ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" липня 2023 р. Справа №907/648/21

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Желіка М.Б.

Орищин Г.В.

секретар судового засідання Олійник Н.

за участю представників сторін:

прокурор Винницька Л.М.

від позивача не з`явився;

від відповідача 1: не з`явився;

від відповідача 2: Маркусь М.І.-представник,

розглянувши апеляційну скаргу Заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури №15-240вих-23 від 13.03.2023 (Вх.№ ЗАГС 01-05/835/23 від 20.03.2023)

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 21.02.2023 (повний текст складено 21.02.2023, суддя Андрейчук Л.В.)

у справі №907/648/21

за позовом Заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури, м. Ужгород в інтересах держави

в особі Західного офісу Держаудитслужби, м. Львів

до відповідача 1 Закарпатська державна сільськогосподарська дослідна станція Національної академії аграрних наук України, с. Велика Бакта, Берегівський район,

до відповідача 2 Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Агро-Лучки» с. Великі Лучки, Мукачівського району,

про визнання недійсним договору про виконання агротехнічних робіт №20-12/2020 від 29.12.2020

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

Прокурор, діючи в інтересах держави в особі Західного офісу Держаудитслужби звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовною заявою до відповідача 1 Закарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України та відповідача 2 Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Лучки» про визнання недійсним договору на виконання агротехнічних робіт №20-12/2020 від 29.12.2020, укладеного між Закарпатською державною сільськогосподарською дослідною станцією НААН України та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Агро-Лучки», а також додаткових угод до нього зокрема: №1 від 12.01.2021, №2 від 01.03.2021 та №3 від 03.05.2021.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що Закарпатська державна сільськогосподарська дослідна станція НААН України є державною, бюджетною, неприбутковою науковою установою та розпорядником бюджетних коштів, а тому відноситься до замовників, які здійснюють закупівлі відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі». Покликаючись на моніторинг системи державних закупівель відомостей про проведення відповідачем 1 публічних закупівель послуг, які є предметом договору №20-12/2020 не встановлено. Також прокурор зазначає, що сторонами вказаного договору не визначено ціну договору, яка є істотною умовою договору, а також конкретні види робіт/послуг, які надалі були обумовлені додатковими угодами до нього. Оскільки за повідомленням прокуратури Західний офіс Держаудитслужби, як територіальний орган державного фінансового контролю не вжив заходів щодо поновлення інтересів держави, то за таких обставин, на думку прокуратури, виникли підстави для представництва інтересів держави в суді, оскільки мають місце порушення або загроза порушень інтересів держави.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 21.02.2023 у справі №907/648/21 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення суду мотивовано тим, що в матеріалах справи відсутні докази включення до річного плану закупівель відповідача 1 на 2020 рік коштів на закупівлю робіт, які були предметом оскарженого договору. Тоді як пунктом 21 статуту відповідача 1 передбачено, що джерелами формування майнового комплексу дослідної станції є, зокрема, доходи, одержані від різних видів господарської діяльності, а відповідно до пункту 22 статуту дослідна станція може використовувати закріплене за нею майно для участі в цивільних відносинах, у тому числі для провадження некомерційної фінансово-господарської діяльності відповідно до статутних цілей та в межах своєї цивільної правоздатності.

Прокурором та позивачем не доведено факту порушення відповідачами, на момент вчинення оспорюваного договору №20-12/2020, умов щодо публічних закупівель, оскільки відповідач міг проводити закупівлю агротехнічних робіт на суму до 1,5 мільйона гривень без проведення конкурентних процедур, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», а також договір не містив умов щодо вартості агротехнічних робіт, які складали його предмет на суму рівну чи більшу 1,5 мільйона гривень.

