ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.07.2023м. ДніпроСправа № 904/1983/23

Господарський суд Дніпропетровської області

у складі судді Дупляка С.А.,

без повідомлення (виклику) учасників справи,

дослідивши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи №904/1983/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АДМІТАД"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЕКСКРЕДИТ"

про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в:

1. ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Товариство з обмеженою відповідальністю "АДМІТАД" (далі - позивач) звернулося до господарського суду з позовною заявою від 14.04.2023 за вих. №14/04-1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЕКСКРЕДИТ" (далі - відповідач) про стягнення 225.823,43 грн основної заборгованості за договором про надання послуг з розміщення реклами від 01.03.2019 за №UKR/1-01155, пені у розмірі 43.879,10 грн, трьох процентів річних у розмірі 6.804,66 грн та 45.295,79 грн інфляційних втрат, з урахуванням зменшення/збільшення позовних вимог, викладених у відповіді на відзив, які були прийняті до розгляду судом ухвалою від 19.05.2023.

Судові витрати (судовий збір та витрати на оплату професійної правової допомоги) позивач просить суд стягнути з відповідача.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №904/1983/23 визначено суддю ДУПЛЯКА Степана Анатолійовича, що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.04.2023.

Ухвалою від 21.04.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання та без виклику учасників справи за наявними у ній матеріалами (в порядку письмового провадження).

Через відділ документального забезпечення 02.05.2023 від відповідача надійшов відзив, у якому відповідач просить суд позовні вимоги задовольнити частково шляхом стягнення з відповідача 102.093,88 грн основної заборгованості, 19.999,21 грн пені, 3.239,03 грн трьох процентів річних та 21.723,37 грн інфляційних втрат. Крім цього, відповідач просить суд здійснити розподіл судових витрат та зменшити витрати позивача на оплату професійної правової допомоги.

Через відділ документального забезпечення 08.05.2023 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач просить зменшити розмір позовних вимог та стягнути з відповідача 225.823,43 грн основної заборгованості за договором про надання послуг з розміщення реклами від 01.03.2019 №UKR/1-01155, пені у розмірі 43.879,10 грн, трьох процентів річних у розмірі 6.804,66 грн та 45.295,79 грн інфляційних втрат. Крім цього, позивач просить суд стягнути з відповідача 15.000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою від 19.05.2023 відповідь на відзив, з урахуванням збільшення/зменшення позовних вимог, прийнято до розгляду.

Через відділ документального забезпечення 09.06.2023 від відповідача надійшли заперечення, у яких відповідач просить суд зменшити суму заборгованості до 102.093,88 грн, зменшити пеню до 19.999,21 грн, зменшити проценти річні до 3.239,03 грн, зменшити інфляційні втрати до 21.723,37 грн. Також відповідач просить суд зменшити розмір заявлених до стягнення позивачем витрат на оплату професійної правової допомоги, а розгляд справи проводити за відсутності представника відповідача.

Через відділ документального забезпечення 22.06.2023 від позивача надійшли письмові пояснення.

Через відділ документального забезпечення 11.07.2023 від відповідача надійшли заперечення, у яких відповідач просить суд не брати до уваги пояснення позивача від 20.06.2023 та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийняв рішення у справі.

З урахуванням режиму воєнного стану та можливості повітряної тривоги в місті Дніпрі у Господарському суді Дніпропетровської області встановлено особливий режим роботи й запроваджено відповідні організаційні заходи. Відтак, справу розглянуто у розумні строки, ураховуючи вищевказані обставини та факти.

Стислий виклад позиції позивача

Між сторонами був укладений договір, умови якого позивач виконав належним чином, однак відповідач не розрахувався за отримані від позивача послуги, а тому виникла заборгованість, на яку позивач нарахував пеню, проценти річні та інфляційні втрати.

Стислий виклад позиції відповідача

Відповідач вказує, що заборгованість за січень 2022 року частково погасив.

Отримання послуг у лютому, березні 2022 року відповідач заперечує.

Також відповідач здійснив власний контррозрахунок пені, процентів річних та інфляційних втрат.

А витрати позивача на оплату професійної правової допомоги відповідач вважає недоведеними і просить суд зменшити їх розмір.

