ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" червня 2023 р. Справа№ 911/932/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Ткаченка Б.О.

Майданевича А.Г.

за участю секретаря судового засідання: Ніконенко Є.С.

за участю представників сторін

від позивача: Максимчук Діна Дмитрівна (поза межами приміщення суду);

від відповідача: Куракін Ю.В. (в залі суду);

розглянувши апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства "Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф" Одеської обласної ради

на рішення Господарського суду Київської області від 17.11.2022, повний текст рішення складено та підписано 12.12.2022,

у справі № 911/932/22 (суддя Колесник Р.М.)

за позовом Комунального некомерційного підприємства "Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф" Одеської обласної ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спец-Ком-Сервіс"

про розірвання договорів та стягнення коштів,

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду

До Господарського суду Київської області 24.06.2022 надійшла позовна заява Комунального некомерційного підприємства "Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф" Одеської обласної ради (далі по тексту позивач/Підприємство) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спец-Ком-Сервіс" (далі по тексту відповідач/ТОВ "Спец-Ком-Сервіс"), в якій позивач, з урахуванням заяви від 29.08.2022 № 1389/1 про збільшення розміру позовних вимог та зміну предмета позову, остаточно просив суд:

- розірвати договори поставки від 16.09.2021 №№ 70/3210, 71/3210, укладенні між Товариством з обмеженою відповідальністю "Спец-Ком-Сервіс" та Комунальним некомерційним підприємством "Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф" Одеської обласної ради;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Спец-Ком-Сервіс" на користь комунального некомерційного підприємства "Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф" Одеської обласної ради 37259280,00 гривень попередньої оплати за непоставлений товар за договором поставки № 70/3210, 54113409,60 гривень штрафу, 4197582,24 гривень пені, 345006,76 гривень 3% річних та 2974580,08 гривень інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо поставки товару у строки та обсязі узгодженими сторонами умовами договорів.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 18.07.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 911/932/22, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 31.08.2022.

На адресу суду 22.08.2022 від позивача надійшла заява від 09.08.2022 № 1276 про зміну предмета позову, яку ухвалою суду від 31.08.2022 прийнято судом до розгляду.

До суду 06.09.2022 від позивача надійшла заява від 29.08.2022 № 1389/1 про збільшення розміру позовних вимог та зміну предмета позову, яка згідно ухвали суду від 19.10.2022 прийнята судом до розгляду.

Рішенням Господарського суду Київської області від 17.11.2022 у справі № 911/932/22 провадження у справі в частині стягнення попередньої оплати за непоставлений товар за договором поставки № 70/3210 у розмірі 37259280,00 гривень закрито. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства "Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф" Одеської обласної ради в дохід Державного бюджету України 4962,00 гривень судового збору.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, Комунальне некомерційне підприємство "Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф" Одеської обласної ради звернулось до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства "Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф" Одеської обласної ради на рішення Господарського суду Київської області від 17.11.2022 у справі № 911/932/22. Рішення Господарського суду Київської області від 17.11.2022 у справі № 911/932/22 в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині у повному обсязі.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовані наступними доводами.

Скаржник зазначає про порушення порядку повідомлення про існування обставин непереборної сили, тому не може бути підставою для звільнення від відповідальності, оскільки форс-мажором для відповідача є військова агресія рф проти України, яка розпочалась 24.02.2022, однак, відповідне повідомлення надіслане відповідачем позивачу лише 23.03.2022.

Скаржник вказує на те, що відповідач посилається на те, що форс-мажором для нього є недодержання своїх обов`язків його контрагентом - ТОВ "Автосоюз", який повідомив, що офіційний імпортер Volkswagen в Україні ТОВ "Порше Україна", після оголошення військового стану призупинив свою діяльність в Україні, що суперечить положенням абз. 2 ч. 1 ст. 617 ЦК України та ч.2 ст. 218 ГК України, тому такі обставини не можуть вважатись форс-мажорними.

На думку скаржника, наявність лише причинно-наслідкового зв`язку та дотримання строку повідомлення про настання форс-мажорних обставин, не дозволяє дійти висновку, що зазначені обставини є форс-мажорними та є підставою для звільнення від відповідальності за невиконання спірних договорів поставки.

Також на думку скаржника, суд першої інстанції не встановив наявність або відсутність підстав для розірвання договорів поставки № 70/3210 та № 71/3210, що є порушенням встановленого законом порядку розгляду та вирішення справи.

Скаржник зазначає про те, що відповідач на момент укладення та підписання спірних договорів поставки не мав на праві приватної власності товару, що мав бути поставлений відповідно до їх положень, тому факт відсутності у відповідача права власності на товар, що мав бути поставлений за договорами поставки є доведеним.

На думку скаржника, судом першої інстанції безпідставно не надано належної правової оцінки нарахування відсотків за користування чужими грошовими коштами, відповідно до положень ст. 236 ЦК України, обмежившись лише аналізом порядку застосування положень ст. 625 ЦК України.

Також скаржник вказує на те, що ч. 2 ст. 625 ЦК України лише конкретизує розмір процентів за користування чужими грошовими коштами.

Скаржник у апеляційній скарзі вказує на те, що на момент подання апеляційної скарги, на рахунок скаржника надійшли грошові кошти у розмірі 37 259 280,00 грн, у зв`язку із чим, рішення в частині закриття провадження в частині стягнення попередньої оплати за непоставлений товар за договором поставки № 70/3210 у розмірі 37 259 280,00 грн ним не оскаржується.

Крім того, скаржник вказує на те, що в порушення вимог ч. 6 ст. 233 ГПК України, суд першої інстанції здійснював складання повного тексту оскаржуваного рішення протягом 25 днів.

Узагальнені доводи відзивів на апеляційну скаргу

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, поданому до суду, вказав на те, що позивач зазначаючи про порушення порядку повідомлення про форс-мажорні обставини, зазначає про те, що лист ТПП України не може вважатись підтвердженням форс-мажорних обставин і такі обставини необхідно обґрунтовувати належними та достовірними доказами та надає листам відповідача суб`єктивного тлумачення, що свідчить про суперечливу поведінку позивача.

Відповідач наголошує на тому, що форс-мажорні обставини для відповідача настали у зв`язку із військовими діями, але призвели до настання форс-мажорних обставин у даних операціях між сторонами тільки в березні 2022р., а не одразу із 24.02.2022.

Відповідач зазначає про те, що ТПП України розпочала роботу тільки у квітні 2022р., а роз`яснення про те, що окрім загального листа ТПП України можна додатково отримати сертифікат ТПП України в індивідуальному порядку, з`явилось тільки у травні 2022р.

Крім того, відповідач зазначає про те, що обстріли Бучанського району відбувались до кінця березня 2022р., як і окупація Київської області закінчилась в кінці березня 2022, а м. Київ почав відновлювати ділове життя лише на початку квітня 2022р.

Відповідач вказує на те, що все необхідне обладнання було придбано та чекало виключно на специфічне повнопривідне шассі - і поставка якого не відбулась виключно внаслідок війни. Відповідач не зазначає, як підставу форс-мажору, відсутність автомобілів на ринку України, а зазначає про те, що такі автомобілі не можуть бути поставлені через війну в Україну виробниками та у звязку із їх бізнес-політикою у сфері маркетингу та продажу, оскільки виробництво автомобілів для України призупинилось виробником на час війни, а оскільки предмет договору визначений індивідуальними рисами, то замінити такий предмет іншим, подібним, на час війни неможливо відповідачем. Виконання договорів і закупка медичного обладнання до 30.03.2022 тільки підтверджує, що невиконання договорів до 30.03.2022 мало місце тільки внаслідок настання форс-мажорних обставин, що підтверджує добросовісність і послідовну ділову поведінку відповідача щодо виконання договорів.

Також відповідач зазначає про те, що Україна перебуває із 24.02.2022 у морській блокаді, а логістичні зв`язки для переміщення товарів/вантажів зруйновані, оскільки вся транспортна та торгівельна система були зав`язані на Азово-Чорноморські шляхи постачання вантажів, а всі торгівельні стратегії імпортерів не розраховані на існування в Україні бойових дій на всій території.

Відповідач наголошує, що лист ТОВ "Автосоюз" від 21.03.2022 дав зрозуміти відповідачу, що для нього в договорах із позивачем саме з 21.03.2022 виникли форс-мажорні обставини.

Відповідач просить прийняти до уваги добросовісну поведінку відповідача, а саме: перебуваючи в умовах триваючого форс-мажору відповідачем закуплено вчасно все обладнання, поставлено автомобілі, також відповідач перебував у договірній процедурі, хоча міг розірвати договори ще в червні 2022р., проте в червні 2022р. відповідачем виконано один із двох договорів, поставивши машини, відповідач перебував у переговірній процедурі не тільки із постачальником, але й з офіційним імпортером автомобілів, органами влади Федеративної Республіки Німеччина, виробником автомобілів "Фольцваген", намагаючись пояснити, як важливо вчасно отримати автомобілі для збереження життя та здоров`я в Україні, натомість позивач діяв недобросовісно, вводячи відповідача в оману щодо договірної процедури, адже отримавши автомобілі, позивач не тільки звернувся до суду із позовом, але й змінив предмет позову щодо стягнення всієї суми за куплені автомобілі, а в подальшому, отримавши лист позивача про розірвання договору - знову змінив предмет позову та просить суд розірвати два договори.