Прокурором обрано неефективний спосіб захисту порушеного права, оскільки оспорюваний договір виконаний сторонами, визнання недійсним вже виконаного договору не відновить порушені інтереси держави через неможливість проведення нового тендеру чи двосторонньої реституції, а прокурор одночасно з вимогою про визнання недійсним договору не заявляє вимоги про односторонню реституцію або відшкодування збитків чи стягнення всього, отриманого переможцем тендеру, в дохід держави.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Заступником керівника Закарпатської обласної прокуратури подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 21.02.2023 у справі №907/648/21 повністю і ухвалити нове рішення, яким позов задоволити у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду прийнято за недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неповним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, а висновки, викладені у рішенні суду, не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права,

Зокрема, скаржник зазначає, що спірним договором №20-12/2020 від 29.12.2020 передбачено проведення робіт на полях замовника загальною площею 577,6485 га, то загальна сукупна вартість робіт, передбачена додатковою угодою №1, може становити 325880,40 грн, додатковою угодою №2 - 845 905,46 грн, додатковою угодою №3 - 1 571 359,89 грн. Отже, відповідач 1 фактично взяв на себе бюджетні зобов`язання (в розумінні п. 7 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України) оплатити вказані роботи/послуги в повному обсязі у разі їх надання відповідачем 2.

Скаржник зазначає, що судом встановлено факт виконання відповідачем 2 даного договору на підставі актів виконання робіт (надання послуг) на суму 2 026 043,40 грн. У зв`язку із закупівлею послуг вартістю, що перевищує 200 тисяч гривень, відповідач 1 зобов`язаний був проводити публічні закупівлі відповідно до вимог Закону. Натомість, розпорядником бюджетних коштів без жодних конкурсних процедур фактично придбано послуги, вартість яких більш ніж в 10 разів перевищує встановлену Законом межу.

Скаржник вважає, що правочин вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, оскільки його укладено без проведення жодної конкурентної процедури, визначеної Законом, всупереч таким принципам закупівель, як добросовісна конкуренція серед учасників, максимальна економія, ефективність та пропорційність, відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель, недискримінація учасників та рівне ставлення до них, об`єктивне та неупереджене визначення переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі, запобігання корупційним діям і зловживанням. Дії сторін спірного договору, які виразились в повному ігноруванні Закону України «Про публічні закупівлі» є проявом недобросовісної поведінки учасників цивільних відносин, призводить до порушення меж здійснення їх цивільних прав, порушує принципи публічних закупівель, нівелює їх мету та загалом негативно впливає на економічні процеси у державі та суспільстві.

На думку скаржника, є достатні підстави для визнання недійними договору про виконання агротехнічних робіт за №20-12/2020 від 29.12.2020, додаткових угод до нього та застосуванням вищевказаних наслідків недійсності у подальшому (за необхідності). При цьому, у разі визнання правочину недійсним з вказаної підстави правила двосторонньої реституції, передбаченої ст. 216 ЦК України, не застосовуються.

Прокурор зазначає, що як під час подання позовної заяви, так і під час судового розгляду прокурору не було відомо про жодні факти виконання вказаного договору Закарпатською державною сільськогосподарською дослідною станцією НААН України шляхом здійснення оплати вказаного договору. Враховуючи факт виконання вказаного договору лише однією стороною (надання послуг), висновок суду про те, що такий договір на час вирішення спору припинив свою дію, є недоведеним та не відповідає встановленим обставинам справи.

Натомість, на думу скаржника, наявність діючого договору, укладеного з порушенням вимог закону, може в подальшому призвести до стягнення відповідних коштів з бюджетної установи - Закарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України, що безумовно призведе до порушення економічних інтересів держави.

СТОВ «Агро Лучки» у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що апеляційна скарга є такою, що не підлягає задоволенню. Зокрема, відповідач 2 зазначає, що прокурор наводить нові підстави позову, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, фактично змінюючи та збільшуючи їх і вказує, що ніби-то оспорюваний договір був вчинений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, оскільки такий був укладений без проведення конкурсних процедур, визначених зазначеним Законом. Такі доводи прокурора суперечать матеріалам справи, позовній заяві та не заслуговують на увагу.

Відповідач 2 вважає, що на момент укладення сторонами договору № 20-12/2020 такий договір не містив умов щодо вартості агротехнічних робіт, які складали його предмет на суму рівну чи більшу 1,5 мільйона гривень. Тобто порушення умов щодо публічних закупівель, передбачених п. 1 ч. 1 та ч.10 ст.3 Закону України «Про публічні закупівлі», не відбулося, оскільки Закарпатська державна сільськогосподарська дослідна станція Національної академії aгpaрних наук України могла проводити закупівлю агротехнічних робіт на суму до 1,5 мільйона гривень без проведення конкурентних процедур, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі». Сторони досягли згоди щодо істотних умов договору № 20-12/2020 від 29.12.2020, що додатково підтверджується фактом його виконання замовником, що було встановлено рішенням Господарського суду Закарпатської області від 01.04.2022 у справі № 907/1059/21.