Доводи позивача щодо відзиву відповідача на позовну заяву

Позивач заперечує проти позиції відповідача в частині неотримання останнім послуг у лютому і березні 2022 року, оскільки у матеріалах справи містяться документи, які підтверджують надання вказаних послуг позивачем відповідачу.

З огляду на заперечення відповідача позивач здійснив перерахунок пені, процентів річних та інфляційних втрат і фактично зменшив розмір заявленої до стягнення пені і збільшив розмір заявлених до стягнення процентів річних та інфляційних втрат, залишивши незмінною суму основної заборгованості.

Доводи відповідача щодо відповіді на відзив

Відповідач продовжує наголошувати, що строк дії договору закінчився (01.03.2020), заявки на надання послуг не укладалися, акти не підписувалися, а тому заявлені позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідач вважає, що оскільки заявки не укладалися між сторонами, то і направлені через інтернет сервіс «вчасно» акти не є належними доказами у справі.

2. ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ

Предметом доказування у справі, відповідно до ч. 2 ст. 76 ГПК України, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У даному випадку до предмета доказування входять обставини: укладення договору; строку дії договору; надання послуг; настання строку оплати послуг; наявності/відсутності заборгованості; правомірності/неправомірності нарахування пені, процентів річних та інфляційних втрат.

Суд встановив, що 01.03.2019 між позивачем (далі позивач, виконавець) та відповідачем (далі відповідач, замовник) був укладений договір №UKR/1-01155 про надання послуг з розміщення реклами (далі - договір), відповідно до п. 2.1 умов якого на підставі наданих замовником заявок виконавець в терміни, в порядку та на умовах, визначених договором, зобов`язується надавати замовнику такі рекламні послуги:

здійснювати розміщення РІМ замовника в мережі Інтернет на веб-сайтах на свій розсуд з метою здійснення конверсій користувачами замовника;

здійснювати облік здійснення конверсій для формування статистичних звітів про надання послуг.

Відповідно до п. 4.1 договору ціни і тарифи на послуги, що надаються виконавцем за цим договором, сторони визначають в заявках на послуги, в залежності від обраних замовником параметрів і умов здійснення конверсій. Підсумкова вартість послуг виконавця за звітний період фіксується в Акті надання послуг (далі - акт).

Цей договір укладено строком на 1 (один) рік і вступає в силу з моменту підписання його сторонами. Подовження строку дії договору здійснюється шляхом укладання сторонами відповідної додаткової угоди (п. 9.1).

29.11.2021 між сторонами була укладена додаткова угода №3 до договору, у якій сторони дійшли згоди, що починаючи з 30.11.2021, при виконанні умов договору, будуть здійснювати обмін додатковими угодами, додатками, заявками у формі додатків, доповненнями, тощо у вигляді електронних документів із застосуванням до них електронного підпису (кваліфікованого електронного підпису) (далі - КЕП) відповідно до вимог, що встановлені у Законі України «Про електронні довірчі послуги», засобами телекомунікаційного зв`язку за допомогою відповідних систем електронного документообігу, таких як інтернет сервіс «Вчасно». У разі використання сторонами різних систем електронного документообігу або КЕП різних центрів сертифікатів ключів зазначені системи або КЕП повинні мати можливість взаємної роботи та верифікації ключів один з одним.

Спірним періодом, за який позивач нарахував відповідачу заборгованість є період з січня 2022 року до березня 2022 року включно.

Січень 2022 року.

Позивач стверджує (позов, арк. 3, том 1), а відповідач не заперечує, що заявка на надання послуг за період з 01.01.2022 до 31.01.2022 не оформлювалася і умови співпраці сторони усно залишили за умовами заявки №35.

Заявка на надання послуг №35 від 16.12.2021 (арк. 23, том 1) підписана сторонами за допомогою КЕП.

Факт надання послуг у січні 2022 року підтверджується підписаним з боку позивача та відповідача актом надання послуг від 31.01.2022 за №298 на суму 242.093,88 грн (арк. 29, том 1).

Для оплати наданих у січні 2022 року послуг позивач виставив відповідачу рахунок на оплату №УКР-004346 від 31.01.2022 на суму 242.093,88 грн (арк. 44, том 1).