Відповідач зазначає про те, що договір № 71/3210 виконаний належними чином, а щодо договору № 70/3210, то до заявлення позовної вимоги, позивач частково виконав договір, а щодо іншої частини направив повідомлення про розірвання договору у зв`язку із триваючими форс-мажорними обставинами, крім того, позивач жодних заперечень у строк та у порядку, визначеному договором, відповідачу не надіслав, прийняв повернення оплати без будь-яких заперечень.

Відповідач вказує на те, що в жодній частині п. 1.3 не зазначено про те, що товар має бути у власності відповідача саме на момент підписання договорів, а приймаючи до уваги, що зміст договорів не підлягав будь-яким змінам, а був імперативним в умовах публічних закупівель, то всі спори щодо тлумачення змісту договору повинні вирішуватись на користь відповідача, сторони, яка перебуває у нерівному становищі, адже зміст договору ініційований імперативно саме позивачем, і всі недоліки щодо тлумачення договору застосовуються проти позивача.

Приймаючи до уваги, що відповідач у порядку, визначеному договорами, не одержував жодної вимоги про повернення попередньої оплати за договорами чи розірвання договорів в односторонньому порядку, а навпаки, сторони перебували у переговорному процесі щодо виконання договорів в умовах форс-мажорних обставин, то будь-які посилання позивача та обґрунтування на невиконання грошового зобов`язання відсутні.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 911/932/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Ткаченко Б.О., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.01.2023 відмовлено Комунальному некомерційному підприємству "Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф" Одеської обласної ради у задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору. Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства "Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф" Одеської обласної ради на рішення Господарського суду Київської області від 17.11.2022 у справі № 911/932/22 залишено без руху; запропоновано скаржнику усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки, а саме: протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, надати до Північного апеляційного господарського суду:

- докази сплати судового збору у розмірі 1 165 010,91 грн.

10.01.2023 скаржником подано до Північного апеляційного господарського суду заяву про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано відповідні докази, а саме платіжна інструкція № 14004 від 09.01.2023, яка свідчить про сплату судового збору у розмірі 1 165 010,91 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.01.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства "Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф" Одеської обласної ради на рішення Господарського суду Київської області від 17.11.2022 у справі № 911/932/22. Призначено справу № 911/932/22 до розгляду у судовому засіданні 22.02.2023.

На підставі ст.ст. 202, 216 ГПК України, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.02.2023 оголошено перерву у розгляді справи № 911/932/22 за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства "Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф" Одеської обласної ради на рішення Господарського суду Київської області від 17.11.2022 до 22.03.2023.

У зв`язку з перебуванням судді Гаврилюка О.М. який є суддею-доповідачем, на лікарняному, розгляд справи призначений на 22.03.2023 о 09 год. 45 хв. не відбувся.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2023 призначено розгляд апеляційної скарги Комунального некомерційного підприємства "Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф" Одеської обласної ради на рішення Господарського суду Київської області від 17.11.2022 у справі № 911/932/22 на 26.04.2023, а ухвалою від 26.04.2023 відкладено розгляд справи № 911/932/22 на 03.05.2023.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 01.05.2023, у зв`язку з перебуванням судді: Буравльова С.І.., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.05.2023, для розгляду справи № 911/932/22 визначено колегію суддів у складі: Гаврилюк О.М. - головуючий суддя, судді: Ткаченко Б.О., Майданевич А.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.05.2023 прийнято справу № 911/932/22 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Ткаченко Б.О., Майданевич А.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.05.2023 заяву представника Комунального некомерційного підприємства "Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф" Одеської обласної ради (Максимчук Д.Д.) про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення "EasyCon" - задоволено.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.05.2023 відкладено розгляд справи № 911/932/22 за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства "Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф" Одеської обласної ради на рішення Господарського суду Київської області від 17.11.2022 на 08.05.2023, а у судовому засіданні оголошено перерву до 20.06.2023.

Враховуючи викладене, воєнний стан в Україні та обмеження, спричинені цим станом, тимчасову непрацездатність судді Гаврилюка О.М., зміну колегії суддів, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа № 911/932/22 розглядалась протягом розумного строку.

Явка учасників справи та позиції учасників справи

Представник позивача у судовому засіданні 20.06.2023 підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду Київської області від 17.11.2022 у справі № 911/932/22 в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 20.06.2023 заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду Київської області від 17.11.2022 у справі № 911/932/22 залишити без змін, вимоги апеляційної скарги без задоволення.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

16.09.2021 між позивачем та відповідачем укладено договори поставки №№ 70/3210, 71/3210 (надалі за текстом кожен окремо договір - договір № 70/3210, № 71/3210, а разом - договори).

Відповідно до умов договору № 70/3210 та відповідної цьому договору Специфікації відповідач за договором постачальник, прийняв на себе зобов`язання поставити на користь позивача, за договором покупця, спеціалізований санітарний автомобіль екстреної (швидкої) медичної допомоги типу В (4х4) з обладнанням у кількості 30 шт. на загальну суму 62098800 гривень (т. 1 а.с. 33-37).

Відповідно до п. 3.3. договору № 70/3210 оплата за поставлений товар здійснюється позивачем шляхом попередньої оплати у розмірі 100% за умови надання відповідачем рахунку на оплату та за умови відсутності не усунених зауважень позивача до змісту та форми рахунку на оплату.

Згідно п. 3.6. договору № 70/3210 поставка товару проводиться відповідно до наступного графіку: 12 автомобілів - протягом 60 календарних днів з дати отримання попередньої оплати згідно п. 3.4. цього договору (пп. 3.6.1.); 18 автомобілів - протягом 90 календарних днів з дати отримання попередньої оплати згідно п. 3.4. цього договору (пп. 3.6.2.).

Платіжним дорученням від 23.09.2021 № 7760 позивачем відповідно до умов п. 3.3. договору № 70/3210 проведено повну передоплату товару на суму 62 098 800 гривень.

Додатковою угодою № 1 від 12.11.2021 (т. 1 а.с. 38) та додатковою угодою № 2 (т. 1 а.с. 41) до договору № 70/3210 строк поставки двічі продовжувався та остаточно сторонами було визначено, що 12 автомобілів мають бути поставлені в строк до 24.12.2021, а 18 автомобілів в строк до 30.03.2022.

Відповідно до видаткової накладної № 679 від 24.12.2021 (т. 1 а.с. 74) відповідач передав, а позивач прийняв 12 автомобілів загальною вартістю 24 839 520 гривень.

Отже, зобов`язання відповідача перед позивачем за договором поставки № 70/3210 станом на час вирішення справи залишились невиконаними на суму 37 259 280 гривень, та складається з вартості 18 автомобілів, що сторонами не заперечувалося.

Так, за умовами договору № 71/3210 та відповідної цьому договору Специфікації відповідач, за договором постачальник, прийняв на себе зобов`язання поставити на користь позивача, за договором покупця, спеціалізований санітарний автомобіль екстреної (швидкої) медичної допомоги типу С (4х4) з обладнанням у кількості 10 шт. на загальну суму 22 190 000 гривень (т. 1 а.с. 45-54).

Відповідно до п. 3.4. договору № 71/3210 оплата за поставлений товар здійснюється позивачем шляхом попередньої оплати у розмірі 100% за умови надання відповідачем рахунку на оплату та за умови відсутності не усунених зауважень позивача до змісту та форми рахунку на оплату.

Згідно із п. 3.7. договору № 71/3210 поставка товару проводиться відповідно до наступного графіку: 4 автомобілі - протягом 60 календарних днів з дати отримання попередньої оплати згідно п. 3.4. цього договору (пп. 3.7.1.); 6 автомобілів - протягом 90 календарних днів з дати отримання попередньої оплати згідно п. 3.4. цього договору (пп. 3.7.2.).

Платіжним дорученням від 17.09.2021 № 7738 позивачем відповідно до умов п. 3.4. договору № 71/3210 проведено повну передоплату товару на суму 22 190 000 гривень.

Додатковою угодою № 1 від 12.11.2021 (т. 1 а.с. 55) та додатковою угодою № 2 від 24.12.2021 (т. 1 а.с. 62) до договору № 71/3210 строк поставки двічі продовжувався та остаточно сторонами було визначено, що 4 автомобілів мають бути поставлені в строк до 24.12.2021, а 6 автомобілів в строк до 30.03.2022.