Також, відповідач 2 вважає, що роботи, які є предметом договору виконано та прийняті відповідачем 1, що було оформлено підписаними обома сторонами договору актами виконання робіт (надання послуг) на підставі договору № 20-12/2020 від 29.12.2020. Доказів наявності у сторін будь-яких претензії одна до одної, пов`язаних з виконанням договору № 20-12/2020 від 29.12.2020 в матеріалах справи відсутні, що в сукупності підтверджує факт виконання сторонами вказаного договору. Прокурором не визначено, у чому полягає неефективність використання бюджетних коштів та шкода бюджету.

Таким чином, доводами апеляційної скарги не спростовано висновків суду 1-ої інстанції про обрання прокурором неефективного способу захисту інтересів держави шляхом визнання договору (додатків до нього) недійсним. Прокурором не наведено та не доведено неправильного застосування місцевим судом норм матеріального права, судом правильно та всебічно встановлено фактичні обставини, які входили до предмету доказування, враховуючи підстави заявлених позовних вимог.

Також СТОВ «Агро Лучки» у поясненні від 12.06.2023 просить застосувати до спірних правовідносин правовий висновок Об`єднаної Палати Верховного Суду у постанові від 26.05.2023 року у справі №905/77/21 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/111384659), а саме: "Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача".

Закарпатська державна сільськогосподарська дослідна станція Національної академії аграрних наук України у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що рішення суду є обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, за результатами повного та всебічного дослідження всіх доказів у їх сукупності, прокурором не наведено достатніх правових підстав для скасування оскаржуваного рішення суду та задоволення позову.

Відповідач 1 вважає, що твердження прокурора про те, що сторонами оспорюваного договору не досягнуто згоди щодо істотних умов та такі не знайшли свого відображення у тесті договору від 29.12.2020, спростовуються змістом самого договору та додатками до нього, які становлять його невід`ємну частину. Прокурором не вмотивовано, у чому саме полягає загроза порушення інтересів держави та необхідність їх захисту, оспорюваний договір N° 20-12/2020 від 29.12.2020, укладений між відповідачами, є правочином, який може бути визнаний недійсним у судовому порядку з підстав недодержання при його вчиненні вимог, передбачених ст. 203 ЦК України. При цьому, заявлена прокурором позовна вимога про визнання недійсним зазначеного договору (без заявлення вимоги про застосування правових наслідків такої недійсності правочину) є належним способом захисту, передбаченим законом.

Процесуальні дії суду у справі.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.03.2023 справу №907/648/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Галушко Н.А., судді Желік М.Б., Орищин Г.В.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 27.03.2023 апеляційну скаргу Заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури №15-240вих-23 від 13.03.2023 (Вх.№ ЗАГС 01-05/835/23 від 20.03.2023) у справі №907/648/21 залишено без руху для усунення встановленого недоліку, а саме: зобов`язано скаржника надати на адресу суду докази сплати судового збору в сумі 3 405,00 грн протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 03.04.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Закарпатської області від 21.02.2023 та витребувано матеріали справи №907/648/21 з Господарського суду Закарпатської області.

18 квітня 2023 року на адресу Західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 907/648/21.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 19.04.2023 призначено розгляд апеляційної скарги Заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Закарпатської області від 21.02.2023 у справі №907/648/21 на 09.05.2023.

Ухвалами Західного апеляційного господарського суду від 09.05.2023 та 13.06.2023 відкладено розгляд справи №907/648/21 на 18.07.2023.

У судовому засіданні прокурор та представник відповідача-2 в режимі відеоконференції виклали свої доводи, міркування та заперечення щодо вимог апеляційної скарги.

Позивач та відповідач 1 в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ст.240 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 18.07.2023 оголошено вступну та резолютивну частини постанови Західного апеляційного господарського суду.

Обставини справи.

