РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.07.2023Справа № 910/3524/23
За позовом Публічного акціонерного товариства "Центренерго", Київська область, Обухівський район, смт Козин

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг", м. Київ

про визнання укладеним договору, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Ревенко О.В. (адвокат за довіреністю №153/22 від 02.11.2022 року);

від відповідача: Ільмухіна Т.Ф. (адвокат за довіреністю №84 від 23.12.2022 року).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

07.03.2023 року Публічне акціонерне товариство "Центренерго" (позивач) подало до Господарського суду міста Києва позовну заяву про визнання укладеним Договору про постачання природного газу із Товариством з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" (відповідач).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Листом Департаменту житлово-комунального господарства та енергоефективності КОДА №7/35.01/35.03-2023 від 02.01.2023 року повідомлено про організацію роботи з укладення договору з Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" на постачання природного газу (лист Міністерства розвитку громад та територій України від 22.12.2022 №7/11/14056-22 про затвердження Публічному акціонерному товариству "Центренерго" фіксованих обсягів природного газу у помісячній розбивці на період з 01.09.2022 року по 31.03.2023 року).

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, матеріали №910/3524/23 передані на розгляд судді Морозову С.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.03.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 11.04.2023.

07.04.2023 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що запропонована позивачем редакція договору не відповідає Положенню ПСО №812 та іншим нормативно-правовим актам, оскільки постачання природного газу на минуле є неможливим.

В підготовчому засіданні 11.04.2023 судом було продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 23.05.2023.

24.04.2023 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому зазначено, що предметом даного спору є укладення договору постачання, а не його виконання та наслідок.

05.05.2023 до суду від відповідача надійшли заперечення, в яких зазначено, що позивач припускається хибної позиції, оскільки вирішуючи даний спір суд повинен з`ясувати чи існує реальна можливість виконати договір, оскільки від цього залежить чи є обраний спосіб захисту ефективним.

Ухвалою від 23.05.2023 року підготовче провадження було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 11.07.2023 року.

В засіданні 11.07.2023 року судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У засіданнях здійснювалась фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як зазначено в позові, ПАТ «Центренерго» є теплогенеруючим підприємством (ліцензія на виробництво теплової енергії серії АЕ№194660 від 03.06.2014 року).

05.12.2022 Трипільська ТЕС ПАТ «Центренерго» (яка знаходиться у м. Українка, Київської області) зазнала ракетного обстрілу, внаслідок завданих пошкоджень зупинила генерацію та виробництво електроенергії, та як наслідок і виробництво теплоенергії для м. Українка.

09.12.2022 року Київською обласною комісію з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій прийнято рішення про ліквідацію наслідків надзвичайної ситуації в м. Українка (Протокол позачергового засідання №20 від 09.12.2022).

Згідно пункту 1 Протоколу ПАТ «Центренерго» та Трипільській ТЕС ПАТ Центренерго» доручено:

1) забезпечити увімкнення обладнання Трипільської ТЕС для виробництва теплової енергії без виробництва електричної енергії;

2) поновити подачу теплової енергії до м. Українка.

Пунктом 2 протоколу Департаменту житлово-комунального господарства та енергоефективності Київської обласної державної адміністрації доручено:

1) підготувати звернення до АТ НАК «Нафтогаз України» стосовно виділення Трипільськй ТЕС ПАТ «Центренерго» обсягів природного газу для забезпечення У1 перебійної роботи котлів з виробництва теплової енергії;

2) підготувати звернення до НЕК «Укренерго» стосовно виділення Трипільській ТЕС ПАТ «Центренерго» обсягів електричної енергії для забезпечення безперебійної роботи котлів з виробництва теплової енергії.

З 09.12.2022 по 25.12.2022 Трипільська ТЕС ПАТ «Центренерго» працювала в режимі котельні, виробляючи теплоенергію для м. Українка, згідно з вищевказаним рішенням Київської обласної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій.