Платіжним дорученням №2294 від 18.02.2022 на суму 140.000,00 грн (арк. 50, том 1) відповідач частково погасив заборгованість за отримані від позивача послуги у січні 2022 року, що підтверджується призначенням платежу вказаного платіжного доручення, а саме: «часткова оплата по договору №UKR/1-01155 від 01.03.2019 про надання рекламних послуг в мережі інтернет за здійснені конверсії з 01.01. по 15.01.2022, в тому числі ПДВ 20%».

Таким чином за послуги січня 2022 року у відповідача перед позивачем обліковується заборгованість у розмірі 102.093,88 грн.

Лютий 2022 року.

Заявка на надання послуг №36 від 31.03.2022 (арк. 25, том 1) зі строком дії з 01.02.2022 до 28.02.2022 підписана КЕП лише з боку позивача.

Факт надання послуг у лютому 2022 року підтверджується підписаним лише з боку позивача актом надання послуг від 15.02.2022 за №351 на суму 71.615,95 грн (арк. 31, том 1).

Для оплати наданих у лютому 2022 року послуг позивач виставив відповідачу рахунок на оплату №УКР-004389 від 15.02.2022 на суму 71.615,95 грн (арк. 46, том 1).

Таким чином за послуги лютого 2022 року у відповідача перед позивачем обліковується заборгованість у розмірі 71.615,95 грн.

Березень 2022 року.

Заявка на надання послуг №37 від 01.03.2022 (арк. 27, том 1) зі строком дії з 01.03.2022 до 31.03.2022 підписана КЕП лише з боку позивача.

Факт надання послуг у березні 2022 року підтверджується підписаним лише з боку позивача актом надання послуг від 31.03.2022 за №545 на суму 52.113,60 грн (арк. 33, том 1).

Для оплати наданих у березні 2022 року послуг позивач виставив відповідачу рахунок на оплату №УКР-004560 від 31.03.2022 на суму 52.113,60 грн (арк. 48, том 1).

Таким чином за послуги березня 2022 року у відповідача перед позивачем обліковується заборгованість у розмірі 52.113,60 грн.

Долученим позивачем до матеріалів справи актом звірки взаємних розрахунків за період з січня 2022 року до листопада 2022 року між позивачем та відповідачем за бухгалтерськими даними позивача станом на 30.11.2022 обліковується заборгованість відповідача у загальному розмірі 225.823,43 грн, яка і стала підставою звернення позивача до суду з даною позовною заявою.

З метою досудового врегулювання спору позивач звернувся до відповідача з вимогою від 23.02.2023 за вих.№23/03/2023 про виконання зобов`язань з оплати послуг за договором про надання послуг з розміщення реклами №UKR/1-01155 від 01.03.2019 (арк. 55-57, том 1), у якій позивач вимагав у відповідача сплати заборгованості у загальному розмірі 225.823,43 грн протягом 3 (трьох) робочих (банківських днів). В якості доказів направлення зазначеної вимоги та копій договору, первинних документів і рахунків на оплату на адресу відповідача позивач долучив до матеріалів справи опис вкладення у цінний лист з описом (містить штамп пошти датований 24.03.2023), накладну №568 від 24.03.2023 та фіскальний чек від 24.03.2023 (арк. 58, том 1).

Вказане відправлення відповідач отримав 31.03.2023, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (арк. 59, том 1).

Наведені вище обставини і зумовили звернення позивача до суду з даним позовом.

3. ПОЗИЦІЯ СУДУ

Предметом позову позивач визначив 225.823,43 грн основної заборгованості, 43.879,10 грн пені, 6.804,66 грн трьох процентів річних та 45.295,79 грн інфляційних втрат.

Фактичною підставою позовних вимог є договір про надання послуг з розміщення реклами від 01.03.2019 за №UKR/1-01155.

Згідно з нормами ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. ст. 625, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України, ч. 1 ст. 173 ГК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України, яка кореспондується зі ст. 180 ГК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

В ч. 3 ст. 180 ГК України визначено, що при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Оцінивши зміст договору, господарський суд встановив, що сторонами погоджено його істотні умови.

Договір підписаний уповноваженими особами та скріплено печатками.

Договір у встановленому порядку не оспорений; не розірваний; не визнаний недійсним.

