ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

13 липня 2023 року Справа № 903/478/23

Господарський суд Волинської області у складі судді Вороняка А. С., розглянувши матеріали по справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинська бізнес-мережа"

до відповідача: фізичної особи - підприємця Михальчука Ігоря Костянтиновича

про стягнення 127033,53 грн,

за участю представників-учасників справи:

від позивача: н/з;

від відповідача: н/з.

У зв`язку з неявкою сторін, запис розгляду судової справи не здійснювався, відповідно до ч. 3 ст. 222 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивні частини рішення.

Встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Волинська бізнес-мережа" звернулося до суду з позовом до фізичної особи - підприємця Михальчука Ігоря Костянтиновича про стягнення 127033,53 грн, з них 78000,00 грн основного боргу, 35383,53 грн пені, 2340,00 грн - 3 % річних, 11310,00 грн інфляційних втрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилаються на неналежне виконання відповідачем умов договору суборенди нежитлового приміщення від 01.01.2022 в частині повної та своєчасної сплати орендних платежів.

Ухвалою суду від 15.05.2023 відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 13.06.2023, запропоновано відповідачу надати відзив на позов, позивачу - відповідь на відзив; відповідачу - заперечення на відповідь позивача, протягом 3-х днів з дня отримання відповіді на відзив з доказами надіслання позивачу.

Ухвалу суду від 15.05.2023 надіслано судом на адресу місцезнаходження відповідача, яка відповідає відомостям із ЄДРПОУ: вул. І.Франка,20, с. Дачне, Луцький район, Волинська область, 45244.

26.05.2023 поштовий конверт за ідентифікатором №592 повернувся до суду із довідкою відділення поштового зв`язку ф.20 "за закінченням терміну зберігання".

Представник позивача в судовому засіданні 13.06.2023 вказав, що відзиву від відповідача не отримував, щодо слухання справи за відсутності представника відповідача покладається на розсуд суду.

Оскільки станом на 13.06.2023 у суду відсутні докази належного повідомлення відповідача про час та місце судового засідання, з метою надання можливості учасникам справи скористатися своїми процесуальними правами, дотримання принципу пропорційності, реалізації засад змагальності, враховуючи завдання господарського судочинства, суд ухвалив на місці відкласти підготовче засідання в межах строку передбаченого Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК України).

Ухвалою суду від 13.06.2023 повідомлено сторін про те, що підготовче засідання відбудеться 27.06.2023.

Ухвала суду від 13.06.2023 відправлена 14.06.2023 на зазначену електронну адресу представника позивача - та на поштову адресу відповідача, а саме: вул. І. Франка, 20, с. Дачне, Луцький район, Волинська область, 45244.

Сторони в судове засідання 27.06.2023 не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Ухвалою суду від 27.06.2023 повідомлено сторони про те, що розгляд справи по суті відбудеться 13.07.2023.

Ухвала суду 27.06.2023 направлено на поштову адресу відповідача, яка відповідає відомостям з ЄДРПОУ, а саме: вул. І. Франка, 20, с. Дачне, Луцький район, Волинська область, 45244, яка 11.07.2023 повернулася до суду із довідкою відділення поштового зв`язку ф.20 "адресат відсутній за вказаною адресою".

Відповідно до ч. 3 ст. 242 ГПК України, рішення суду надсилаються учасникам справи в електронній формі, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса в особи відсутня.

За визначенням п. 4, 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення - є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

13.07.2023 позивач через відділ документального забезпечення та контролю суду подав заяву про проведення розгляду справи за відсутності його представника, вказав, що позовні вимоги підтримує повністю. Дана заява долучена до матеріалів справи.

Відповідно до ст.178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

З огляду на викладене суд розглядає справу за відсутності відзиву відповідача за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно ч.3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тобто, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про дату, час та місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

Застосовуючи згідно з ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватися від дій, що зумовлюють затягування судового процесу та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" від 07.07.1989р.).