Відповідно до видаткової накладної № 678 від 24.12.2021 (т. 1 а.с. 74) відповідач передав, а позивач прийняв 4 автомобілі загальною вартістю 8 876 000 гривень.

Також, в процесі розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем здійснено постачання позивачу решти автомобілів за договором у кількості 6 штук, загальною вартістю 13 314 000 гривень, що підтверджується бухгалтерською довідкою від 25.07.2022, що не заперечується ані позивачем, ані відповідачем.

Отже, зобов`язання відповідача перед позивачем за договором поставки № 71/3210 виконано у повному обсязі, проте поставка 6 автомобілів на суму 13 314 000 гривень відбулась поза межами строку, встановленого договором (30.03.2022).

Як вже зазначалось, позивач звернувся до суду із позовною заявою, з урахуванням заяв про зміну предмета позову та збільшення позовних вимог, із вимогами:

- розірвати договори поставки №№ 70/3210, 71/3210;

- стягнути з відповідача за договором поставки № 70/3210 суму попередньої оплати за непоставлений товар у розмірі 37 259 280 гривень, суму штрафу у розмірі 2 608 149,60 гривень, суму пені у розмірі 3 092 520,24 гривень, суму інфляційних втрат у розмірі 2 192 224,26 гривень, суму 3% річних у розмірі 254 179,75 гривень та суму штрафу (згідно п. 4.4. договору) у розмірі 37 259 280 гривень;

- стягнути з відповідача за договором поставки № 71/3210 суму штрафу у розмірі 931 980,00 гривень, суму пені у розмірі 1 105 062 гривень, суму інфляційних втрат у розмірі 783 355,82 гривень, суму 3% річних у розмірі 90 827,01 гривень та суму штрафу (згідно п. 4.4. договору) у розмірі 13 314 000 гривень.

Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги посилався на те, що відповідачем, в порушення умов договорів, не здійснено поставку товару в строк, визначений у відповідному договорі, що стало підставою для вимог про розірвання договорів поставки, про стягнення з відповідача суми попередньої оплати, в частині на яку поставка товару здійснена не була за договором № 70/3210 та стягнення штрафних санкцій, обумовлених договорами, а також інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.

В свою чергу, заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що неможливість виконання умов договорів в обумовлений ними строк, стало наслідком військової агресії російської федерації проти України, що є форс-мажорною обставиною, що призвела до припинення імпорту на територію України базових автомобілів, які в наступному мали бути відповідним чином обладнані та оснащені відповідачем, про що відповідач повідомив позивача протягом 5-ти днів від моменту, коли йому стало відомо про зупинення зазначеного імпорту. Також відповідач посилається на те, що в порушення договорів поставки не отримував від позивача вимог про сплату штрафних санкцій та відповідних розрахунків. Вимоги про розірвання договорів є безпідставними, оскільки договір № 71/3210 було повністю виконано, а договір № 70/3210 було розірвано з ініціативи відповідача на підставі п. 5.2. договору у зв`язку із триваючими форс-мажорними обставинами більше 3-х місяців. Вимоги в частині повернення суми попередньої оплати у розмірі 37 259 280 гривень за договором № 70/3210 задоволені бути не можуть, оскільки через розірвання договору відповідачем самостійно здійснено повернення зазначених грошових коштів на рахунок позивача. Щодо стягнення штрафних санкцій нарахованих на підставі п. 4.4. договорів за невиконання відповідачем умов п. 1.3. договорів відповідач вважає безпідставними, оскільки позивач помилково вважає, що товар, що є предметом договорів, мав бути у власності відповідача станом на час вчинення договорів поставки, а не станом на час їх укладання.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Згідно із ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це (ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України).

Так, позовні вимоги в частині розірвання договорів № 70/3210 та № 71/3210 обґрунтовуються неналежним виконання відповідачем умов зазначених договорів, що полягає у простроченні поставки товару.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема розірвання договору.

Згідно із ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Статтею 631 ЦК України та ч. 7 ст. 180 ГК України передбачено, що строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

З аналізу вказаних вище положень слідує, що розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір.

Як вже зазначалось, відповідно до п. 5.1. договорів поставки, в редакції додаткових угод № 2 від 24.12.2021, договір набирає чинності з дня його підписання уповноваженими представниками сторін, скріплення печатками сторін та діє до 30.03.2022. Припинення дії договору чи його розірвання не звільняє будь-яку із сторін від обов`язку виконати свої зобов`язання за договором, які виникли до такого припинення (розірвання) на підставі належно виконаного іншою стороною свого зобов`язання за договором.

Отже, закінчення строку договору не звільняє сторони від обов`язку виконати умови договору та відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

При цьому, визначення "строк дії договору" та "строк виконання зобов`язання" не є тотожними.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із ст.ст. 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки згідно зі ст. 599 ЦК України, ч. 1 ст. 202 ГК України такою умовою є виконання, проведене належним чином.

Навіть після припинення дії договору, невиконані стороною зобов`язання за ним залишаються чинними для такої сторони-боржника, і вказана обставина не звільняє останнього від виконання обов`язку протягом того часу, коли існує відповідне зобов`язання.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що розірвати можна лише договір, який діє (строк/термін дії якого не закінчився), та оскільки станом на час звернення позивача до суду із розглядуваним позовом строк дії договорів закінчився (30.03.2022) вимога позивача про розірвання договорів № 70/3210 та № 71/3210 є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Також колегія суддів апеляційного господарського суду, з урахуванням п. 5.3 оскаржуваних договорів, наголошує на тому, що зазначеним пунктом встановлена лише можливість продовження строку дії договору, а не його автоматичне продовження у разі настання відповідних обставин, натомість сторонами, за взаємною згодою, строк дії договорів після настання, в тому числі обставин непереборної сили, продовжено не було, вони є такими, що закінчилися у дату, визначену в договорах, а саме 30.03.2022 та їх розірвання, із настанням правових наслідків такого розірвання на майбутнє, вже є неможливим та було б позбавлене розумної логіки та не може призвести до захисту прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Щодо вимог позивача про стягнення штрафних санкцій.

Відповідно до п. 1.3. договорів відповідач підписанням договору визнає та підтверджує, що: товар належить відповідачу на праві власності та не перебуває під забороною відчуження, арештом, не є предметом застави та іншим засобом забезпечення виконання зобов`язання (пп. 1.3.1); у відповідача наявні всі документи на володіння та постачання товару (пп. 1.3.3.).

Відповідно до п. 1.4. договорів у разі, якщо протягом виконання умов договору будуть мати місце зміни умов (обставин), передбачених п. 1.3. цього договору, відповідач зобов`язаний письмово повідомити про це позивача у строк, що не перевищує 14 календарних днів з дати настання таких змін.

Пунктами 1.5. договорів встановлено, що у разі, якщо після укладання договору, законодавством України будуть встановлені вимоги щодо обов`язкової наявності будь-яких дозвільних документів (зокрема ліцензії тощо), наявність яких відповідачу дозволить здійснювати поставку товару на умовах договору у відповідності до вимог законодавства, відповідач зобов`язується до моменту набрання законної сили відповідних нормативних актів, одержати такі дозвільні документи та повідомити позивача про наявність у нього таких документів з наданням належним чином завірених їх копій, при цьому поставка товару без наявності у відповідача відповідних дозвільних документів не здійснюється.

Згідно п. 4.4. договорів у разі невиконання відповідачем зобов`язань, визначених п. 1.4-1.5. цього договору, а також у разі не підтвердження умов (обставин), викладених в п. 1.3. цього договору, відповідач відшкодовує позивачу всі збитки, понесені останнім у зв`язку з цим, та додатково сплачує штраф у розмірі ціни товару, поставка якого не була здійснена належним чином відповідачем або використання якого було обмежено (неможливо) для позивача через такі порушення відповідача.

На думку позивача, з посиланням на зазначені пункти договорів, на момент підписання відповідних договорів, об`єкт постачання, предмет договору, товар - машини швидкої допомоги, відповідним чином оснащені та обладнані, мають перебувати у приватній власності відповідача та саме з цього позивач виходив, укладаючи договори з відповідачем, тому, оскільки товар, на момент підписання договорів відповідачу на праві власності не належав, відповідач не підтвердив умов, викладених в п.п. 1.3.1 п. 1.3. договорів та в порушення п. 1.4. договору протягом 14-ти днів не повідомив позивача про зміну умов, визначених п. 1.3. договорів, що дає йому підстави для вимог про стягнення штрафу за умовами п. 4.4. договорів, а саме штрафу у розмірі ціни товару, поставка якого не була здійснена належним чином, що за договором № 70/3210 становить 37 259 280 гривень та за договором № 71/3210 становить 13 314 000 гривень.