Таким чином, укладений між сторонами договір є дійсним, укладеним належним чином та є обов`язковим для виконання сторонами.

Оцінюючи позиції сторін щодо строку дії договору суд звертає увагу на таке.

Відповідно до п. 9.2 договору сторони мають право за взаємною згодою змінити і доповнити договір. Всі зміни і доповнення до договору є його невід`ємною частиною і дійсні тільки за умови їх письмового оформлення і підписання сторонами.

З огляду на положення п. 9.2 договору суд звертає увагу, що сторони за обопільної згоди 29.11.2021 уклали додаткову угоду №3 саме до договору про надання послуг з розміщення реклами від 01.03.2019 за №UKR/1-01155.

Отже, станом на 29.11.2021 сторони визнали дію договору та продовжували регулювати свої взаємовідносини, які існували у зв`язку із виконанням вказаного договору, а тому твердження відповідача про закінчення строку дії договору ще 01.03.2020 спростовуються фактичними обставинами справи №904/1983/23.

Більш того, з урахуванням того, 29.11.2021 була укладена додаткова угода уже за номером « 3», що побічно можее вказувати на вірогідність існування ще двох додаткових угод, укладених між сторонами.

Також суд звертає увагу на п. 9.6 договору, згідно із яким будь-яка із сторін має право розірвати договір, письмово повідомивши іншу сторону не пізніше, ніж за 30 (тридцять) календарних днів. Розірвання договору оформляється угодою сторін про припинення його дії з додатком акту звірки розрахунків по оплаті наданих послуг.

Відповідач долучає разом із запереченнями повідомлення від 31.12.2021 за вих. №2019-12-2021 про розірвання договору про надання послуг з розміщення реклами №ГЛК/1-01155 від 01.03.2019, у якому відповідач просить позивача правовідносини за договором вважати припиненими починаючи з 01.02.2022 (останнім днем вважати 31.12.2022). В якості доказу направлення вказаного повідомлення на адресу позивача відповідач до матеріалів справи долучає копію конверта зі штампом пошти.

Здійснюючи правовий аналіз встановлених судом обставин справи, суд доходить таких висновків.

По-перше, складення повідомлення про розірвання договору 31.12.2021 свідчить про визнання з боку відповідача дії договору станом на 31.12.2021, що вказує на правомірність висновків про те, що договір 01.03.2020 не припинив свою дію, а продовжив.

По-друге, копія конверту, у якому, можливо, було повідомлення про розірвання договору не свідчить про отримання позивачем зазначеного повідомлення.

По-третє, направивши повідомлення про розірвання договору 31.12.2021 і не отримавши від позивача згоди про розірвання договору /у будь-якому можливому варіанті/ відповідач не надав суду жодних доказів вжиття інших заходів, спрямованих на розірвання договору у період з 31.12.2021 до 24.07.2023 /дата ухвалення рішення по суті позовних вимог/.

По-четверте, угода про припинення договору, як то передбачено п. 9.6 договору, відсутня.

Відтак, до правовідносин сторін, які виникли у період з січня 2022 року до березня 2022 року включно суд вважає правомірним застосування положень укладеного між сторонами договору, з урахуванням змін внесених додатковою угодою №3.

Доцільним є посилання позивача на позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 09.04.2020 у справі №910/4962/18, і згідно якої зобов`язання, невиконане належним чином, продовжує існувати, незважаючи на закінчення строку дії договору.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до п. 4.1 додаткової угоди №3 до договору електронний документ вважається отриманим адресатом (стороною договору, якій направлено електронний документ) відповідно до дати та часу отримання, що відображається в системі електронного документообігу адресата. При цьому, адресат повинен направити автору (сторона договору, яка створила та відправила електронний документ) електронного документа повідомлення в електронній формі про отримання електронного документа на електронну пошту. У випадку, якщо протягом 3 (трьох) робочих днів з дати відправлення електронного документа адресату, автор не отримає від адресата повідомлення із підтвердженням отримання електронного документу, то датою отримання електронного документа буде дата відправлення автором документа адресату, що відображається в системі документообігу автора.