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Папазова та інші проти України" (заяви №№ 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07) від 15.03.2012р. (п.29) суд повторює, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (§51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006р. у справі "Красношапка проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п.1 ст.6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

З врахуванням наведеного, а також вжиття судом всіх передбачених чинним законодавством заходів повідомлення сторін про дату, час та місце розгляду спору по суті, суд приходить до висновків про відсутність підстав до відкладення розгляду справи та можливість розгляду справи за відсутності представників сторін.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

встановив:

01.01.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Волинська бізнес-мережа" (орендар) та фізичною особою - підприємцем Михальчуком Ігорем Костянтиновичем (суборендар) було укладено договір суборенди нежитлового приміщення (далі - договір), відповідно до умов якого, орендар передає суборендарю для платного користування протягом строку, встановленого цим договором, приміщення, яке знаходиться за адресою: вул.Кравчука,32-А, площа 30,4 кв.м., м.Луцьк та належить орендарю на праві оренди, а суборендар зобов`язався користуватися цим приміщенням і оплачувати таке користування відповідно до умов та в порядку встановлених цим договором (а.с.7-8).

Пунктом 2.1 договору сторони визначили, що приміщення повинно бути передане орендарем і прийняте суборендарем протягом 3-х робочих днів з дати підписання даного договору на підставі акту приймання-передачі приміщення. Приміщення вважається фактично переданим в суборенду суборендарю в момент підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передачі приміщення та скріплення його печатками.

Згідно з п.п. 5.1, 5.2 договору за користування приміщенням суборендар сплачує орендарю суборендну плату в розмірі 13000,00 грн за кожен місяць користування приміщенням, яка сплачується у безготівковій формі шляхом перерахування суми суборендної плати на розрахунковий рахунок орендаря або готівкою за погодженням сторін не пізніше 10-го числа місяця, що передує місяця, за який сплачується суборендна плата.

Пунктом 5.4 договору сторони визначили, що суборендна плата за неповний місяць оренди розраховується пропорційно кількості днів неповного місяця суборенди.

Пунктом 7.2 договору сторони погодили, що у випадку прострочення по сплаті суборендних платежів та відшкодування витрат за спожиті послуги (ресурси), за умови їх належного підтвердження орендарем, суборендар сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за весь період прострочення.

Даний договір підписаний повноважними представниками сторін без будь-яких зауважень.

На виконання умов договору 01.01.2022 між сторонами було підписано та скріплено печатками акт приймання-передачі майна без будь-яких зауважень (а.с.9).

Згідно із статтею 651 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

У відповідності до п.4.2 Договору орендар має право в односторонньому порядку розірвати цей Договір, попередивши іншу сторону не пізніше, ніж за 30 календарних днів до дати розірвання договору.

14.07.2022 позивач направив на адресу відповідача вимогу № 13 про сплату боргу в сумі 59000,00 грн та повідомлення про дострокове припинення договору суборенди з 15.08.2022 (а.с.10,13).

За загальним правилом зміна та розірвання господарських договорів допускається лише за згодою сторін в порядку, встановленому статтею 188 ГК України. Зміна та розірвання господарських договорів (припинення зобов`язання) саме в односторонньому порядку допускаються виключно з підстав, прямо передбачених відповідним законом або договором (така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 916/1684/18 та постановах Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №922/3248/18, від 22.10.2019 у справі №922/3293/18, на які посилається скаржник у касаційній скарзі).

Відтак за змістом наведених норм розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього.

При цьому одностороння відмова від договору не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання з 15.08.2022.

Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ст. 144 Господарського кодексу України(далі - ГК України), майнові права та майнові обов`язки суб`єктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Згідно ст. 173 ГК України та ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 193 ГК України, статей 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов`язання. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із Договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) (ст. 760 ЦК України).

Згідно ст. 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно ч. 1, ч. 2 та ч. 5 ст. 762 ЦК України, за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі (ч. 1 та ч. 4 ст. 286 ГК України).

Судом встановлено, що відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань згідно договору суборенди за період з лютого по 14 серпня 2022 в зв`язку з чим наявна заборгованість в розмір 70870,97 грн за заявлений період, оскільки згідно листом позивача договір вважається розірваним з 15.08.2023(право односторонньої відмови від договору передбачено п.4.4 Договору), відповідно суборендна плата за 14 днів серпня 2022 становить 5870,97 грн, отже в стягненні 7129,03 грн суборендної плати за липень 2022 в сумі 129,03 грн( з врахуванням проплати в серпні 2022 в розмірі 6000 грн(про що зазначає позивач в позові а.с.2)) та серпня 2022 в сумі 7000 грн слід відмовити через безпідставність.