Натомість, відповідач вважає невірним тлумачення позивачем положень п. 1.3. договорів та зазначав, що в тексті положень п. 1.3. не вказано, що право власності на товар має належати відповідачу саме станом на момент укладення договору і такі твердження позивача суперечать іншим положенням договорів, зокрема п.п. 3.6., 3.7., в яких зазначено, що поставка товару здійснюється протягом 60 та 90 днів із дня отримання попередньої оплати, а також положенням п. 5.3. та розділу 8 договорів, в яких зазначено, що вартість товару може змінюватися за час виконання зобов`язань з поставки товару. На думку відповідача автомобілі мають бути придбані, а потім укомплектовані специфічним індивідуально-визначеним медичним обладнанням. До того ж, за твердженням відповідача, з поведінки позивача, листування щодо поставки товару, вбачається, що він розумів про те, що товар на момент укладення договору відповідачу не належав.

Статтею ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до вимог ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов`язання.

За змістом ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Як вбачається із тендерних пропозицій відповідача від 19.08.2021 (т. 2 а.с. 160-161) автомобіль спеціалізований санітарний екстреної (швидкої) медичної допомоги мав бути виготовлений на базі автомобіля Volkswagen Crafter, тип В та тип С (4х4).

Натомість, як вбачається зі змісту договорів та матеріалів щодо проведеної процедури закупівлі товаром, що мав бути предметом закупівлі та поставки, є спеціалізований санітарний автомобіль екстреної (швидкої) медичної допомоги типу В (4х4) з обладнанням (за договором № 70/3210) та спеціалізований санітарний автомобіль екстреної (швидкої) медичної допомоги типу С (4х4) з обладнанням.

Згідно із п. 1.2. договорів найменування (номенклатура, асортимент) і кількість товару наведено у специфікації та комплектації медичного обладнання спеціалізованого автомобіля швидкої медичної допомоги (додатки 1-2), що є невід`ємною частиною цього договору.

Таким чином, предметом поставки є товар - автомобіль спеціалізований санітарної екстреної (швидкої) медичної допомоги, який має бути виготовлений у спосіб оснащення та доукомплектування базового автомобіля, яким згідно тендерної пропозиції відповідача мав бути автомобіль Volkswagen Crafter, тип В та тип С (4х4).

Згідно положень Закону України "Про публічні закупівлі" усі вимоги та інформацію щодо предмету закупівлі, умов поставки та інших вимог, мають бути відображені в тендерній документації.

Однак, у тендерній документації позивача не містяться вимоги щодо необхідності підтвердження учасником закупівлі в своїх тендерних пропозиціях перебування товару, стосовно якого проводилася закупівля у його приватній власності станом на час проведення закупівлі та/чи укладення договору поставки, крім того, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що якби метою закупівлі були автомобілі спеціалізовані санітарної екстреної (швидкої) медичної допомоги, які вже на момент проведення процедури закупівлі перебувають у власності відповідного учасника, то тоді тендерна документація мала б містити пряму вказівку щодо обов`язку надання документального підтвердження перебування таких автомобілів у власності учасника у складі тендерної пропозиції, натомість такі вимоги не висувались, як не міститься таких вимог у оскаржуваних договорах, оскільки відповідно до п. 1.3 договорів, товар має належати відповідачу на праві власності саме станом на момент його поставки, а не станом на момент укладання договорів.

Також колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що процедура закупівлі передбачає використання відповідачем базового автомобіля, який має бути дообладнаний спеціальним медичним обладнанням та іншим оснащенням, яке є доволі специфічним та спеціальним, перелік якого наведено у додатку № 2 до договорів, у зв`язку із чим, є малоймовірним, щоб будь-який суб`єкт господарювання, що здійснює свою діяльність на території України вже на момент проведення процедури закупівлі та на момент укладання договору про закупівлю міг би мати у своїй власності товар, а саме автомобіль спеціалізований санітарної екстреної (швидкої) медичної допомоги у відповідній, доволі значній кількості (30 та 10 штук за кожним типом), який би в повній мірі відповідав тим критеріям, що висував позивач, як в частині технічних вимог до самого автомобіля, так і в частині наповнення його відповідним оснащенням та медичним обладнанням.

На переконання колегії суддів апеляційного господарського суду, положення п. 1.3. договорів свідчить про звичайне для договорів купівлі-продажу (поставки) правило, встановлене ст. 658 ЦК України про те, що право продажу товару належить його власникові та оскільки купівля-продаж вважається вчиненою в момент передачі товару, та з цього моменту має відбутися перехід права власності на товар, то саме в момент передачі товару, право власності на нього має належати постачальнику та разом з передачею товару відбувається перехід права власності на цей товар до його набувача.

Саме про таке тлумачення умов договору свідчать і фактичні дії сторін. Як вбачається, строк поставки товару декілька разів відкладався та сторонами підписувалася відповідні угоди про продовження строку поставки, що, зокрема, було обумовлено затримкою у виробництві базових автомобілів. Та на момент підписання відповідних угод позивач, вочевидь, розумів той факт, що базові автомобілі, що є необхідними для виробництва товару - автомобілів швидкої допомоги, наразі на праві власності відповідачу не належать.

А наступні дії позивача щодо прийняття від позивача часткового виконання договору № 70/3210 та повного виконання договору № 71/3210 також свідчить про те, що на момент часткової передачі автомобілів швидкої медичної допомоги право власності дійсно належало відповідачу та було передано позивачу, а тому загальні умови щодо купівлі-продажу було дотримано.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про відсутність порушення відповідачем вимог п. 1.3. договорів, і, відповідно, відсутність обставин, передбачених п. 1.4. договорів, що зумовлюють правильний висновок про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача штрафу за умовами п. 4.4. договорів у розмірі ціни товару, поставка якого не була здійснена належним чином, що за договором № 70/3210 становить 37 259 280 гривень, а за договором № 71/3210 становить 13 314 000 гривень.

Щодо вимоги позивача про повернення суми попередньої оплати за непоставлений товар у розмірі 37 259 280 гривень.

Як вбачається з матеріалів справи, що сторонами в перебігу розгляду справи не заперечувалося, за договором № 70/3210 вартість непоставленого товару складає 37259280 гривень, що складається із вартості 18 автомобілів типу В (4х4), у зв`язку із чим, позивач звернувся до суду, зокрема, із вимогою про стягнення зазначеної суми попередньої оплати.

Також як вбачається із матеріалів справи, відповідач 30.08.2022 звернувся до позивача із листом № 30082022/1 від 30.08.2022 про розірвання договору № 70/3210 у зв`язку із триваючими форс-мажорними обставинами відповідно до п. 4.10. договору, за змістом якого сторона, що ініціює розірвання договору з таких підстав має повідомити іншу сторону про це за 20 календарних днів до його розірвання і як зазначив відповідач, до моменту розірвання договору у зазначеному порядку правових підстав для повернення невикористаної суми попередньої оплати у нього не існувало, відповідних вимог про повернення цих коштів позивач відповідачу не висував.

Крім того, відповідачем долучено до матеріалів справи копію платіжного доручення від 19.09.2022 за № 1 про повернення на банківський рахунок позивача 37 259 280 гривень, з призначенням платежу "Повернення передплати в зв`язку з розірванням Договору, лист № 30082022/1_30.08.2022; на виконання умов Договору № 70/3210_16.09.2021; без ПДВ".

Натомість позивач заперечував факт отримання зазначених грошових коштів на свій рахунок та вимагав прийняття в цій частині судового рішення про їх стягнення з відповідача.

В подальшому, відповідачем долучено до матеріалів справи копію листа від 29.09.2022 (т. 3. а.с. 100), яким він звертався до Управління Державної казначейської служби України у Києво-Святошинському районі Київської області, стосовно, зокрема, виконання платіжного доручення від 19.09.2022 на суму 37 259 280 гривень на користь позивача по справі.

Зі змісту зазначеного листа вбачається, що не бюджетний рахунок відповідача відкрито в Управлінні ДКС України у Києво-Святошинському районі Київської області з метою отримання бюджетних коштів та з метою здійснення повернення грошових коштів на користь позивача відповідач поповнив зазначений казначейський рахунок своїми власними коштами, проте, як вбачається, відповідний платіж на момент звернення проведено не було.

Відкриття відповідачем такого рахунку саме в органах Казначейства обумовлено вимогою, встановленою Постановою Кабінету Міністрів України від 04.12.2019 № 1070 "Деякі питання здійснення розпорядниками (одержувачами) бюджетних коштів попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповуються за бюджетні кошти", як особою, що має взаємовідносини із бюджетними установами та є отримувачем бюджетних коштів.

Також, за клопотанням відповідача, ухвалою суду від 19.10.2022 від Управління Державної казначейської служби України у Києво-Святошинському районі Київської області було витребувано інформацію про виконання зазначеного платежу на користь позивача у справі.

З інформації, наданої Управлінням Державної казначейської служби України у Києво-Святошинському районі Київської області (лист від 09.11.2022) вбачається, що станом на 08.11.2022 платіжне доручення від 19.09.2022 № 1 опрацьоване Управлінням казначейства та внесено до Картотеки неоплачених документів АС "Є-Казна" за кодом напрямків видатків/витрат 0307 "Інші платіжні доручення рах.35" у статусі "Очікує рішення".