Між Закарпатською державною сільськогосподарською дослідною станцією Національної академії аграрних наук України (замовник) та СТОВ «Агро-Лучки» (виконавець) 29.12.2020 укладено договір №20-12/2020, відповідно до п.1.1 якого в порядку та на умовах, передбачених цим договором, виконавець за дорученням замовника зобов`язався своєчасно та належним чином виконати агротехнічні роботи на полях замовника загальною площею 577,6485 га, що визначені в додатку № 2 до даного договору, а замовник зобов`язався прийняти такі роботи та оплатити їх у визначений строк.

Згідно з п. 1.2 договору перелік робіт, які доручаються виконавцю, та їх ціна погоджені сторонами у додатку №1, який є невід`ємною частиною договору. Насіння, культури, мінеральні добрива та засоби захисту рослин надаються замовником виконавцю на початку виконання робіт (п.1.3 договору).

Відповідно до п.2.1 договору початок та строк виконання кожного найменування робіт визначається сторонами у додатку №1. Строк дії договору становить загальний строк виконання робіт по договору.

Пунктом 3.2 договору сторони погодили, що вартість робіт визначається виходячи із цін на роботи за 1,0 га обробленої площі, які вказані в додатку №1 та обсягу виконаних робіт.

Відповідно до п.3.3 договору загальна вартість робіт по договору (сума договору) визначається з урахуванням ціни робіт за 1 га і фактично виконаних за період дії договору робіт, що підтверджується підписаними сторонами актами прийому-передачі.

Після настання визначеного в додатку №1 строку виконання робіт, якщо сторонами не обумовлене інше, виконавець надає замовнику акт прийому-передачі виконаних робіт, який замовник зобов`язується підписати протягом п`яти днів або надати вмотивовану відмову від підписання. Протягом 30 календарних днів із дати підписання замовником акту прийому-передачі виконаних робіт замовник зобов`язується провести розрахунки за виконані роботи.

Договір набуває чинності з дати його підписання та діє до 31 грудня 2021 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх договірних зобов`язань (пункт 8.1.).

Додатковими угодами до договору № 1 від 12.01.2021, № 2 від 01.03.2021, № 3 від 05.04.2021 сторони визначали вид робіт, їх вартості (за 1га) та строки початку їх виконання, зокрема: дискування, вартість робіт - 564,15 грн, строк початку робіт - січень 2021року; внесення мінеральних добрив, вартість - 1 464,40 грн, строк початку робіт - березень 2021 року; внесення міндобрив, вартість 1859 грн; дискування - 530,20 грн; культивація -330,21 грн; строк початку робіт- квітень 2021року.

У Додатку № 2 до договору сторонами погоджено перелік 19 земельних ділянок загальною площею 577,6485 га, на яких планувалося виконання сільськогосподарських агротехнічних робіт та зазначено їх кадастрові номери.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 01.04.2022 (залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 12.07.2022 у справі №907/1059/21 в задоволенні позовних вимог Берегівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області та Національної академії аграрних наук України до відповідача 1: Закарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України та до відповідача 2: Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-лучки" про визнання недійсним договору №20-12/20 від 29.12.2020 як удаваного правочину та повернення земельних ділянок відмовлено. Вказані рішення набрали законної сили та є чинними.

Зазначеними рішеннями господарського місцевого та апеляційного суду було встановлено, що вказані 19 земельних ділянок належать до державно форми власності, уповноваженим органом від імені держави як власником є ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області, а дослідна станція є постійним землекористувачем для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Постановою Західного апеляційного господарського суду у справі №907/1059/21 встановлено, що відповідно до статуту Закарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України, затвердженого 16.12.2019 Президентом Національної академії аграрних наук України, дослідна станція є державною, бюджетною, неприбутковою, науковою установою.

Також зазначеним рішенням суду було встановлено обставини щодо виконання сторонами договору, що було оформлено підписаними обома сторонами договору актами виконання робіт (надання послуг) на підставі договору №20-12/2020 від 29.12.2020, а саме: відповідно до акту №21 від 31.01.2021 послуги з дискування на площі 327 га на загальну суму з ПДВ 221 372,46 грн; відповідно до акту №69 від 31.03.2021 послуги з внесення мінеральних добрив на площі 307,1 га на загальну суму з ПДВ 539 660,69 грн; відповідно до акту №101 від 30.04.2021 послуги з внесення мінеральних добрив на площі 563,9 га на загальну суму з ПДВ 1 048 775,05 грн; дискування на площі 62,7 га на загальну суму з ПДВ 33 243,54 грн; культивація на площі 493,6 га на загальну суму з ПДВ 182 991,66 грн.

