ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" липня 2023 р. Справа№ 910/10150/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Гаврилюка О.М.

Суліма В.В.

при секретарі судового засідання Новосельцеві О.Р.

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Щербатюк Н.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Українські смоли"

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2023

у справі №910/10150/22

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Міко-Транс-1"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Українські смоли"

про стягнення 540 576,10 грн,-

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Міко-Транс-1" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Українські смоли" про стягнення 540 576,10 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на порушення відповідачем умов договору транспортного експедирування вантажних перевезень у міжнародному сполученні № 22012018 від 22.01.2018 у частині своєчасної сплати вартості послуг перевезення, у зв`язку з чим, позивач просив стягнути з відповідача 540 576,10 грн, з яких: 451 468,59 грн - основного боргу, 80 286,51 грн - інфляційних втрат, 8 821 грн - трьох процентів річних.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.03.2023 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Міко-Транс-1" задоволено повністю.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Українські смоли" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Міко-Транс-1" 451 468,59 грн основного боргу, 80 286,51 грн. інфляційних втрат, 8 821 грн трьох процентів річних, 8 108,64 грн витрат по сплаті судового збору, 40 500 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що позивач належним чином виконав обумовлені заявками відповідача перевезення, однак, останній на момент прийняття рішення не надав документів, які б могли свідчити про погашення заборгованості відповідача в загальному розмірі 451468,59 грн. за надані послуги, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог у цій частині.

Також, за прострочення грошового зобов`язання позивачем нараховано 8821 грн. трьох процентів річних та 80286,51 грн. інфляційних втрат. Здійснивши арифметичний перерахунок сум компенсаційних витрат, суд дійшов висновку про задоволення відповідних позовних вимог у повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Українські смоли" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2023 у справі №910/10150/22 скасувати повністю і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову.

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Крім того, апелянт зазначає на адресу відповідача не надсилалась копія ухвали про відкриття провадження від 11.10.2022, яка була розміщена на сайті ЄРДР. Під час ознайомлення з матеріалами справи 31.03.2023 представником відповідача встановлено, що зазначена ухвала була надіслана на електронну адресу відповідача 12.10.202022. Отже, відповідач вказує, що у матеріалах справи відсутністі докази про належне повідомлення відповідача про відкриття проваденння у справі, що позбавило його подати заперечення проти розгляду справи у порядку спрощеного провадження та надати докази на спростування позовних вимог.

Апелянт також вказує, що суд не надав належної оцінки п.6.1 договору № 22012018 транспортного експедирування вантажних перевезень у міжнародному сполученні від 22.01.2018, згідно якого сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання своїх обов`язків за даним договором, у випадку, якщо їх виконання неможливо внаслідок обставин непереборної сили, тобто стихійних лих, воєнних дій, страйків, постанов уряду, які напряму забороняють дії щодо виконання цього договору або впливають на строки його виконання, а п. 6.2 договору передбачено, що строки виконання зобов`язань за даним договором можуть бути відсутні на період дії форс-мажорних обставин.

Скаржник звертає увагу, що листом від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини - військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою запровадження воєнного стану та підтвердила, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотніми та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб за договором.

Також, апелянт у якості доказів неможливості виконання своїх зобов`язань зазначає: всі основні засоби виробництва та промисловості потужності, а також бухгалтерські, кадрові та фінансові документи, документи податкової звітності захоплені країною-агресором перебувають та тимчасово окупованій території, в м.Рубіжне Луганської області, що унеможливлює будь-яке здійснення господарської діяльності, до якої входить і розрахунок з кредиторами.

Крім того, апелянт вказує, що ним було перераховано на поточний рахунок позивача грошові кошти за надані послуги по рахунку № 531 від 23.02.2022 у сумі 139 841,58 грн (платіжне доручення №382 від 28.04.2022), а також здійснювалось погашення існуючої заборгованості за надані послуги по рахунку № 24 від 10.01.2022 у сумі 3 000,00 грн (платіжне доручення № 381 від 28.04.2022), по рахунку № 24 від 10.01.2022 у сумі 10 000,00 грн (платіжне доручення № 443 від 23.06.2022).

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

В свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач у своєму відзиві, наданому до суду 16.05.2023, зазначає, що рішення суду прийнято при повному з`ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін.