Також в листі казначейства зазначено, що згідно з п. 14 Порядку виконання повноважень Державною казначейською службою в особливому режимі в умовах воєнного стану, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 09.06.2021 № 590, розрахунково-касове обслуговування розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів, інших клієнтів здійснюється Казначейством та органами казначейства в особливому режимі в установленому законодавством порядку з урахуванням особливостей, визначених цим Порядком. Пунктом 19 вищевказаного Порядку, Казначейство здійснює платежі за дорученням клієнтів з урахуванням ресурсної забезпеченості єдиного казначейського рахунка в черговості, встановленій цим пунктом. Платіжне доручення ТОВ "Спец-Ком-Сервіс" від 19.09.2022 № 1, згідно п. 19 Порядку, відноситься до третьої черги та буде виконане за наявності дозволу з урахуванням ресурсної забезпеченості єдиного казначейського рахунка.

Враховуючи вказані вище обставини, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що наразі склалася ситуація, коли в перебігу розгляду справи, відповідач, маючи на меті здійснити повернення невикористаної суми попередньої оплати, отриманої ним на виконання договору № 70/3210, укладеного в межах процедури закупівлі за бюджетні кошти, надав банку - Управлінню ДКС України в Києво-Святошинському районі Київської області, в якому за настановою держави ним відкрито спеціальний рахунок для здійснення фінансових взаємовідносин із бюджетними установами та отримання на нього бюджетних коштів, платіжне доручення від 19.09.2022 № 1 на суму 37 259 280 гривень, яке прийнято банком та відповідним чином обліковано, проте позивач зазначені грошові кошти не отримав, через встановлені державою спеціальні механізми проведення платежів в умовах воєнного стану.

Так, відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215 Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Казначейство є учасником системи електронних платежів Національного банку.

Згідно із п. 3 Положення про Державну казначейську службу України основними завданнями Казначейства є: реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів; внесення на розгляд Міністра фінансів пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у зазначених сферах.

Відповідно до п. 4 зазначеного Положення Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку: забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого у Національному банку, зокрема (п.п. 2): здійснює розрахунково-касове обслуговування розпорядників та одержувачів бюджетних коштів, а також інших клієнтів відповідно до законодавства; проводить відповідні розрахунки між державним та місцевими бюджетами, між місцевими бюджетами, а також між учасниками бюджетного процесу та суб`єктами господарювання.

Пунктом 9 Положення про Державну казначейську службу України передбачено, що Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Згідно із преамбулою Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" цей Закон визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 цього Закону суб`єктами правових відносин, що виникають при здійсненні переказу коштів, є учасники, користувачі (платники, отримувачі) платіжних систем.

Пунктом 1.43 статті 1 вказаного Закону встановлено, що учасник/член платіжної системи (далі - учасник платіжної системи) - юридична особа, що на підставі договору з платіжною організацією платіжної системи надає послуги користувачам платіжної системи щодо проведення переказу коштів за допомогою цієї системи та відповідно до законодавства України має право надавати такі послуги.

Згідно з пунктом 11.4 статті 11 цього Закону для проведення переказів через систему міжбанківських розрахунків Національного банку України банки-резиденти, Державна казначейська служба України відкривають рахунки в Національному банку України.

Відповідно до пунктів 8.1, 8.4 статті 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. Міжбанківський переказ виконується в строк до трьох операційних днів.

Пунктом 32.2 статті 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" визначено, що у разі порушення банком, що обслуговує отримувача, строків завершення переказу цей банк зобов`язаний сплатити отримувачу пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними. В цьому випадку платник не несе відповідальності за прострочення перед отримувачем.

Згідно з пунктом 1.8 Порядку відкриття та закриття рахунків у національній валюті в органах Державної казначейської служби України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 22.06.2012 № 758, розрахунково-касове обслуговування клієнтів здійснюється органами Казначейства відповідно до умов договорів та додаткових угод до договорів (у разі наявності) між органами Казначейства і клієнтами (додаток 1 цього Порядку).

24.02.2022 було розпочато повномасштабні військові дії проти України, у зв`язку з чим з 24.02.2022 згідно з Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24.02.2022, із змінами, внесеними згідно з Указами Президента № 133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022, № 341/2022 від 17.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022, в Україні введено воєнний стан, який наразі триває.

Частиною 4 п. 22 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України установлено, що в умовах воєнного стану виконання повноважень органами Казначейства України на відповідній території України може здійснюватися в особливому режимі у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку виконання повноважень Державною казначейською службою в особливому режимі в умовах воєнного стану" від 9 червня 2021 року № 590 затверджено Порядок виконання повноважень Державною казначейською службою в особливому режимі в умовах воєнного стану.

Пункт 19 вказаного Порядку визначає, що Казначейство та органи Казначейства здійснюють платежі за дорученнями клієнтів з урахуванням ресурсної забезпеченості єдиного казначейського рахунка в певній черговості.

Зі змісту зазначеного пункту Порядку вбачається, що виконання органом Казначейства платіжного доручення відповідача № 1 від 19.09.2022 віднесено до пп. 3 п. 19 означеного Порядку, тобто підлягає виконанню у третю чергу.

Поряд із цим, факт опрацювання та обліку платіжного доручення відповідача від 19.09.2022 № 1 на суму 37 259 280 гривень органом Казначейства підтверджено, однак, на момент прийняття судом першої інстанції рішення суду в цій частині, платіжне доручення на зазначену суму проведено Казначейством не було та позивач грошових коштів не отримав.

Натомість, відповідач вчинив усі залежні від нього заходи для повернення цих грошових коштів надавши відповідне платіжне доручення для їх перерахування з рахунку, відкритому в органах Казначейства.

Отже, враховуючи обставини справи, достатнім підтвердженням виконання відповідачем свого обов`язку повернути такі грошові кошти є факт прийняття органами Казначейства до виконання платіжного доручення відповідача від 19.09.2022 № 1 та з моменту обліку такого платіжного доручення обов`язок щодо повернення цих грошових коштів слід вважати виконаним.

Задоволення позовних вимог у цій частині, на переконання як суду апеляційної, так і суду першої інстанції, ставили б відповідача у вкрай вразливе становище, оскільки фактично могло б призвести до того, що поряд із грошовими коштами, які зарезервовані відповідачем на рахунку, відкритому в органах Казначейства, позивач набуде право отримати таку ж суму коштів з іншого рахунку, належного відповідачу, що не є справедливим та виправданим з урахуванням обставин конкретної справи, адже відповідач не може нести ризики внаслідок запровадження спеціального, особливого режиму здійснення казначейством видаткових операцій по рахунках своїх клієнтів, натомість факт отримання позивачем на свій рахунок бюджетних коштів в порядку їх повернення відповідачем наразі перебуває під контролем держави та встановлена державою певна черговість виконання відповідних платежів, у взаємозв`язку із ресурсною забезпеченістю єдиного казначейського рахунку, не може призводити до висновку про невиконання відповідачем своїх обов`язків щодо повернення попередньої оплати, яка не була використана для цілей, визначених предметом закупівлі за бюджетні кошти.

Отже, оскільки позивач певною мірою виконує функції агента держави, адже є розпорядником бюджетних коштів, ризики від введеного державою спеціального механізму проведення платежів щодо бюджетних коштів, мають покладатися на самого позивача та саму державу, що такі механізми застосувала, адже відповідач усі залежні від нього заходи з метою повернення суми попередньої оплати вчинив та такий платіж буде проведено, за наявності необхідного ресурсного забезпечення казначейського рахунку, що від відповідача жодним чином не залежить.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, враховуючи викладене та з урахуванням того, що матеріалами справи підтверджено облік органами Казначейства платіжного доручення від 19.09.2022 № 1 про їх перерахування відповідачем зі свого рахунку, відкритого в органах Казначейства, факт не отримання позивачем на свій рахунок грошових коштів у розмірі 37 259 280 грн, не свідчить про невиконання відповідачем свого обов`язку повернути суму попередньої оплати по договору № 70/3210, натомість, свідчить про те, що зобов`язання відповідача в цій частині є виконаними з 19.09.2022, у зв`язку із чим, господарським судом першої інстанції правомірно закрито провадження у справі в частині вимог про стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором № 70/3210 у розмірі 37 259 280 грн, на підставі п.2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Також позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача:

- за договором № 70/3210 - інфляційні втрати у розмірі 2 192 224,26 грн, нараховані за період квітень-травень 2022 року, та 3% річних у розмірі 254 179,75 грн, нараховані за період з 31.03.2022 по 21.06.2022;

- за договором № 71/3210 - інфляційні втрати у розмірі 783 355,82 грн, нараховані за період квітень-травень 2022 року, та 3% річних у розмірі 90 827,01 грн, нараховані за період з 31.03.2022 по 21.06.2022.