Той факт, що відповідач 1 включений до Єдиного реєстру розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів, підтверджується відомостями опублікованими на офіційному сайті Державної казначейської служби України (https://www.treasury.gov.ua/), що свідчить про підтвердження доводів позивача в цій частині.

Вищенаведені обставини стали підставою для звернення прокурора з позовом про визнання недійсним договору №20-12/2020 від 29.12.2020, який обґрунтовано тим, що оспорюваний договір, який вчинено між відповідачами укладений з порушенням ст.41 Закону України «Про публічні закупівлі», тому цей договір має бути визнано недійсним з підстав, передбачених статтею 215 ЦК України.

Норми права та мотиви, якими керується суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та висновки суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Згідно з ст.131-1 Конституції України на органи прокуратури України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Виходячи з вимог п.п.1, 2 ч.1 ст. 3 Закону України "Про прокуратуру", діяльність органів прокуратури ґрунтується на засадах верховенства права та законності.

Відповідно до частини 3 статті 23 цього ж нормативно-правового акту, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття інтересу держави.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).

Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дає суду підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

При цьому суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Як вбачається із матеріалів справи, позов заявлено прокурором в межах наданих йому законодавством повноважень в інтересах держави в особі Західного офісу Держаудитслужби, на яку законодавством покладено обов`язок щодо здійснення конкретних функцій у правовідносинах, пов`язаних із захистом інтересів держави.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, прийшов до висновку, що прокурором обрано неефективний спосіб захисту порушеного права, оскільки оспорюваний договір виконаний сторонами, визнання недійсним вже виконаного договору не відновить порушені інтереси держави через неможливість проведення нового тендеру чи двосторонньої реституції, а прокурор одночасно з вимогою про визнання недійсним договору не заявляє вимоги про односторонню реституцію або відшкодування збитків чи стягнення всього, отриманого переможцем тендеру, в дохід держави.

При цьому судом встановлено факт виконання агротехнічних робіт відповідачем 2, як виконавцем, та прийняття їх відповідачем 1, як замовником. Доказів оплати таких робіт за рахунок бюджетних коштів прокурором не доведено, доказів на підтвердження таких обставин до матеріалів не надано.

Характер таких агротехнічних робіт (дискування, внесення мінеральних добрив, культивація) на полях відповідача 1 свідчить, що вони можуть бути виконані тільки в певний проміжок календарного часу, при підготовці та проведенні посівної на таких полях замовника. При цьому суд враховує, що прокурор не доводить недоцільність здійснення цих робіт у межах використання відповідачем 1 земельних ділянок закріплених за ним для їх використання при здійсненні статутної діяльності. Прокурор не зазначає ні про те, що агротехнічні роботи могли бути виконані ефективніше та економічно вигідніше у разі залучення іншого суб`єкта їх виконання, або їх вартість є необґрунтованою та перевищує ринкову.

Також судом першої інстанції встановлено, що відповідачем 2 виконано роботи, які є предметом договору, які були прийняті відповідачем 1, що було оформлено підписаними обома сторонами договору актами виконання робіт (надання послуг) на підставі договору №20-12/2020 від 29.12.2020. Доказів наявності у сторін будь-яких претензії одна до одної, пов`язаних з виконанням Договору №20-12/2020 від 29.12.2020 року в матеріалах справи відсутні, що в сукупності підтверджує факт виконання сторонами вказаного договору.

Прокурором та позивачем не доведено факту порушення відповідачами, на момент вчинення оспорюваного договору №20-12/2020, умов щодо публічних закупівель, оскільки відповідач міг проводити закупівлю агротехнічних робіт на суму до 1,5 мільйона гривень без проведення конкурентних процедур, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», а також договір не містив умов щодо вартості агротехнічних робіт, які складали його предмет на суму рівну чи більшу 1,5 мільйона гривень.