02.01.2023 року ПАТ «Центренерго» отримано лист Київської обласної ВЦА від 02.01.2023 №7/35.01/35.03-2023 про те, що наказом Мінрегіону від 22.12.2022 № 870 «Про затвердження фіксованих обсягів природного газу для виробників теплової енергії, що мають намір придбавати природний газ у ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трендинг» в умовах покладення на нього спеціальних обов`язків» відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19.07.2022 №812 «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу щодо особливостей постачання природного газу виробникам теплової енергії та бюджетним установам» затверджено фіксовані обсяги природного газу для ПАТ «Центренерго» у щомісячній розбивці на період з 01.09.2022 по 31.03.2023.

02.01.2023 позивач дізнався, що Мінрегіон 22.12.2022 затвердив для споживача обсяг споживання природного газу, зокрема на грудень 2022, згідно Положення про ПСО.

03.01.2023 ПАТ «Центренерго» звернулось до відповідача з листом від 03.01.2023 №06/16 в якому повідомила про затвердження обсягів природного газу для ПАТ «Центренерго» та просило вирішити питання укладення відповідного договору з постачання природного газу, з метою впорядкування відносин з постачання природного газу у період з 11 по 25 грудня 2022 року.

Листом від 10.01.2023 №125/3/2-98 ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» повідомило позивача про умови укладення договору на постачання природного газу відповідно до вимог Положення про ПСО та долучило проект договору до листа.

Листом від 20.01.2023 №22/245 ПАТ «Центренерго» направило відповідачу власну редакцію договору зі змінами в частині того, що договір стосується відносин між сторонами, які виникли до його укладення, а саме з 09.12.2022 року.

Листом від 27.01.2023 №125/3/2-326 відповідач відмовив в укладенні договору, у редакції, запропонованої позивачем, оскільки ця редакція суперечить Положенню ПСО №812.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що відповідач ухиляється від підписання договору, необхідність укладення якої передбачена Положенням від 19.07.2022 №812 "Про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу щодо особливостей постачання природного газу виробникам теплової енергії та бюджетним установам".

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач зазначив, що запропонована позивачем редакція договору не відповідає Положенню ПСО №812 та іншим нормативно-правовим актам, оскільки постачання природного газу на минуле є неможливим.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Стаття 6 Конвенції передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (ст. 20 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з приписами ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частинами 1 - 4 ст. 179 Господарського кодексу України встановлюється, що майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Договором є домовленість сторін двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини третьої статті 12 Закону України "Про ринок природного газу" права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу.

03.01.2023 позивач звернувся до відповідача з вимогою про укладення відповідного договору з постачання природного газу, проте, відповідач відмовив в укладенні договору, у редакції запропонованої позивачем, оскільки ця редакція суперечить Положенню ПСО №812.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Примусовий порядок укладання господарських договорів за рішенням суду регулюється ст. 187 ГК України та ст. 648 ЦК України.

Частиною 1 статті 187 ГК України встановлено, що спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Зі змісту зазначеної статті вбачається, що переддоговірним є спір, який виникає у разі, якщо сторона ухиляється або відмовляється від укладення договору в цілому або не погоджує окремі його умови. При цьому, передати переддоговірний спір на вирішення суду можливо лише тоді, коли хоча б одна із сторін є зобов`язаною його укласти через пряму вказівку закону, або на підставі обов`язкового для виконання акта планування. В інших випадках спір про укладення договору чи з умов договору може бути розглянутий господарським судом тільки за взаємною згодою сторін або якщо сторони зв`язані зобов`язанням укласти договір на підставі існуючого між ними попереднього договору.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського від 25.05.2018 у справі № 61/341.

Отже, суд вправі задовольнити позов про зобов`язання укласти договір лише у разі, якщо встановить наявність правовідносин, зважаючи на які, сторони зобов`язані укласти договір, але одна зі сторін ухилилася від цього. При цьому, має бути доведено і наявність прямого законодавчого обов`язку відповідача щодо укладення договору з позивачем.

Враховуючи вищевикладене, слід з`ясувати чи є укладення договору у даному випадку обов`язковим для сторін в силу прямої вказівки закону.

Частиною 1 ст. 12 Закону України "Про ринок природного газу" встановлено, що постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими нормативно-правовими актами. Постачання природного газу побутовим споживачам здійснюється на підставі типового договору, що затверджується Регулятором та оприлюднюється в установленому порядку.