В подальшому, у заяві про збільшення розміру позовних вимог та про зміну предмету позову від 29.08.2022, позивач об`єднує у загальні вимоги про стягнення "інфляційних втрат" за договором № 70/3210 у розмірі 2 446 404,01 грн (2 192 224,26 грн інфляційні втрати + 254 179,75 грн 3% річних) та за договором № 71/3210 у розмірі 874 182,83 грн (783 355,82 грн інфляційні втрати + 90 827,01 грн 3% річних).

Позивач обґрунтовує вимоги у цій частині положеннями ст. 536 ЦК України та ст. 625 ЦК України, які на думку позивача, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 конкретизує визначений у ст. 536 ЦК України обов`язок боржника сплачувати проценти за незаконне користування чужими грошовими коштами.

Відповідач, в свою чергу, вказує на те, що у нього не виникло грошових зобов`язань з повернення суми попередньої оплати, адже такі вимоги позивачем після спливу строку поставки не висувалися, вимога про повернення суми попередньої оплати не надсилалася, сторони перебували у переговорному процесі та позивачем порушено порядок встановлений п. 4.6. договорів щодо направлення вимоги про сплату штрафних санкцій, яка мала бути виконана протягом 10-днів.

Так, за змістом п. 4.6. договорів штрафні санкції (пеня, штраф) та збитки нараховані відповідачу позивачем згідно із цим розділом договору, сплачуються відповідачем протягом 10 робочих днів з дати отримання відповідної вимоги, яку складає позивач та надсилає відповідачу в порядку передбаченому договором.

Також умовами розділу 4 договорів визначено порядок сплати штрафних санкцій за неналежне виконання обома сторонами умов договору, однак, положення цього розділу не регулюють сплату процентів за користування чужими грошовими коштами у розумінні ст. 536 ЦК України чи інфляційних втрат та 3% річних у розумінні ст. 625 ЦК України, а тому положення п. 4.6. договорів щодо обов`язку позивача направити відповідну вимогу про сплату штрафних санкцій на адресу відповідача, для вимог про стягнення процентів за правилами ст. 536 та/чи 625 ЦК України не є застосовним, у зв`язку із чим, заперечення відповідача в цій частині, на переконання колегії суддів апеляційного господарського суду, правомірно відхилено господарським судом першої інстанції.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, з урахуванням правового висновку, викладеному зокрема у постанові Верховного Суду від 03.12.2021 у справі № 910/14180/18, з огляду на різну правову природу проценти, передбачені ч. 3 ст. 693 Цивільного кодексу України, не можуть бути ототожнені з інфляційними втратами та процентами, передбаченими ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Враховуючи те, що хоча позивач посилається на його право нараховувати відсотки за користування чужими грошовими коштами, адже посилається на ст. 536 ЦК України, суть його позовних вимог та решта правових підстав позову, в цій частині, свідчить про те, що він вимагає стягнення саме сум, нарахованих за правилами ст. 625 ЦК України на суму неповерненої попередньої оплати після закінчення строку поставки, оскільки позивач вимагає стягнення і інфляційних втрат і 3% річних, як це передбачено саме ст. 625 Цивільного кодексу України.

Як вже зазначалось, згідно із ч. 2 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Отже, у кредитора, у разі прострочення боржником поставки товару, наявне право альтернативної вимоги, а саме або вимагати передання оплаченого товару, тобто завершення простроченої поставки, навіть після того, як строк поставки сплив, або відмовитися від товару на майбутнє та вимагати повернення суми попередньої оплати.

Так, позивачем здійснено відповідні нарахування інфляційних втрат та 3% річних починаючи з 31.03.2022, тобто з наступного дня після закінчення строку поставки (30.03.2022), та відсутні посилання на докази пред`явлення ним вимоги відповідачу повернути попередню оплату, спираючись саме на автоматичне виникнення у відповідача обов`язку повернути суми попередньої оплати з наступного дня після закінчення строку поставки товару, крім того, з наявних матеріалів справи, не вбачається пред`явлення чіткої та недвозначної вимоги про повернення попередньої оплати, як напередодні закінчення строку поставки автомобілів, так і після закінчення строку поставки.

Натомість, тільки в листі позивача від 18.05.2022 № 755 (т. 2 а.с. 94-95) було сформовано вимогу про повернення грошових коштів у розмірі 50 573 228,00 грн (37 259 280 грн за договором № 70/3210 та 13 314 000 грн за договором № 71/3210), проте навіть в цьому листі позивачем висунуто альтернативну вимогу щодо належного виконання умов договорів поставки або про повернення грошових коштів у розмірі 50 573 228,00 грн, отже вимогою про повернення суми попередньої оплати у розумінні ч. 3 ст. 693 ЦК кодексу України зазначений лист також не може вважатися.

Крім того, подальші дії сторін свідчать про те, що відповідач вживав заходів саме з метою завершення виконання поставки товару і в липні 2022 року ним було завершено поставку автомобілів швидкої медичної допомоги за договором № 71/3210 на суму 13 314 000 грн і таке виконання було прийнято позивачем. Отже, відповідач міг справедливо виходити з того, що обов`язку із повернення суми попередньої оплати у нього не має та він має забезпечити саме повне виконання договорів поставки, а саме здійснити прострочену поставку. Як вже зазначалося невикористану суми попередньої оплати за договором № 70/3210 ним було повернуто на користь позивача 19.09.2022, з моменту спливу 20-ти денного строку, відведеного для попередження про розірвання договору, яке ініціював сам відповідач у зв`язку із триваючими форс-мажорними обставинами.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду, з урахуванням обставин справи, погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що оскільки позивачем чіткої та недвозначної вимоги відповідачу щодо відмови в подальшому від отримання товару та про повернення суми попередньої оплати після закінчення строку поставки товару пред`явлено не було, за відповідачем зберігався саме первісний обов`язок - щодо поставки товару та грошове зобов`язання з повернення суми попередньої оплати, як це передбачено ч. 2 ст. 693 ЦК України у відповідача автоматично не виникло, у зв`язку із чим, господарським судом першої інстанції зроблено правильний висновок про те, що в період, протягом якого позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат (квітень-травень 2022 року) та 3% річних (з 31.03.2022 по 21.06.2022) у відповідача грошового зобов`язання з повернення суми попередньої оплати не існувало, а тому підстав для здійснення нарахувань інфляційних втрат та 3% річних за правилами ст. 625 ЦК України у позивача були відсутні, і, як наслідок, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення штрафу та пені нарахованих на підставі п. 4.2. договорів, а саме: позивач просить стягнути з відповідача за прострочення поставки товару штрафу у розмірі 7% від вартості товару, поставка якого була прострочена та пеню у розмірі 0,1%, вартості товару, з якого було допущено прострочення за період з 31.03.2022 по 21.06.2022:

- за договором № 70/3210 у розмірі 2 608 149,60 грн (сума штрафу) та 3 092 520,24 грн (сума пені);

- за договором № 71/3210 у розмірі 931 980,00 грн (сума штрафу) та 1 105 062 грн (сума пені).

Відповідачем факт прострочення виконання зобов`язань за договорами поставки не заперечувався, втім він вважає, що він має бути звільнений від відповідальності через дію форс-мажорних обставин - військової агресії російської федерації проти України внаслідок чого виконання зобов`язань з поставки автомобілів швидкої медичної допомоги до 30.03.2022 стало неможливим.

Позивач, не заперечуючи того факту, що військова агресія російської федерації відноситься до категорії форс-мажорних обставин, втім вважає, що відповідачем порушено порядок повідомлення про настання таких обставин, внаслідок чого відповідач позбавляється права посилатися на зазначені обставини, як підстави звільнення його від відповідальності.

Згідно із п. 4.2. договорів за порушення строків поставки товару або умов якості товару відповідач несе відповідальність та сплачує покупцю штрафні санкції у розмірі та порядку відповідно до ст. 231 Господарського кодексу України.

За змістом ч. 2 ст. 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

В п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності (ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України).

Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути.

Із наведеного вбачається, що для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання згідно ст. 617 ЦК України та ст. 218 ГК України особа, яка порушила зобов`язання, повинна довести: наявність обставин непереборної сили; їх надзвичайний характер; неможливість попередити за даних умов завдання шкоди; причинний зв`язок між цими обставинами і понесеними збитками.

Форс-мажорні обставини не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань.

Таким чином, сторона, яка посилається на конкретні обставини, повинна довести те, що вони є форс-мажорними, що саме через настання цих обставин сторона об`єктивно була позбавлена можливості виконати договірне зобов`язання.

Частина 2 ст. 14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні" містить невичерпний перелік обставин, що можуть бути визнані форс-мажором (обставинами непереборної сили), до яких належить у тому числі загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення.

Сторонами не заперечується, що військова агресія російської федерації відноситься до категорії обставини непереборної сили, тобто є форс-мажорною обставиною.