З огляду на положення п. 4.1 додаткової угоди №3 до договору та фактичні обставини справи, суд дійшов таких висновків:

(послуги за лютий 2022 року) Заявка на надання послуг №36 від 31.03.2022 зі строком дії з 01.02.2022 до 28.02.2022 вважається отриманою відповідачем 05.04.2022, тобто у дату, яка відображається в системі документообігу автора (арк. 26, том 1).

Рахунок на оплату №УКР-004389 від 15.02.2022 на суму 71.615,95 грн вважається отриманим відповідачем 02.03.2022, тобто у дату, яка відображається в системі документообігу автора (арк. 47, том 1).

Акт надання послуг від 15.02.2022 за №351 на суму 71.615,95 грн вважається отриманим відповідачем 02.03.2022, тобто у дату, яка відображається в системі документообігу автора (арк. 32, том 1).

(послуги за березень 2022 року) Заявка на надання послуг №37 від 01.03.2022 зі строком дії з 01.03.2022 до 31.03.2022 вважається отриманою відповідачем 20.04.2022, тобто у дату, яка відображається в системі документообігу автора (арк. 28, том 1).

Рахунок на оплату №УКР-004560 від 31.03.2022 на суму 52.113,60 грн вважається отриманим відповідачем 26.04.2022, тобто у дату, яка відображається в системі документообігу автора (арк. 49, том 1).

Акт надання послуг від 31.03.2022 за №545 на суму 52.113,60 грн вважається отриманим відповідачем 13.04.2022, тобто у дату, яка відображається в системі документообігу автора (арк. 34, том 1).

Незгоди щодо правильності відображення в системі документообігу автора саме вищевказних дат відповідач у відзиві не висловив.

Згідно ж з приписами ч. 4 ст. 165 ГПК України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті.

Враховуєчи навдене, суд звертає увагу, що послуги надані у січні 2022 року підтверджується підписаним з боку позивача та відповідача актом надання послуг від 31.01.2022 за №298 на суму 242.093,88 грн (арк. 29, том 1). Крім цього, послуги надані у січні 2022 року частково /у сумі 140.000,00 грн/ оплачені відповідачем.

Також суд встановив, що рахунок на оплату №УКР-004346 від 31.01.2022 на суму 242.093,88 грн вважається отриманим відповідачем 10.02.2022, тобто у дату, яка відображається в системі документообігу автора (арк. 45, том 1).

Згідно із п. 4.2 додаткової угоди №3 до договору сторона, яка отримала електронний документ (адресат) зобов`язана протягом 7 (семи) робочих днів з дати отримання:

або погодити електронний документ, шляхом накладення КЕП;

або внести свої корективи до такого електронного документа і направити на погодження іншій стороні;

або відмовитися від прийняття та підписання такого документа повідомивши підстави такої відмови іншій стороні.

Отже, отримавши заявки на надання послуг №36 (у лютому 2022 року) та №37 (у березні 2022 року) 05.04.2022 та 20.04.2022 відповідач не виконав свого обов`язку (а не права), визначеного п. 4.2 додаткової угоди №3 до договору (або погодити електронний документ, шляхом накладення КЕП, або внести свої корективи до такого електронного документа і направити на погодження іншій стороні, або відмовитися від прийняття та підписання такого документа, повідомивши підстави такої відмови іншій стороні).

З огляду на фактичні обставини справи та наявні у ній докази, суд доходить висновку, що відповідач керуючись принципом мовчазної згоди погодив заявки на надання послуг №36 (у лютому 2022 року) та №37 (у березні 2022 року), оскільки у період з 05.04.2022 та з 20.04.2022 відповідно жодних заперечень з отриманими від позивача заявками відповідач не висловив. Докази зворотного матеріали справи не містять.

Також, враховуючи положення п. п. 4.1, 4.2 додаткової угоди №3 до договору, суд доходить висновку, що у період з січня 2022 року до березня 2022 року позивач відповідачу надав послуги на загальну суму 365.823,43 грн, що підтверджується актом надання послуг від 31.01.2022 за №298 на суму 242.093,88 грн, який частково /у сумі 140.000,00 грн/ оплачений відповідачем, актом надання послуг від 15.02.2022 за №351 на суму 71.615,95 грн та актом надання послуг від 31.03.2022 за №545 на суму 52.113,60 грн.