Крім того, щодо повідомлення відповідача про відкриття провадження у справі, позивач вказує, твердження відповідача зводяться лише до того, що матеріали справи не містять доказів про повідомлення відповідача про відкриття провадження у справі, ні в апеляційній скарзі, ні у відзиві на позов відповідач не пише, що він не отримував ухвалу електронною поштою, і не пише, що йому не було відомо про відкриття провадження, а навпаки пише, що з ЄДРСР йому стало відомо про позов, тобто відповідач сам визнав, що він був добре обізнаний про наявність ухвали про відкриття провадження та пред`явлення позову.

До того ж відповідачу було відомо, що позивачем було подано позовну заяву, оскільки він її отримав поштою та подав відзив на позовну заяву від 07.11.2022 разом з доказами на спростування позовних вимог та, на думку позивача, це не завадило б і подати свої заперечення проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Також, позивач наголошує, що вантаж було доставлено на адресу відповідача ще до початку тимчасової окупації м. Рубіжне - 13.01.2022, 21.01.2022, 03.02.2022, 22.02.2022, та, відповідно, останніми днями оплати є: 20.01.2022, 28.01.2022, 10.02.2022 та 01.03.2022. Отже, посилання відповідача, як на доказ неможливості виконання своїх зобов`язань та знаходження всіх виробничих потужностей та документів у м. Рубіжне Луганської області, яке знаходиться в тимчасовій окупації з 24.02.2022, є безпідставним та повністю необґрунтованим, оскільки зобов`язання з оплати наданих позивачем послуг, майже по всім заявкам, виникло ще задовго до появи форс-мажорних обстави, тобто можливі форс-мажорні обставини ніяк не можуть впливати на зобов`язання відповідача, які виникли ще до моменту їх настання, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором. Крім того, відповідач мав змогу звернутися до ТПП України або відповідної регіональної ТПП України або відповідної регіональної ТПП для засвідчення форс-мажорних обставин непереборної сили, проте цього не зробив. Тому, на думку позивача, твердження відповідача недоведені документально і ґрунтуються виключно на бажанні уникути від виконання зобов`язання.

Позивач у відзиві на позовну заяву також зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги становить 29 700,00 грн та докази понесених судових витрат, та їх остаточний розрахунок будуть надані відподно до ч.8 ст. 129 ГПК України.

Клопотання сторін

14.04.2023 від представника позивача надійшло клопотання про стягнення витрат, пов`язаних з розглядом справи в апеляційній інстанції, в якій заявник просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 18 900,00 грн.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.04.2023 справу № 910/10150/22 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Гаврилюк О.М., Сулім В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.04.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Українські смоли" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2023 у справі № 910/10150/22 та призначено справу до розгляду на 05.06.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2023 відкладено розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Українські смоли" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2023 у справі № 910/10150/22 на 26.06.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.06.2023 відкладено розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Українські смоли" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2023 у справі № 910/10150/22 на 31.07.2023.

Явка представників сторін

Представник позивача у судове засідання, призначене на 31.07.2023, не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується відповідним поштовим повідомленням, наявним у матеріалах справи 729).

Враховуючи положення частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка представника позивача обов`язковою в судове засідання не визнавалась, та враховуючи відсутність заперечень представника позивача про розгляд справи у його відсутність, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника позивача.

Позиції учасників справи

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційної інстанції 31.07.2023 підтримала доводи апеляційної скарги, з підстав, викладених у ній, просила задовольнити апеляційну скаргу та винести нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

22.01.2018 між позивачем (експедитор) та відповідачем (замовник) укладено договір транспортного експедирування вантажних перевезень у міжнародному сполученні № 22012018, за умовами якого експедитор приймає на себе обов`язки від свого імені та за рахунок замовника організувати надання послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу автомобільним транспортом з метою його доставки від пунктів відправлення до пунктів призначення згідно з заявками замовника (надалі - послуги транспортного експедирування, або послуги).

Відповідно до п. 1.2. договору, на виконання умов договору, експедитор зобов`язаний від свого імені та за рахунок замовника укласти договір перевезення з перевізником та з іншими можливими учасниками транспортного процесу.

Згідно з п. 5.3. договору підставою для здійснення замовником оплати за послуги щодо кожного перевезення є копія рахунку експедитора, а також копія товарно-транспортної накладної (CMR) з відмітками вантажовідправника, перевізника, вантажоотримвача та митних органів на шляху проходження вантажу, пред`явлені замовнику.