Норми Закону України "Про ринок природного газу" не передбачають визначення суб`єктів господарювання - виконавців державного замовлення, що уповноважені від імені держави укладати договори (державні контракти), в яких визначаються господарські зобов`язання сторін та регулюються відносини замовника з виконавцем щодо виконання державного замовлення.

Враховуючи викладене, постачання природного газу здійснюється за договором, який не ґрунтується на державному замовленні.

Таким чином, суд дійшов висновку, що оскільки прямий законодавчо встановлений обов`язок для відповідача з укладення такої додаткової угоди до договору відсутній, її укладення повинно відбуватися на загальних підставах, з урахуванням принципу свободи договору.

Відповідно до ч. 1,7 ст. 179 ГПК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Слово "зобов`язувати" в українській мові має декілька значень: накладати на кого-небудь якісь обов`язки, примушувати когось виконувати що-небудь; примушувати кого-небудь триматися, поводитися певним чином (Словник української мови в 11 томах, том 3, стор. 675).

Отже, словосполученням "про зобов`язання укласти договір у певній редакції, наданій позивачем" позивач відобразив своє волевиявлення до вступу у зобов`язальні правовідносини з відповідачем на умовах запропонованої ним редакції договору та просив суд примусити відповідача до цього.

Вимога позивача зводиться до необхідності укласти такий договір у судовому порядку, оскільки відповідач заперечує щодо укладення Договору на минуле.

При цьому, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на положення ПСО №812 та вважає, що підстави для відмови в укладенні Договору відсутні.

Відповідно до абзацу 11 частини другої статті 20 ГК України, одним із способів захисту прав суб`єктів господарювання та споживачів є установлення, зміна чи припинення господарських правовідносин. Визнання договору укладеним з викладенням його змісту у резолютивній частині судового рішення, як один із способів установлення господарських правовідносин, є належним способом захисту прав суб`єктів господарювання.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Згідно прохальної частини позовної заяви, позивач просив зобов`язати відповідача укласти договір із зазначенням строку виникнення правовідносин раніше ніж укладено договір, тобто шляхом укладення договору за рішенням суду.

Отже, визначення позивачем предмета спору "про зобов`язання відповідача укласти договір у певній редакції" є письмовим волевиявленням позивача щодо вступу у зобов`язальні правовідносини шляхом укладення такого договору за рішенням суду про укладення договору відповідно до статті 187 ГК України.

Звернення до суду з вимогою про визнання договору укладеним у наданій позивачем редакції перебуває в межах способу захисту "про встановлення господарських правовідносин" відповідно до абзацу 11 частини другої статті 20 та статті 187 ГК України та не вимагає застосування інших способів захисту судом, зокрема, й за ініціативою суду в порядку, визначеному частиною другою статті 5 ГПК України.

Відтак, вимогу позивача про зобов`язання укласти договір у певній редакції у випадках, які допускають вирішення таких спорів судом, слід тлумачити як вимогу про визнання укладеним такого договору в судовому порядку у запропонованій позивачем редакції, що не суперечить способам захисту, визначеним пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, та відповідає способам захисту, визначеним статтею 20 ГК України.

За наслідками розгляду такої вимоги у резолютивній частині свого рішення суд, керуючись частиною дев`ятою статті 238 ГПК України, має зробити висновки про визнання укладеним договору у запропонованій позивачем редакції, виклавши текст редакції договору, яка за висновками суду відповідає вимогам законодавства та визнається судом укладеною, чи висновки про відмову у визнанні укладеним договору у запропонованій позивачем редакції.

Також, у постанові Верховного суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.09.2020 по справі №924/1134/14 міститься висновок про те, що реалізуючи визначене у статті 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа наводить у позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, що не вимагає їх формулювання дослівно тими словосполученнями, які застосував законодавець у статті 16 ЦК України. Головним є змістовне наповнення обраного позивачем способу захисту, яке визначається судом з прийняттям до уваги його правових обґрунтувань. Отже, якщо позивач просить суд зобов`язати відповідача укласти договір у поданій ним редакції з посиланням на статтю 187 ГК України, то це означає звернення позивача про вступ у певні правовідносини - про визнання укладеним за рішенням суду договору в редакції, наданій позивачем, що відповідає вимогам частини другої статті 16 ЦК України та частини другої статті 20 ГК України та не вимагає зміни способу захисту цивільного права позивача відповідно до статті 5 ГПК України.