Згідно із п. 4.8. договорів сторони договору звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань у разі виникнення обставин непереборної сили (форс-мажор) та/або істотної зміни обставин, які не існували під час укладання договору, виникли поза волею сторін, якщо ці обставини вплинули на виконання договору.

Порядок повідомлення та порядок підтвердження існування відповідних обставин викладено сторонами у п. 4.9. договорів, де, серед іншого, зазначено про обов`язок повідомити про настання обставин непереборної сили протягом 5-ти днів з дня настання цих обставин.

З матеріалів справи вбачається, що строк поставки автомобілів швидкої медичної допомоги сторонами неодноразово продовжувався та додатковими угодами від 24.12.2021 сторонами остаточно продовжено строк поставки автомобілів до 30.03.2022.

Підставою для такого продовження слугували, в тому числі, листи відповідача від 15.12.2021 № 15122021/1 та /2 (т. 2 а.с. 46-47, 54-55), в яких відповідачем було зазначено, що у зв`язку із затримкою із виробництвом базових автомобілів виконати умови договору не вбачається можливим та постачальник цих автомобілів повідомив, що орієнтовною датою поставки базових автомобілів є 01.03.2022 та з урахуванням технологічних процесів по виробництву автомобілів екстреної медичної допомоги у разі поставки базових автомобілів строк до 01.03.2022, строк поставки готових автомобілів екстреної медичної допомоги буде складати 30.03.2022.

Отже сторони погодилися із тим, що виробництво автомобілів екстреної медичної допомоги перебуває у прямій залежності від поставки на територію України базових автомобілів, яка має відбутися до 01.03.2022, після чого відповідач мав обладнати зазначені автомобілі усім необхідним оснащенням та обладнанням та здійснити поставку готового товару на користь позивача до 30.03.2022, внаслідок чого сторони і продовжили строк виконання зобов`язань з поставки до 30.03.2022.

24.02.2022 розпочалася військова агресія російської федерації проти України.

Згідно листа ТОВ "Автосоюз" від 21.03.2022 (т. 2 а.с. 112), відповідача було повідомлено, що офіційний імпортер Volkswagen в Україні ТОВ "Порше Україна" після оголошення військового стану призупинив свою діяльність в Україні.

З урахуванням зазначеного вище листа, 23.03.2022 відповідач листом № 23032022/1 (т. 2 а.с. 65-66), повідомив позивача про те, що внаслідок військової агресії російської федерації, виконання зобов`язань за договорами поставки у встановлені строки є неможливим, через затримку у поставці базових автомобілів та вказав на те, що вживає заходи задля отримання від постачальника базових автомобілів відомостей про можливі строки їх поставки.

В підтвердження настання обставин непереборної сили, відповідачем долучено лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 (т. 2 а.с. 67), згідно якого засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою для введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні".

Цим же листом ТПП України підтвердило, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарювання по договору, виконання якого настало згідно умовами договору і виконання якого стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

28.03.2022 позивач направив на адресу відповідача лист № 4421 (т. 2 а.с. 71-72), в якому позивач, не коментуючи твердження відповідача про настання для нього форс-мажорних обставин, про що він повідомив листом від 23.03.2022, та висловив попередження про намір направлення на адресу відповідача претензії про повернення сплаченої позивачем суми у розмірі 50 573 280 гривень, на яку поставку товару до 30.03.2022 не було здійснено, а також про намір звернутися до суду із вимогою про стягнення збитків.

В подальшому, відповідач у листі від 29.03.2022 № 29032022/1 (т. 2 а.с. 74-75) повідомив позивача про те, що підстав для повернення грошових коштів немає, адже вони витрачені на придбання обладнання для оснащення медичних салонів та медичне обладнання, здійснена попередня оплата за базові автомобілі та вдруге зазначено про настання для нього форс-мажорних обставин та про готовність як тільки ситуація в країні нормалізується виготовити та поставити позивачу автомобілі швидкої медичної допомоги.

01.04.2022 позивач скерував на адресу відповідача лист № 491 (т. 2 а.с. 77), в якому запросив документальне підтвердження здійсненої закупівлі обладнання для оснащення машин швидкої допомоги та базових автомобілів.

В листі від 18.05.2022 № 755 (т. 2 а.с. 94-95) позивач вперше прокоментував лист відповідача від 23.03.2022, яким останній повідомив позивача про настання форс-мажорних обставин, та зазначив, що відповідачем в порушення умов п. 4.9. договорів не було повідомлено про настання форс-мажорних обставин, які настали 24.02.2022 протягом 5-ти днів та, відповідно, відповідач втрачає право посилатися на обставини непереборної сили, як обставини, що звільняють його від відповідальності.

З огляду на викладене спірним в межах цієї справи залишилось питання про те, чи пропущено відповідачем 5-ти денний термін на повідомлення позивача про настання форс-мажорних обставин, адже позивач вважає, що такі обставини настали 24.02.2022 та саме від цієї дати слід обраховувати 5-ти денний термін, коли як відповідач вважає, що усвідомлення ним настання саме для нього неможливості виконати умови договорів поставки через військову агресію російської федерації проти України відбулося після отримання відомостей про зупинення імпортером автомобілів процедури завезення базових автомобілів на територію України, про що відповідач довідався лише 21.03.2022.

З наведеного вбачається, що зафіксоване на всій території України настання форс-мажорних обставин через військову агресію російської федерації не свідчить про те, що усі суб`єкти господарювання, одночасно, з 24.02.2022 втратили можливість виконувати свої зобов`язання за договорами, крім того, сам факт настання обставини непереборної сили, до яких, вочевидь, відноситься збройна агресія/війна, не обов`язково автоматично із її настанням впливає на виконання договору та, відповідно, обов`язок щодо повідомлення про настання такої обставини виникає тоді, коли для зобов`язаної сторони стає зрозумілим, що настання такої події впливає на виконання договору, конкретного визначеного ним зобов`язання, що також в повній мірі відноситься і до відповідача, адже початок військової агресії з 24.02.2022 не обов`язково мав призвести до неможливості виконання обов`язків з поставки автомобілів швидкої медичної допомоги, строк якої спливав лише 30.03.2022.

Так, сторона, яка посилається на форс-мажор має довести причинно-наслідковий зв`язок між виникненням форс-мажору і неможливістю виконати свої зобов`язання та триваючий форс-мажор не обов`язково призводить до неможливості виконати зобов`язання з моменту його виникнення.

Відповідач вказує на те, що неможливість виконання ним умов договорів поставки була встановлена лише з 21.03.2022 коли він дізнався про зупинення офіційним імпортером базових автомобілів здійснення своєї господарської діяльності на території України, у зв`язку із чим, вимоги п. 4.9. договорів поставки, щодо обов`язку повідомити позивача про настання форс-мажорних обставин протягом 5-ти днів із моменту їх настання для нього, відповідачем було дотримано, адже відповідний лист на адресу позивача було надіслано 23.03.2022, проти отримання якого останній не заперечував.

Зі змісту п. 4.8. договорів вбачається, що сторона звільняється від відповідальності не із настанням форс-мажорної обставини, а у разі коли ці обставини безпосередньо вплинули на виконання договору.

З матеріалів справи не вбачається, що в проміжок часу з 24.02.2022 по 21.03.2022 відповідач був обізнаний про те, що військова агресія російської федерації вплинула на можливість виконання ним своїх зобов`язань за договорами, адже кінцевий строк поставки автомобілів було визначено 30.03.2022 та відповідач протягом всього часу міг справедливо розраховувати на те, що негативних наслідків у вигляді неможливості виконати умови договорів можна оминути, чи в значній мірі нейтралізувати, адже усе необхідне обладнання для облаштування автомобілів швидкої медичної допомоги було у відповідача в наявності, що сторонами в перебігу розгляду справи не заперечувалося.

Натомість, тільки 21.03.2022 коли відповідачу стало відомо про зупинення імпорту на територію України необхідних базових автомобілів та невизначеність строків відновлення такого імпорту у відповідача з`явився достатній привід вважати, що через військову агресію він не в змозі виконати свої зобов`язання за договорами поставки, в обумовлений ними строк.

Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду, з урахуванням листа ТОВ "Автосоюз" від 21.03.2022, в якому повідомлено відповідача про те, що офіційний імпортер Volkswagen в Україні ТОВ "Порше Україна", після оголошення військового стану призупинив свою діяльність в Україні, того, що форс-мажор не обов`язково призводить до неможливості виконати зобов`язання з моменту його виникнення, твердження позивача про те, що відповідач мав повідомити про настання форс-мажорних обставин протягом 5-ти днів починаючи з 24.02.2022, оцінюються критично, оскільки позивачем не доведено та матеріалами справи не встановлено, що саме від дати 24.02.2022 відповідачу було або мало бути відомо, що він не зможе виконати свої зобов`язання з поставки автомобілів швидкої медичної допомоги до 30.03.2022, у зв`язку із чим, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що відповідачем не порушено строку, визначеного п. 4.9. договорів, для повідомлення позивача про настання обставин непереборної сили, що унеможливлюють виконання умов договору.