Відповідно до п. 5.4. договору строк проведення розрахунків за договором, тобто за кожне здійснене перевезення складає 5 (п`ять) банківських днів з моменту вивантаження автомобіля.

У пункті 5.5. договору передбачено, що за кожним організованим перевезенням сторонами підписується акт виконаних робіт. У випадку, якщо відправлений експедитором замовнику акт виконаних робіт останнім не підписаний і не відхилений впродовж 10 днів з моменту його отримання замовником, він вважається прийнятим без змін.

За положеннями пункту 8.1 договору останній набирає чинності з моменту його підписання та діє протягом року, та автоматично пролонгується на кожний наступний календарний рік, якщо на це немає письмових заперечень сторін.

На виконання умов договору позивачем надано відповідачу послуги з транспортного експедирування вантажних перевезень згідно із заявкою №37 657 на загальну суму 5100 евро, що на дату формування рахунку 10.01.2022 еквівалентно по курсу НБУ 153 658,45 грн, та підтверджуються складеними та надісланими відповідачу документами, а саме: CMR (розвантаження 13.01.2022), акт наданих послуг №24 від 13.01.2022, рахунок на оплату №24 від 10.01.2022; заявкою №37 704 на загальну суму 4700 евро, що на дату формування рахунку 18.01.2022 еквівалентно по курсу НБУ 150 671,18 грн, та підтверджуються складеними та надісланими відповідачу документами, а саме: CMR (розвантаження 21.01.2022), акт наданих послуг №92 від 21.01.2022, рахунок на оплату №92 від 18.01.2022; заявкою №38 039 на загальну суму 4450 евро, що на дату формування рахунку 01.02.2022 еквівалентно по курсу НБУ 141 271,47 грн, та підтверджуються складеними та надісланими відповідачу документами, а саме: CMR (розвантаження 03.02.2022), акт наданих послуг №252 від 03.02.2022, рахунок на оплату №252 від 01.02.2022; заявкою №38 272 на загальну суму 4450 евро, що на дату формування рахунку 16.02.2022 еквівалентно по курсу НБУ 142525,93 грн, та підтверджується складеними та надісланими відповідачу CMR (розвантаження 22.02.2022), акт наданих послуг № 436 від 22.02.2022, рахунок на оплату №436 від 16.02.2022.

Судом першої інстанції встановлено, що в CMR містяться відмітки печаток фактичних перевізників, які здійснювали перевезення за укладеними заявками, а також відмітки відповідача про розвантаження та отримання вантажу, а саме: CMR до заявки № 37 657 - 13.01.2022 у графі 24 зроблено відмітку про розвантаження та отримання вантажу, яка завірена підписом та печаткою відповідача; CMR до заявки № 37 704 - 21.01.2022 у графі 24 зроблено відмітку про розвантаження та отримання вантажу, яка завірена підписом та печаткою відповідача; CMR до заявки № 38 039 - в графі 24 зроблено відмітку про розвантаження та отримання вантажу, яка завірена підписом та печаткою відповідача, без зазначення дати, утім акт наданих послуг за цим перевезенням датований 03.02.2022; CMR до заявки №38 272 - в графі 24 зроблено відмітку про розвантаження та отримання вантажу, яка завірена підписом та печаткою відповідача, без зазначення дати, проте, акт наданих послуг за вказаним перевезенням складено 22.02.2022.

При цьому, жодних зауважень при прийнятті вантажу відповідачем у CMR та актах наданих послуг не міститься.

06.09.2022 позивачем направлено на поштову адресу відповідача оригінали рахунків, актів наданих послуг та копії CMR разом з досудовою вимогою про стягнення заборгованості за договором №22012018 від 22.01.2018, проте відповідач відповіді або грошових коштів не надав.

Судом встановлено, що акт наданих послуг №24 від 13.01.2022 зі сторони відповідача не підписаний. Втім, відповідний акт направлений відповідачу разом із вимогою 06.09.2022 та доказів його відхилення відповідачем матеріали справи не містять.

Відтак, виходячи зі змісту пункту 5.5 договору, даний акт наданих послуг №24 від 13.01.2022 вважається прийнятим відповідачем без змін.