З правовою позицією про можливість надання судового захисту за позовною вимогою "про зобов`язання укласти договір у певній редакції" погодився Верховний Суд України у постанові №15/095 від 27.05.2015 у справі №924/1134/14, у випадку надання позивачем проєкту договору та якщо укладення такого договору є зобов`язанням відповідача в силу закону.

Отже, вимога позивача зобов`язати укласти договір, зважаючи на її обґрунтування у позовній заяві, суд розцінює як вимогу про визнання Договору укладеним.

За вканого суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з ч. 3 ст. 179 ГК України, укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язковим для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно ж до ч. 1 ст. 187 ГК України спори, що виникають при укладенні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядається судом.

При цьому, згідно пункту 1 Додатку до Положення ПСО №812 постачання природного газу здійснюється у разі надання ТОВ «Нафтогаз Трейдинг» інформації про затвердження Мінрегіоном фіксованих обсягів природного газу для виробника теплової енергії.

Фіксовані обсяги природного газу для ПАТ «Центренерго» було затверджено наказом Мінрегіона №870 від 22.12.2022 та надано відповідну інформацію ТОВ «Нафтогаз трейдинг» 03.01.2023.

Отже, постачання природного газу у грудні є неможливим, оскільки лише 03.01.2023 було дотримано умову Положення ПСО №812 щодо інформування ГОВ «Нафтогаз Трейдинг» про затвердження обсягів для ПАТ «Центренерго».

Згідно пункту 1 Додатку до Положення ПСО №812 постачання природного газу здійснюється за умови укладення договору/додаткової угоду (додатковий договір) про договірне списання за всіма договорами, укладеними з ТОВ «Нафтогаз Трейдинг».

ПАТ «Центренерго» таку в умову не виконало, угоди щодо списання за всіма укладеними з ТОВ «Нафтогаз Трейдинг» договорами не уклало.

Таким чином, невиконання зазначеної умови позбавляє ТОВ «Нафтогаз Трейдинг» підстав постачати газ ПАТ «Центренерго», як у грудні так і будь-якому іншому місяці.

Відповідно до пункту 3 Розділу І Правил постачання природного газу, що затверджені постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2496 (далі - Правила постачання) постачання природного газу споживачу здійснюється після включення споживача до Реєстру споживачів постачальника в інформаційній платформі Оператора TTC у відповідному розрахунковому періоді в порядку, визначеному Кодексом газотранспортної системи (далі - Кодекс TTC).

Аналогічне положення викладено у п. 3.2 редакції договору ПАТ «Центренерго»: «Постачання газу за цим Договором здійснюється Постачальником виключно за умови включення Споживача до Реєстру споживачів Постачальника, розміщеного на інформаційній платформі Оператора ГТС».

Водночас, включення споживача до Реєстру споживачів постачальника можливо лише у періоді у майбутньому.

Так, відповідно до пункту 1 глави 5 розділу IV Кодексу TTC включення до Реєстру здійснюється у розрахунковому періоді, а відповідно до пункту 5 глави 1 розділу І Кодексу TTC розрахунковим періодом є газова доба та/або газовий місяць, що складається з газових діб, в якій (якому) буде здійснюватися (здійснено) надання послуг транспортування природного газу та відповідно до якої (якого) будуть здійснюватися певні процедури.

Відтак, ТОВ «Нафтогаз Трейдинг» не може включити ПАТ «Центренерго» до Реєстру споживачів постачальника на минуле, а постачання природного газу без включення до реєстру неможливе.

Відповідно до ст. 6 та ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Водночас, позивачем не враховано зазначеної вище позиції, у зв`язку з чим, позовна вимога задоволенню не підлягає.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене в сукупності, зважаючи на зміст позовних вимог, обставини, встановлені під час розгляду справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, у зв`язку з чим відсутні підстави для їх задоволення.

У відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір, у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, покладається на позивача.

Керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Залишити за Публічним акціонерним товариством "Центренерго" судовий збір, сплачений до державного бюджету.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складене 21.07.2023 року.

Суддя С. МОРОЗОВ