.

Крім того, спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України та ГК України. Великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, спірні правовідносини не передбачають.

Тобто, для адвокатського об`єднання дана справа є звичайним розрахунковим спором, а отже, підготовка позовної заяви не потребувала значних затрат часу, великого обсягу юридичної і технічної роботи (текст позову розміщено на 4 аркушах). Розрахунки заявлених до стягнення відсотків річних не є складними. Підготовка відповіді на відзив, заяви про зменшення розміру позовних вимог також не потребувала значних затрат часу, великого обсягу юридичної і технічної роботи (текст розміщено на 3 аркушах).

Суд вважає, що для адвоката складання заяв про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції та заява про розгляд справи без участі представника позивача не потребувало значних затрат часу з огляду на їх зміст та обґрунтування, оскільки це по суті є лише заявами з процесуальних питань. Тобто вказані заяви є лише процесуальним інструментом звернення до суду.

Незважаючи на значну суму позову, до матеріалів позову додана не велика кількості документів, на дослідження б яких адвокат витратив значний час.

З огляду на зазначене, керуючись критерієм розумності розміру адвокатських витрат, з урахуванням обставин справи та наданих адвокатом в межах даної справи професійних послуг, за висновком суду, розмір витрат на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 16000грн. відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру у даній категорії спору для кваліфікованого юриста, іншу частину гонорару адвокату у розмірі 9000,00грн нестиме позивач.

Також позивачем заявлено до стягнення "гонорар успіху" у розмірі 15000,00грн.

Відповідно до п.3 Додаткової угоди №10 від 18.01.2023 до договору про надання правничої (правової) допомоги, сторони дійшли згоди, що розмір «гонорару успіху» за досягнення позитивного результату внаслідок надання бюро правничої (правової) допомоги клієнту відповідно до цієї Додаткової угоди складає 15000,00грн. Під досягненням позитивного результату» сторони розуміють винесення судом першої інстанції рішення на користь клієнта про стягнення з відповідача/відповідачів не менше 70% ціни позову).

Повна оплата «гонорару успіху» за досягнення позитивного результату за цією Додатковою угодою здійснюється впродовж 90 календарних днів з дати укладання судом першої інстанції відповідного рішення.

Суд зауважує, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі № 904/4507/18.

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) Європейський суд з прав людини вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". Європейський суд з прав людини вказав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що за наявності угод, які передбачають "гонорар успіху", ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі "Пакдемірлі проти Туреччини" (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала "гонорар успіху" у сумі 6672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§70- 72); (пункти 5.34, 5.40, 5.41, 5.42, 5.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі №904/4507/18).

Суд враховує зазначену судову практику у вирішення питання щодо стягнення "гонорару успіху".

Суд відзначає, що ці витрати не обумовлені виконанням адвокатом будь-яких конкретних послуг, тобто є гонораром, який був визначений лише на власний розсуд сторонами договору про надання правової допомоги, а тому не може бути визнаний судом як об`єктивно необхідні витрати позивача на правничу допомогу у зв`язку із розглядом цієї справи.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що в частині стягнення "гонорару успіху" у розмірі 15000,00грн, такі витрати не відповідають критерію розумності, оскільки не мають характеру необхідних, не містять обґрунтування обсягу фактичних дій представника позивача, які достатньою мірою можуть бути співвіднесені із досягненням успішного результату, у зв`язку з чим їх відшкодування з огляду на обставини даної справи матиме надмірний тягар для іншої сторони, тому у цій частині суд дійшов висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування позивачеві цих витрат.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, судовий збір у разі зменшення судом розміру відсотків річних відшкодовується за рахунок відповідача повністю без урахування такого зменшення (враховуючи правову позицію викладену у п. 4.3 чинної постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України").

Керуючись статтями 12, 46, 73, 74-79, 86, 91, 129, 236-238 ГПК України господарський суд,

В И Р I Ш И В:

Позовну заяву задовольнити частково.

Стягнути солідарно з Фермерського господарства «Врємя» (84401, Донецька обл., м. Лиман, вул. Комунальна, 7, ) та ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 НОМЕР_1 ; адреса як внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Адванс-Лізинг» (49083, м. Дніпро, вул. Собінова, буд. 1, ) суму основного боргу у розмірі 1689713,83грн., 3% річних у розмірі 6639,65грн, витрати на правничу допомогу у розмірі 16000,00грн та судовий збір у розмірі 27669,58грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Згідно із ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення в порядку, передбаченому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 03.08.2023.

Враховуючи знаходження головуючого судді у відпустці, а також приписи статті 3 Конституції України, зважаючи на обставини, пов`язані із збройною агресію проти України, наявність активних військових дій в м. Харкові, а також особливого (дистанційного) режиму роботи господарського суду Донецької області, повний текст рішення складений судом у межах розумного строку в розумінні положень ГПК України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суддя Ю.В. Макарова