Відповідачем здійснено часткові оплати за заявкою №37 657 (акт наданих послуг №24 від 13.01.2022) на загальну суму 141 658,45 грн, відповідно до наступних платіжних доручень: №252 від 07.02.2022 на суму 28 658,45 грн, №260 від 08.02.2022 на суму 30 000,00 грн, №273 від 10.02.2022 на суму 50 000,00 грн., №284 від 14.02.2022 на суму 20 000,00 грн, №381 від 28.04.2022 на суму 3 000,00 грн, №443 від 23.06.2022 на суму 10 000,00 грн. Отже, залишок заборгованості відповідача за заявкою №37 657 становить 17 000,00 грн.

Оскільки оплата за іншими заявками від відповідача не надходила, заборгованість по кожній із заявок складає: 150 671,19 грн. за заявкою №37 704; 141 271,47 грн. за заявкою №38 039; 142 525,93 грн. за заявкою №38 272.

Спір у справі виник у зв`язку з порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором транспортного експедирування вантажних перевезень у міжнародному сполученні № 22012018 від 22.01.2018 у частині своєчасної сплати вартості послуг перевезення, у зв`язку з чим, позивач просив стягнути з відповідача 540 576,10 грн, з яких: 451 468,59 грн - основного боргу, 80 286,51 грн - інфляційних втрат у розмірі, 8 821 грн - трьох процентів річних у розмірі.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже, виходячи із правового аналізу чинних норм процесуального законодавства, за загальним правилом апеляційний господарський суд переглядає справу за наявними у справі доказами, тобто тими доказами, що були зібрані місцевим господарським судом, піддані оцінці і за результатами оцінки покладені в основу рішення цього суду або відхилені судом. Водночас, суд переглядає справу також і за додатково поданими апеляційному суду доказами. Однак подання сторонами додаткових доказів апеляційному суду обмежено. Додаткові докази приймаються судом, якщо особа, яка подає докази, обґрунтує неможливість подання цих доказів місцевому господарському суду під час розгляду справи у першій інстанції. Обґрунтовуючи неможливість подання доказів суду першої інстанції, особа, яка бажає подати нові докази, має довести обставини, що об`єктивно перешкоджали їй подати ці докази місцевому господарському суду. Обмеження права на подання доказів в суд апеляційної інстанції покликано активізувати змагальний процес в суді першої інстанції. Його можливо розглядати як своєрідну процесуальну санкцію за невиконання особою, що бере участь у справі, своїх обов`язків по доказуванню в суді першої інстанції.

Протокольною ухвалою у судовому засіданні 31.07.2022 колегія суддів відповідно до ст. 207 ГПК України ухвалила залишити без розгляду долучені до апеляційної скарги докази.

Згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами статті 509 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтями 11, 509 ЦК України зобов`язання виникають, зокрема, з договору чи іншого правочину.

Так, договір, укладений між позивачем та відповідачем, за своєю правовою природою відноситься до договорів перевезення.

Відповідно до частини 1 статті 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

За змістом частини 2 статті 908 ЦК України, що кореспондується з вимогами частини 5 статті 307 ГК України, загальні умови перевезення визначаються цим кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень установлюються договором, якщо іншого не встановлено цим кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

За змістом статті 1 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 01.08.2006 № 57-V, вона застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення й місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання та громадянство сторін.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина 2 статті 533 ЦК України).

Із умов пунктів 5.3, 5.4. договору слідує, що підставою для здійснення оплати щодо кожного перевезення є копія рахунку, CMR із відмітками, а строк проведення розрахунків за кожне здійснене перевезення складає 5 (п`ять) банківських днів з моменту вивантаження автомобіля.

Матеріалами справи підтверджується надання позивачем відповідачу послуг з перевезення вантажу автомобільним транспортом за заявками №37 657 на загальну суму 5100 євро (розвантаження згідно зі CMR 13.01.2022), №37 704 на загальну суму 4700 евро (розвантаження згідно зі CMR 21.01.2022), №38 039 на загальну суму 4450 евро, (акт наданих послуг від 03.02.2022), №38 272 на загальну суму 4450 евро, (акт наданих послуг від 22.02.2022).

При цьому, спірні CMR та акти наданих послуг (окрім акту наданих послуг №24 від 13.01.2022) підписані та скріплені печатками відповідача, жодні зауваження щодо наданих послуг не зазначені.