З урахуванням часткової оплати послуг, наданих у січні 2022 року сума заборгованості відповідача перед позивачем за послуги отримані у період з січня 2022 року до березня 2022 року складає 225.823,43 грн.

Пунктом 4.2 договору визначено, що сплату вартості наданих послуг виконавця за звітний період замовник здійснює протягом 15 (п`ятнадцяти) робочих днів з дати виставлення рахунку та підписання сторонами акту наданих послуг.

З огляду на фактичні обставини справи, строк оплати послуг, наданих у період з січня 2022 року до березня 2022 року включно є таким, що настав.

Доказів погашення заборгованості у загальному розмірі 225.823,43 грн матеріали справи не містять.

Заперечення відповідача щодо заявленої позивачем суми основної заборгованості суд визнав такими, що не спростовують позовні вимоги в частині стягнення основної заборгованості.

Також суд враховує, що обмін сторонами інформацією при виконанні договірних зобов`язань шляхом надіслання електронних листів уже давно став частиною ділових звичаїв в Україні, а здійснення електронної переписки як усталеного звичаю ділового обороту в Україні, що не вимагає договірного врегулювання, визнається цивільним звичаєм за ст. 7 ЦК України (постанова Верховного Суду від 18.01.2023 у справі №910/15383/21), а подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим (постанова Верховного Суду від 29.01.2021 у справі №922/51/20).

Отже, позовні вимоги в частині стягнення основної заборгованості, слід визнати обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення пені

Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

За визначенням ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 ст. 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ч. ч. 4, 6 ст. 231 ГК у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 ст. 232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 5.2 договору у разі порушення замовником термінів оплати послуг більш ніж на 15 (п`ятнадцять) робочих днів, у порівнянні з термінами, вказаними у п. 4.2 договору, замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Позивач нарахував до стягнення з відповідача пеню у загальному розмірі 48.879,10 грн за загальний період прострочення з 04.03.2022 до 04.12.2022.

У запереченнях відповідач просив суд зменшити розмір пені до 19.999,21 грн, оскільки порядок здійснення вказаного розрахунку позивачем є незрозумілим.

Господарський суд перевірив здійснений позивачем розрахунок пені та визнав його таким, що містить помилки в частині перенесення дати, з якої має нараховуватися пеня, і як наслідок неправильно зазначена дата закінчення нарахування пені. Суд наголошує, що в силу ч. 6 ст. 232 ГПК Україна нарахування пені припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Строки виконання зобов`язання визначені у п. 4.2 договору.

Оскільки позивач неправильно визначив строки виконання зобов`язання, суд такі строки визначив самостійно і перерахував пеню. Отже, за розрахунком суду правильним розміром пені, який підлягає стягненню з відповідача, є пеня у розмірі 38.053,48 грн.

При цьому суд зазначає, що відповідач не навів жодних обставин, які б могли бути підставою для зменшення заявленого до стягнення з відповідача розміру пені, а тому підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру пені не вбачається.

Щодо вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат

Допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання відповідач порушив договірні зобов`язання (ст. 610 ЦК України), і вважається таким, що прострочив його виконання (ст. 612 ЦК України), а тому наявні підстави для застосування встановленої законом (або договором) відповідальності.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач нарахував до стягнення з відповідача проценти річні у загальному розмірі 6.804,66 грн та інфляційні втрати у загальному розмірі 45.295,79 грн за загальний період прострочення з 04.03.2022 до 05.05.2023

Відповідач просить суд зменшити заявлений розмір процентів річних до 3.239,03 грн, а заявлені до стягнення інфляційні втрати до 21.723,37 грн.

Господарський суд здійснив власний перерахунок процентів річних та інфляційних втрат і визнав розрахунок позивача правильним, а вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому відповідач не вказав на існування жодних обставин, які б могли бути підставою для зменшення заявленого до стягнення розміру процентів річних та інфляційних втрат, а також положень законодавства чи усталеної судової практики, які передбачють таку можливість.

Судові витрати

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплаті судового збору за подання позовної заяви покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 4.739,68 грн з урахуванням того, що 98,19% позовних вимог позивача судом задоволено.