Щодо наведеного судова колегія зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

У ст.4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Положення ч.2 ст.16 ЦК України та ст.20 ГПК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3 , 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Для такого визнання з огляду на приписи статті 5 ЦК України суд має застосувати акт цивільного законодавства, чинний на момент укладення договору (аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17 і від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17).

Частинами 1 і 2 статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (аналогічний висновок викладено в пунктах 64 і 65 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі №904/1907/15).

Проте згідно з ч.5 ст.216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Відповідно до ст.ст 215 та 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову. Якщо позов щодо застосування наслідків недійсності правочину не подано, суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи, оскільки згідно з абзацом 2 частини 5 статті 216 ЦК України зазначене право є у суду лише щодо нікчемних правочинів (такий правовий висновок викладено в пунктах 80- 82 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15 та в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.09.2021 у справі № 925/1276/19).

Разом з тим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову та водночас відхиляє доводи скаржника щодо ефективності такого способу судового захисту, як визнання недійсним виконаного спірного договору без одночасного заявлення позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, з огляду на таке.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Однак якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ГПК України).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію ( правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ від 05.05.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02)).

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (правові висновки викладені у постановах від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17).

Отже, судова колегія зазначає, що визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у частині 1 статті 2 ГПК України (частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України) (аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.05.2023 у справі №905/77/21 та постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19).

Позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом.

Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача.

Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача.

Водночас, у випадку звернення прокурора в інтересах держави з позовом про визнання недійсним виконаного/частково виконаного договору про закупівлю без заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, виключається як необхідність дослідження господарськими судами наслідків визнання договору недійсним для держави як позивача, так і необхідність з`ясування того, яким чином будуть відновлені права позивача, зокрема, обставин можливості проведення реституції, можливості проведення повторної закупівлі товару (робіт, послуг) у разі повернення відповідачем коштів, обов`язку відшкодування іншій стороні правочину вартості товару (робіт, послуг) чи збитків, оскільки обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові" (наведений правовий висновок в аспекті ефективності визнання недійсним договору про закупівлю у випадку, коли вимогу про проведення двосторонньої реституції не було заявлено одночасно з вимогою про визнання правочину недійсним, сформулювавши свій висновок таким чином викладено у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.05.2023 у справі №905/77/21).

Окрім того, судова колегія вважає, що з огляду на наведені вище обставини, відпала необхідність дослідження судом фактичних обставин справи, оскільки такі висновки мотивувальної частини судового рішення можуть сприйматися як преюдиційні під час розгляду інших справ за участі сторін цього спору (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №906/1336/19 від 08.06.2021).

Як з`ясовано судом апеляційної інстанції спірний договір №20-12/2020 від 29.12.2020 виконаний в частині виконання робіт (надання послуг), що підтверджується наданими відповідачем актами №21 від 31.01.2021 (послуги з дискування на площі 327 га на загальну суму з ПДВ 221 372,46 грн), №69 від 31.03.2021 (послуги з внесення мінеральних добрив на площі 307,1 га на загальну суму з ПДВ 539 660,69 грн) та №101 від 30.04.2021 (послуги з внесення мінеральних добрив на площі 563,9 га на загальну суму з ПДВ 1 048 775,05 грн; дискування на площі 62,7 га на загальну суму з ПДВ 33 243,54 грн; культивація на площі 493,6 га на загальну суму з ПДВ 182 991,66 грн) .

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У відповідності до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами ч.4 ст. 277 ГПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на те, що судом першої інстанції, приймаючи рішення у даній справі, надано правову оцінку і фактичним обставинам справи, судова колегія,враховуючи правовий висновок Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.05.2023 у справі №905/77/21 прийшла до висновку про зміну мотивувальної частини рішення, виклавши її в редакції даної постанови.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги слід покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 277, 282, 283, 284 ГПК України

Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ

1. Апеляційну скаргу Заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури №15-240вих-23 від 13.03.2023 (Вх.№ ЗАГС 01-05/835/23 від 20.03.2023) залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Закарпатської області від 21.02.2023 у справі №907/648/21 змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Резолютивну частину рішення залишити без змін.

3. Судовий збір за перегляд рішення апеляційним судом покласти на скаржника.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 31.07.2023.

Головуючий суддя Галушко Н.А.

суддя Желік М.Б.

суддя Орищин Г.В.