Також, відповідно до пункту 5.5 договору внаслідок відсутності зауважень вважається прийнятим акт наданих послуг №24 від 13.01.2022 за заявкою №37 657, який направлений відповідачу разом із вимогою 06.09.2022 року. До того ж, надані за вказаним актом послуги частково оплачені відповідачем на суму 141 658,45 грн.

Крім того, відповідачем залишилися не оплаченими в повному обсязі надані за заявкою №37 704 послуги на суму 150 671,19 грн.; за заявкою №38 039 - на суму 141 271,47 грн.; за заявкою №38 272 - на суму 142 525,93 грн.

Отже, судом першої інстанції встановлено, що позивач належним чином виконав обумовлені заявками відповідача перевезення, однак останній на момент прийняття рішення не надав доказів, які б могли свідчити про погашення заборгованості відповідача в загальному розмірі 451 468,59 грн. за надані послуги, у зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог у цій частині.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь 8 821,00 грн - 3 % річних та 80 286,51 грн - інфляційних втрат, а саме: за заявкою №37 657 за період з 21.01.2022 по 27.09.2022 (із урахуванням поступових оплат) 4734,91 грн. інфляційних втрат та 705,05 грн. трьох процентів річних, за заявкою №37 704 за період з 29.01.2022 по 27.09.2022 - 27119,34 грн. інфляційних втрат та 2996,91 грн. трьох процентів річних, за заявкою №38 039 за період з 11.02.2022 по 27.09.2022 - 25427,48 грн. інфляційних втрат та 2659 грн. трьох процентів річних, за заявкою №38 272 за період з 02.03.2022 по 27.09.2022 - 23004,78 грн. інфляційних втрат та 2460,04 грн. трьох процентів річних.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Колегія суддів, здійснивши арифметичний перерахунок сум інфляційних втрат та 3 % річних, за допомогою програми "Ліга:Закон", погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення відповідних позовних вимог у повному обсязі.

Разом із цим, у доводах апеляційної скарги відповідач наголосив, що не має відомостей про наявність чи відсутність у нього заборгованості перед позивачем, оскільки, всі виробничі потужності відповідача знаходяться в м. Рубіжне Луганської області, що є тимчасово окупованою територією. У зв`язку з цим, відповідач із не залежних від нього причин не може здійснювати виробничу діяльність. При цьому, листом від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 ТПП України засвідчила визнання форс-мажорною обставиною військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану 24 лютого 2022 року.

Проте, суд апеляційної інстанції зауважує, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного (заздалегідь встановленого) характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21, від 30.05.2022 у справі № 922/2475/21, від 30.11.2021 у справі № 913/785/17.

Так, відповідач посилається на знаходження його виробничих потужностей на тимчасово окупованій території у м. Рубіжне Луганської області відповідно до договору оренди від 01.11.2019 № 011119ОР.

У той же час, як слідує з обставин даної справи, заборгованість відповідача за заявками №37 657, №37 704, №38 039 виникла до початку введення воєнного стану на території України та частина боргу по заявці №37 657 відповідачем оплачена вже після 24.02.2022 року. Також відповідачем прийнято вантаж за заявкою №38 272 та підписано за нею акт наданих послуг № 436 від 22.02.2022 року.

Крім того, відповідач посилався на простій підприємства та призупинення фінансово-господарської діяльності. Проте, відповідачем до матеріалів справи не долучено доказів відсутності грошових коштів на рахунках та неможливості виконати грошові зобов`язання перед позивачем.

Крім того, відповідач мав змогу звернутися до ТПП України або відповідної регіональної ТПП України або відповідної регіональної ТПП для засвідчення форс-мажорних обставин непереборної сили, проте цього не зробив.

Таким чином, колегія суддів вважає не доведеними підстави для звільнення відповідача від оплати за надані позивачем послуги з міжнародного автоперевезення вантажу.

Також, колегія суддів відхиляє доводи відповідача щодо належного повідомлення відповідача про відкриття провадження у справі, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості подати заперечення проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а також позбавлений можливості надати докази на спростування позовних вимог, з огляду на наступне.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідачу було відомо, що позивачем пред`явлено позов, оскільки 07.11.2022 його ним отримано поштою та надано відзив на позовну заяву разом з доказами на спростування позовних вимог. Тому, твердження відповідача про позбавлення його можливості надати докази на спростування позовних вимог є хибними та спростовуються поданим відповідачем відзивом, у якому він посилається на те, що з ЄДРСР йому стало відомо про заявлений позов, що свідчить про обізнаність відповідача про наявність спору та ухвали про відкриття провадження та позову.