Крім цього, господарський суд вважає за доцільне надати роз`яснення щодо повернення сплаченої суми судового збору за подання позовної заяви, у зв`язку із внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Стаття 7 Закону України від 08.07.2011 №3674-VІ "Про судовий збір", зі змінами до нього, містить вичерпний перелік пунктів, за якими повертається сплачена сума судового збору.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 цього Закону сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду зокрема у разі зменшення позовних вимог.

Відтак, у позивача наявна можливість повернути судовий збір у розмірі 781,62 грн (5.608,66 грн внесено судового збору за подачу позовної заяви 4.827,04 грн розмір судового збору за розгляд позовної заяви, з урахуванням зменшених позовних вимог).

Суд також встановив, що 09.03.2023 між позивачем (далі позивач, замовник) та адвокатським бюро «Антона Бойка» (далі виконавець) був укладений договір про надання правничих (правових) послуг №0903А (далі - договір), відповідно до п. 1.1 умов якого виконавець приймає на себе зобов`язання з надання замовнику правничих (правових) послуг, передбачених умовами цього договору, а замовник зобов`язується прийняти і оплатити ці послуги у розмірах та в строки, що передбачені цим договором.

У п. 3.2 договору сторони узгодили, що вартість послуг за договором складає 15.000.00 грн, без ПДВ, з урахуванням п. 3.4 договору.

Сторони домовилися, що у разі, якщо між замовником і боржником до моменту подання позовної заяви до суду буде досягнуто врегулювання спору (оплата боргу (повна або частково), надання боржником гарантійного листа замовнику про сплату боргу, укладення угоди про врегулювання спору, тощо) і замовник письмово до моменту подання позовної заяви до суду повідомив виконавця про небажання подавати позовну заяву проти боржника вартість послуг за цим договором буде складати 50% від вартості, зазначеної у п. 3.2 договору 7.500,00 грн, без ПДВ, що відобразиться сторонами в акті наданих послуг за договором (п. 3.4 договору).

Цей договір діє з моменту його укладання до 31.12.2023 включно, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором (п. 6.1 договору).

Виконавець за договором склав звіт (детальний опис) наданих послуг, виконаних адвокатом, за договором про надання правничих (правових) послуг №0903А від 09.03.2023 за період з 09.03.2023 до 14.04.2022 (арк. 69, том 1), у якому вказано, що фіксований розмір вартості послуг за договором складає 15.000,00 грн, станом на 14.04.2023 виконавець за договором надав такі послуги:

проведення виїзної зустрічі, надання консультації, аналіз матеріалів справи, опрацювання документів, підготовка правової стратегії, підготовка вимоги адресованої відповідачу, проведення повторної виїзної зустрічі, підготовка позовної заяви.

Для здійснення попередньої оплати (50% вартості послуг) за договором виконавець виставив позивачу для оплати рахунок №3 від 09.03.2023 на суму 7.500.00 грн (арк. 70, том 1).

В якості оплати послуг до справи долучено платіжну інструкцію №12055 від 31.03.2023 на суму 7.500.00 грн (арк. 71, том 1).

Оцінивши наявні у справі №904/1983/23 докази, які подані з метою розподілу витрат позивача на оплату професійної правової допомоги, суд дійшов таких висновків.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 ГПК України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

При визначені розміру правничої допомоги суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.11.2021 у справі №914/1945/19, від 23.11.2021 у справі №873/126/21).

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 зазначено загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України. Водночас у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Суд, керуючись частинами 5 - 7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу витрат повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічні висновки наведені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі №915/237/18, від 24.10.2019 у справі №905/1795/18, від 17.09.2020 у справі №904/3583/19.

У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Крім цього, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 12.01.2023 у cправі №908/2702/21 здійснивши правовий аналіз норм статей 126, 129 ГПК України, дійшов висновку, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 126 ГПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи, не розподіляти такі витрати повністю або частково та покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України (а саме пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно із попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

Тобто критерії, визначені частиною четвертою статті 126 ГПК України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини четвертої статті 129 цього Кодексу. Водночас критерії, визначені частиною п`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Така позиція випливає з правових висновків, які послідовно викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2022 у справі №922/1964/21, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі №915/237/18, від 24.10.2019 у справі №905/1795/18, від 17.09.2020 у справі №904/3583/19, від 18.03.2021 №910/15621/19, від 07.09.2022 у справі №912/1616/21 тощо.