Початок агресії російської федерації має відношення до всієї країни, втім необхідно взяти до уваги, що певні регіони в перші, особливо важкі, тижні війни перебували у більш вразливому становищі, спричиненому, зокрема, безпосередніми бойовими зіткненнями, проведенням безпосередніх військових дій в таких регіонах, хаотичним та навіть панічним переміщенням людей із таких регіонів у більш безпечні місця, що не могло не вплинути на організацію виробництва, здійснення органами управління суб`єктів господарювання своїх функцій.

До таких регіонів можна з впевненістю віднести і Бучанський район Київської області, на території якого розміщені органи управління відповідача.

Також колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що навіть здійснення належного письмового повідомлення відповідача про настання форс-мажорних обставин, якщо вважати, що вони настали починаючи із 24.02.2022, було вкрай ускладненим, адже здебільшого громадяни в цьому регіоні опікувалися убезпеченням себе та членів своїх родин, ніж виконанням своїх звичних, в тому числі управлінських функцій, тому під час обліку строку на повідомлення контрагента про настання форс-мажорних обставин необхідно враховувати, в тому числі, і обставини, що можуть перешкоджати здійсненню самого письмового повідомлення про настання таких обставин та в певних випадках суто формальний підхід, в цій частині, не можна вважати виправданим та справедливим, натомість категоричний підхід до позбавлення сторони права посилатися на обставини звільнення від відповідальності через прострочення повідомлення про настання форс-мажорних обставин не завжди буде виправданим.

Аналогічний підхід міститися в узагальнених нормах європейського звичаєвого права. Так, у Принципах міжнародних комерційних договорів (Принципи УНІДРУА в редакції 2016 року) у ч. 3 ст. 7.1.7 "Непереборна сила (форс-мажор)" вказано, що сторона, яка не виконала зобов`язання, має повідомити іншу сторону про виникнення перешкоди та її вплив на здатність виконувати зобов`язання. Якщо повідомлення не отримане іншою стороною протягом розумного строку після того, як сторона яка не виконала дізналася або могла дізнатися про перешкоду, вона несе відповідальність за збитки, які стали результатом неотримання повідомлення. У Принципах Європейського договірного права (ст. 8.108 (3)), присвяченій питанням форс-мажору, вказано, що невиконуюча зобов`язання сторона має впевнитися у тому, що повідомлення про перешкоду та її вплив на виконання отримане іншою стороною впродовж розумного строку після того, як невиконуюча сторона дізналася або повинна була дізнатися про ці перешкоди. Інша сторона має право на компенсацію збитків, завданих внаслідок неотримання такого повідомлення.

Враховуючи викладене, з огляду на те, що відповідачем не було порушено строк на повідомлення позивача про настання форс-мажорних обставин, адже про неможливість виконати умови договору з причин початку військової агресії відповідачу стало відомо лише 21.03.2022, а тому він справедливо може розраховувати на звільнення від відповідальності за прострочення виконання зобов`язань з поставки товару, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення пені та штрафу на підставі п. 4.2 договорів.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду, з огляду на те, що строк дії договорів після настання, в тому числі обставин непереборної сили, продовжено не було, вони є такими, що закінчилися у дату, визначену в договорах, а саме 30.03.2022, те, що відповідно до п. 1.3 договорів, товар має належати відповідачу на праві власності саме станом на момент його поставки, а не станом на момент укладання договорів, те, що достатнім підтвердженням виконання відповідачем свого обов`язку повернути такі грошові кошти є факт прийняття органами Казначейства до виконання платіжного доручення відповідача від 19.09.2022 № 1 та з моменту обліку такого платіжного доручення обов`язок щодо повернення цих грошових коштів слід вважати виконаним, що відповідачем не було порушено строк на повідомлення позивача про настання форс-мажорних обставин, адже про неможливість виконати умови договору з причин початку військової агресії відповідачу стало відомо лише 21.03.2022, погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про закриття провадження у справі в частині стягнення попередньої оплати за непоставлений товар за договором поставки № 70/3210 у розмірі 37 259 280,00 грн та про відсутність підстав для задоволення решти позовних вимог, у зв`язку із чим, підстави для зміни чи скасування рішення Господарського суду Київської області від 17.11.2022 у справі № 911/932/22 відсутні.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Щодо посилання скаржника на те, що в порушення вимог ч. 6 ст. 233 ГПК України, суд першої інстанції здійснював складання повного тексту оскаржуваного рішення протягом 25 днів, колегія суддів апеляційного господарського суду, враховуючи воєнний стан та обмеження, спричинені цим станом, зазначає про те, що наведена скаржником обставина, не є підставою для скасування рішення Господарського суду Київської області від 17.11.2022 у справі № 911/932/22.

Твердження скаржника про те, що відповідачем порушено порядок повідомлення про обставини непереборної сили, оцінюються судом апеляційної інстанції критично, оскільки як вже зазначалось, відповідачу лише 21.03.2022, після отримання листа ТОВ "Автосоюз", в якому повідомлено відповідача про те, що офіційний імпортер Volkswagen в Україні ТОВ "Порше Україна", після оголошення військового стану призупинив свою діяльність в Україні, стало відомо про зупинення імпорту на територію України необхідних базових автомобілів та про невизначеність строків відновлення такого імпорту і у відповідача з`явився достатній привід вважати, що через військову агресію він не зможе виконати свої зобов`язання за договорами поставки, в обумовлений ними строк.

Крім того, слід зазначити, що відповідач не посилався на лист ТПП від 28.02.2022, як на автоматичну підставу для звільнення від відповідальності, натомість про неможливість виконати умови договору з причин початку військової агресії, яка засвідчена вказаним листом ТПП від 28.02.2022, відповідачу стало відомо лише 21.03.2022.

Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду, враховуючи обставини справи, вважає, що відповідачем доведено наявність форс-мажору, в тому числі, посилаючись на лист ТПП від 28.02.2022.

Твердження скаржника про те, що форс-мажором для відповідача є недодержання своїх обов`язків його контрагентом - ТОВ "Автосоюз", який повідомив, що офіційний імпортер Volkswagen в Україні ТОВ "Порше Україна", після оголошення військового стану призупинив свою діяльність в Україні, що суперечить положенням абз. 2 ч. 1 ст. 617 ЦК України та ч.2 ст. 218 ГК України, тому такі обставини не можуть вважатись форс-мажорними, оцінюється колегією суддів апеляційного господарського суду критично, оскільки зупинення діяльності в Україні імпортером Volkswagen в Україні ТОВ "Порше Україна" відбулось у зв`язку із форс-мажором - оголошенням військового стану в Україні.

Твердження скаржника про те, що ч. 2 ст. 625 ЦК України лише конкретизує розмір процентів за користування чужими грошовими коштами, є безпідставним, оскільки проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов`язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України). Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України), натомість, якщо договором або чинним законодавством не передбачено розміру процентів за користування чужими коштами, то припис частини другої статті 625 ЦК України може бути застосований господарським судом лише за наявності порушення боржником грошового зобов`язання.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду Київської області від 17.11.2022 у справі № 911/932/22.

Враховуючи обставини справи, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін, що були покладені в основу оскаржуваного судового рішення, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає про те, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994; п. 29-30), однак, це право не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Проніна проти України" від 18.07.2006; п. 23; рішення у справі "Hirvisaari v. Finland" ("Хірвісаарі проти Фінляндії; п. 32).

Враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що наведене місцевим судом мотивування є достатнім для обґрунтування свого рішення за аргументами та доказами, які наявні у матеріалах справи. При цьому, рівень деталізації судом своїх доводів в будь-якому разі не призвів до неправильного вирішення справи, тому підстави для скасування рішення Господарського суду Київської області від 17.11.2022 у справі № 911/932/22, відсутні.

З приводу решти доводів скаржника, викладених в його скарзі, колегія суддів звертає увагу, що такі аргументи враховані апеляційним судом, при цьому оскаржуване рішення є вмотивованим, місцевим судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтуються його висновки, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації").

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, скаржником не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення прийняте відповідно до вимог процесуального та матеріального права, підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Комунального некомерційного підприємства "Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф" Одеської обласної ради на рішення Господарського суду Київської області від 17.11.2022 у справі № 911/932/22 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду Київської області від 17.11.2022 у справі № 911/932/22 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства "Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф" Одеської обласної ради на рішення Господарського суду Київської області від 17.11.2022 у справі № 911/932/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 17.11.2022 у справі № 911/932/22 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд апеляційних скарг покласти на скаржників.

4. Справу № 911/932/22 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням приписів п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Текст постанови складено та підписано 31.07.2023, у зв`язку із перебуванням судді Гаврилюка О.М. у відпустці.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді Б.О. Ткаченко

А.Г. Майданевич