Отже, колегія суддів вважає, що не отримання ухвали про відкриття провадження засобами поштового зв`язку не завадило відповідачу підготувати та подати до суду відзив на позовну заяву, в якому він міг подати свої заперечення проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, а тому відхиляються колегією суддів як необґрунтовані, зроблені з невірним правозастосуванням і без врахування релевантної практики Верховного Суду та спростовуються викладеним вище.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 18 900, 00 грн.

В обґрунтування заяви, заявник обґрунтував понесені судові витрати на професійну правничу допомогу відповідно до ст.ст. 126, 129 ГПК України. Також заявник зазначив, що позивачем понесено витрати на правничу допомогу в розмірі 18 900,00 грн, на підтвердження чого подано усі необхідні первинні документи, що підтверджують розмір таких витрат та докази її сплати. Отже, вважає витрати на правничу допомогу адвоката понесені у даній справі були необхідними, розумними, співмірними зі складністю справи та часом витраченим адвокатом.

В свою чергу, відповідач своїх заперечень на заяву позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу не надав.

У відповідності до частин 1-4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

Відповідно до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Водночас, формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

При цьому, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Частинами першою та другою статті 30 вказаного Закону встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. (Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21).

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано:

- копію договору про надання правової (правничої) допомоги від 15.07.2021, укладеного між позивачем та адвокатом Василенко О.В.;

- акт приймання-передачі: № 2 від 10.07.2023 на суму 18 900,00 грн із зазначенням 7 годин годин затраченого часу,а саме:

1) ознайомлення з апеляційною скаргою на рішення суду від 13.03.2023 у справі № 910/10150/22, підготовка та відпоавілення відзиву на апеляційну скаргу - 6 годин, 16 200,00 грн;

2) підготовка та відправлення клопотання від 10.07.2023, 1 година, 2 700,00 грн.

З огляду на опис робіт (послуг) наведений в акті № 2 від 10.07.2023, колегія суддів зауважує, що позиція позивача на час розгляду апеляційної скарги залишалася незмінною в порівнянні з позицією, викладеною у суді першої інстанції; зміст відзиву на апеляційну скаргу дублює доводи, обґрунтування та висновки, які зазначені позивачем у позові та відповіді на відзив, які подані до суду першої інстанції.

При цьому, на думку колегії суддів, послуги зі складання клопотання від 10.07.2023 (1 сторінка), відзиву на апеляційну скаргу (на 4 сторінки, який по суті і змісту дублює позицію позивача, викладену у суді першої інстанції), на які адвокатом витрачено 6 години не відповідають критеріям реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їхнього розміру, у розумінні приписів частини 5 статті 129 ГПК України та не є співмірним зі складністю справи та ціною позову.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Вказану правову позицію викладено у постанові від 17.09.2019 Верховного Суду по справі №910/4515/18.

Дослідивши опис наданих послуг адвоката, приймаючи до уваги, предмет спірних відносин, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру, колегія суддів дійшла до висновку, що розумною та співмірною є компенсація витрат позивача у розмірі 3 000,00 грн.

В іншій частині заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у цій справі на стадії апеляційного розгляду справи не відповідають критеріям їх реальності та розумності, а тому не підлягають задовленню.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається у апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувані рішення суду прийняті у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав для їх скасування або зміни не вбачається.

Таким чином, апеляційну скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Українські смоли" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2023 у справі №910/10150/22 задоволенню не підлягають. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2023 у справі №910/10150/22 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Українські смоли" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2023 у справі №910/10150/22, залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2023 у справі №910/10150/22 залишити без змін.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Українські смоли" (04070, м. Київ, вул. Почайнинська, буд. 23а, оф. 42; ідентифікаційний код 35133089) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Міко-Транс-1" (49000, м. Дніпро, вул. Данила Галицького, буд. 12, кв. 125; ідентифікаційний код 38113552) 3 000 (три тисячі) грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

4.Судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Українські смоли".

5. Матеріали справи №910/10150/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 02.08.2023.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді О.М. Гаврилюк

В.В. Сулім