Отже, Верховний Суд висновує, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд може з власної ініціативи застосовувати критерії, що визначені у частинах п`ятій-сьомій статті 129 ГПК України.

При цьому таке застосовування не є тотожним застосовуванню судом критеріїв, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України, де обов`язковою умовою є наявність клопотання іншої сторони.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що рішення відбулось на користь позивача (частково) і спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, витрати у справі в даному випадку підлягають покладенню на відповідача.

За приписами частини 8 статті 129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/20, відповідно до яких Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis рішення ЄСПЛ у справі East/West проти України від 23 січня 2014 року (East/West., заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з гонораром успіху. ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Господарський суд надав оцінку наданим позивачу послугам професійної правової допомоги та дійшов таких висновків.

Справа №904/1983/23 є справою незначної складності, оскільки ціна позову (321.802,98 грн) становить близько ста двадцяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Спірна заборгованість виникла, у зв`язку із тим, що відповідач не оплатив послуги надані позивачем протягом трьох місяців (січень 2022 року березень 2022 року).

Оцінивши зміст наданих позовних вимог, які вказані в звіті (детальному описі) наданих послуг, виконаних адвокатом, за договором про надання правничих (правових) послуг №0903А від 09.03.2023 за період з 09.03.2023 до 14.04.2022 суд визнав обґрунтовано заявленими вимоги про стягнення плати за складання позовної заяви, проте вартість позовної заяви у справі незначної складності є явно завищеною, а тому не є справедливим покладення на відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу за складання позовної заяви у розмірі 15.000,00 грн.

Приймаючи рішення щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує позицію Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду, наведену у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 12.01.2023 у cправі №908/2702/21, відповідно до яких під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд може з власної ініціативи застосовувати критерії, що визначені у частинах п`ятій-сьомій статті 129 ГПК України і не розподіляти такі витрати повністю або частково та покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

З огляду на специфіку та незначну складність справи, результат її вирішення, обсяг, вид та зміст наданих послуг, суд, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини та Верховного Суду, дійшов висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу у справі №904/1983/23 є завищеним, а тому не вбачається розумна необхідність понесення судових витрат у заявленому до відшкодування розмірі на суму 15.000,00 грн у суді першої інстанції у даній справі.

З урахуванням викладеного витрати позивача на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 10.000,00 грн суд вирішив не розподіляти та покласти на позивача.

Приймаючи рішення не розподіляти на відповідача витрати позивача на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 10.000,00 грн суд взяв до уваги і позицію відповідача (згідно з якою останній наголошує, що складання позовної заяви не є складним завданням і не потребує додаткового вивчення матеріалів).

Таким чином на відповідача суд розподіляє витрати позивача на професійну правову допомогу у розмірі 5.000,00 грн так покладає їх на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 4.909,50 грн, оскільки 98.19% позовних вимог судом задоволено.

Керуючись ст.ст. 73 - 79, 86, 129, 233, 238, 240, 241, 252 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЕКСКРЕДИТ" (49044, Дніпропетровська область, місто Дніпро, ВУЛИЦЯ ЯКОВА САМАРСЬКОГО, будинок 12-А; ідентифікаційний код 41346335) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АДМІТАД" (04112, місто Київ, вул. Теліги Олени, будинок 6, корпус 6, офіс 2; ідентифікаційний код 38864442) 225.823,43 грн (двісті двадцять п`ять тисяч вісімсот двадцять три грн 43 к.) основної заборгованості, 38.053,48 грн (тридцять вісім тисяч п`ятдесят три грн 48 к.) пені, 6.804,66 грн (шість тисяч вісімсот чотири грн 66 к.) трьох процентів річних, 45.295,79 грн (сорок п`ять тисяч двісті дев`яносто п`ять грн 79 к.) інфляційних втрат, 4.739,68 грн (чотири тисячі сімсот тридцять дев`ять грн 68 к.) судового збору, 4.909,50 грн (чотири тисячі дев`ятсот дев`ять грн 50 к.) витрат на оплату професійної правової допомоги.

В задоволенні решти позовних вимог (про стягнення 5.825,62 грн пені) відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 24.07.2023

Суддя С.А. Дупляк