Щодо вимоги про стягнення інфляційних втрат на 3 % річних суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України встановлена обов`язковість договору для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді нарахування на суму боргу трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Позивачем, відповідно до поданого розрахунку нараховано відповідачу 11310,00 грн інфляційних втрат, 2340,00 грн - 3% річних.

Відповідач контррозрахунку здійснених нарахувань суду не надав.

Тому, перевіривши розрахунки позивача, суд дійшов висновку, що позивачем невірно визначено суму заборгованості, а тому здійснивши власний перерахунок інфляційних та 3 % річних підставними для стягнення з відповідача є 11137,05 грн інфляційних втрат та 1972,97 грн - 3 % річних, в стягненні 172,95 грн інфляційних втрат та 367,03 грн - 3 % річних слід відмовити через безпідставність.

Щодо вимоги про стягнення пені суд зазначає таке.

Пунктом 7.2 договору сторони погодили, що у випадку прострочення по сплаті суборендних платежів та відшкодування витрат за спожиті послуги (ресурси), за умови їх належного підтвердження орендарем, суборендар сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за весь період прострочення.

В силу ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України).

Відповідно до ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафними санкціями у відповідності з ч. 1 ст. 230 ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 4 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до статей 1 і 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно ст.4 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", пеня за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань або за затримку грошових надходжень на рахунок клієнта банку - одержувача грошових коштів, яку нараховано та не сплачено на день набрання чинності цим Законом, розмір її не повинен перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалась пеня.

Отже, підставами для нарахування пені є, по-перше, прострочення у виконанні грошового зобов`язання, яке допустив боржник, по-друге встановлення конкретного розміру відповідної санкції договором або чинним законодавством.

Позивачем, відповідно до поданого розрахунку нараховано відповідачу пеню за період з 20.04.2022 по 20.04.2023 в сумі 35383,53 грн, однак дані нарахування проведено без врахування того, що 10.07.2022 є вихідним днем відповідно прострочка оплати буде з 12.07.2022, а також не вірно визначено кількість днів прострочення зобов`язання по інших періодах та суму заборгованості, а тому суд здійснив власний розрахунок пені дійшов висновку, що підставна є пеня в сумі 31443,67 грн, а в частині стягнення пені в сумі 3939,86 грн слід відмовити через безпідставність.

В силу положень ст. ст. 73 ГПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1, 3 ст. 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч.1 ст. 77 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

Беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази, господарський суд, оцінюючи за своїм переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача слід стягнути 70870,97 грн заборгованості по суборендній платі, 11137,05 грн інфляційних втрат, 1972,97 грн - 3 % річних та 31443,67 грн пені, в іншій частині відмовити через безпідставність.

Враховуючи приписи щодо покладення судового збору на учасників судового процесу в залежності від результату вирішення спору, сплачений позивачем судовий збір в силу ст.129 ГПК України, слід покласти на відповідачів пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в іншій частині залишити за позивачем.

Керуючись ст.73-79, 86, 129, 232, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи - підприємця Михальчука Ігоря Костянтиновича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинська бізнес-мережа" (вул.Набережна,2, прим.149, м.Луцьк, 43025, ) 115424,66 грн (сто п`ятнадцять тисяч чотириста двадцять чотири гривні 66 коп.), з них 70870,97 грн суборендної плати, 11137,05 грн інфляційних втрат, 1972,97 грн - 3 % річних, 31443,67 грн пені та 2438,72 грн (дві тисячі чотириста тридцять вісім гривень 72 коп.) судового збору.

3. В позові про стягнення 11608,87 грн, з них 7129,03 грн основного боргу, 3939,86 грн пені, 172,95 грн інфляційних втрат та 367,03 грн - 3 % річних - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Дата складення повного

судового рішення 24.07.2023.

Суддя А. С. Вороняк