ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.07.2023м. ХарківСправа № 922/1405/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Пономар Є. А.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Овіс Трейд", м.Харків (адреса: 61058, м. Харків, вул. Клочківська, 98-А)
до Фізичної особи-підприємця Черсунова Дмитра Сергійовича, с.Глушківка (адреса: АДРЕСА_1 )
про стягнення 434519,43 грн
за участю представників:

позивача - Пустовалова І.С. (адвокат, ордер серія АХ №1125279 від 10.04.2023);

відповідача - Годунов В.С. (адвокат, ордер ВІ №1118605 від 28.12.2022 року).

ВСТАНОВИВ:

13.04.2023 року до Господарського суду Харківської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Овіс Трейд" до Фізичної особи-підприємця Черсунова Дмитра Сергійовича про стягнення 434519,43 грн заборгованості за договором №922 від 14.02.2022, з яких: 338810,00 грн - основний борг; 11473,13 грн - 3% річних; 84236,30 грн - інфляційні.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу від 13.04.2023 здійснено автоматичний розподіл зазначеної заяви між суддями, присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 922/1405/23 та визначено її до розгляду судді Прохорову С.А.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 14.04.2023 року задоволено самовідвід судді Прохорова С.А. у справі, відведено суддю Прохорова С.А. від участі у справі №922/1405/23. Справу №922/1405/23 передано для здійснення повторного автоматизованого розподілу та визначення іншого складу суду відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.04.2023 здійснено повторний автоматичний розподіл зазначеної справи між суддями та визначено її до розгляду суддею Аріт К.В.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 19.04.2023 року було залишено позовну заяву без руху.

01.05.2023 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Овіс Трейд" надав до суду заяву (вх.№10702) про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 03.05.2023 відкрито провадження у справи №922/1405/23 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 30.05.2023 року, яке протокольною ухвалою суду було відкладено на 13.06.2023 року.

30.05.2023 року відповідач надав до суду відзив на позовну заяву (вх.№13583), в якому проти позову заперечує.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначає, що в матеріалах справи відсутній примірник договору, за яким позивач просить провести стягнення, також зазначає, що в матеріалах справи немає жодного документа, підписаного обома сторонами. Отже відповідач не може ані підтвердити ані спростувати факту укладання договору, його умови, отримання чи неотримання товару та інші важливі для вирішення спору обставини, у зв`язку з чим заперечує їх існування.

08.06.2023 року представник позивача надав до суду відповідь на відзив (вх.№14572).

09.06.2023 року відповідач надав до суду заперечення на відповідь на відзив (вх.№14728)

Надані документи прийняті судом до розгляду та долучені до матеріалів справи.

13.06.2023 року представники сторін надали спільну заяву (вх.№15069), якою повідомили про свою згоду на початок розгляду справи по суті 13.06.2023, безпосередньо після закінчення підготовчого судового засідання.

Протокольною ухвалою суду від 13.06.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 13.06.2023 року об 11:45, в якому протокольною ухвалою було оголошено перерву до 04.07.2023 року.

16.06.2023 року відповідач надав клопотання (вх.№15533), в якому зазначає про наявність конфлікту інтересів.

Надані документи прийняті судом до розгляду та долучені до матеріалів справи.

Протокольною ухвалою суду від 04.07.2023 року та 11.07.2023 року в судовому засіданні з розгляду справи по суті було оголошено перерву до 11.07.2023 року та 12.07.2023 року відповідно.

10.07.2023 року представник позивача надав до суду клопотання (вх.№17795) про долучення документів до матеріалів справи.

11.07.2023 року представник позивача надав до суду заяву (вх.№18074) про долучення до матеріалів справи оригіналів документів.

Надані документи прийняті судом до розгляду та долучені до матеріалів справи.

Представник позивача у судовому засіданні 12.07.2023 року підтримував позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 12.07.2023 року проти позову заперечував.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

Щодо договору.

14.02.2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Овіс Трейд" та Фізичною особою-підприємцем Черсуновим Дмитром Сергійовичем укладено договір купівлі-продажу товарів №922.

В матеріалах справи відсутній примірник договору.

Як зазначає позивач та підтверджується матеріалами справи, в офісі ТОВ "Овіс Трейд" 28.04.2022 року за адресою: місто Харків вул.Чкалова, 2-Г сталася пожежа та документи товариства були знищені. З цього приводу були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 438 КК України за фактом порушення законів та звичаїв війни військовослужбовцями підрозділів збройних сил та інших відомств російської федерації, що полягали у здійсненні обстрілів із невстановленого виду озброєння та снарядами невстановленого калібру по території автозаправного комплексу. Акт та додаток до акту про пожежу наявні в матеріалах справи (а.с.72-73).

В матеріалах справи наявна копія видаткової накладної №1106 від 14.02.2022 року з посиланням на договір №922 від 14.02.2022 на суму 598810,00 грн, у тому числі ПДВ 99801,67 грн, в якій зазначено постачальника ТОВ "Овіс Трейд" та покупця ФОП Черсунова Д.С., копія рахунку на оплату №1063 від 14.02.2022 року на суму 598810,00 грн у тому числі ПДВ 99801,67 грн, з посиланням на договір №922 від 14.02.2022.

Крім того, в матеріалах справи наявна виписка з банку та платіжні інструкції №3059 від 15.02.2022, №3065 від 16.02.2022, №3088 від 22.02.2022, №3076 від 18.02.2022, №3073 від 17.02.2022, № 3077 від 18.02.2022, №3097 від 23.02.2022, які містять посилання на договір №922 від 14.02.2022, посилання на видаткову накладку №1106 від 14.02.2022 та рахунок на оплату №1063 від 14.02.2022 року.

Отже факт існування договірних відносин між позивачем та відповідачем підтверджується матеріалами справи.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар, що підтверджується видатковою накладною №1106 від 14.02.2022, рахунком на оплату №1063 від 14.02.2022 року, товаро-транспортною накладною №2106 від 14.02.2022, податковою накладною №385 від 14.02.2022 та акцизною накладною №1783 від 14.02.2022.

Загальна вартість поставленого відповідачу товару становить 598810,00 грн, що підтверджується видатковою накладною, рахунком на оплату, податковими та акцизними накладними.

Проте, відповідач частково виконав умови договору, що підтверджується випискою з банку та платіжними інструкціями №3059 від 15.02.2022, №3065 від 16.02.2022, №3088 від 22.02.2022, №3076 від 18.02.2022, №3073 від 17.02.2022, № 3077 від 18.02.2022, №3097 від 23.02.2022 на загальну суму 260000,00 грн.

Отже станом на час звернення позивача з позовом, сума заборгованості за договором складає 338810,00 грн.

Відповідач заборгованість не сплатив, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 11473,13грн та інфляційні втрати в розмірі 84236,30 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

У ч.1 ст.174 Господарського кодексу України (далі - ГК України) закріплено, що господарський договір є підставою виникнення господарських зобов`язань.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст.265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Поставка товарів без укладення договору поставки може здійснюватися лише у випадках і порядку, передбачених законом. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення ЦК України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Поряд з цим суд зазначає, що положеннями ст.530 ЦК України не визначена форма пред`явлення вимоги кредитором, тому останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі позову. При цьому волевиявлення щодо виконання боржником відповідного обов`язку має бути вчинено кредитором в активній однозначній формі такої поведінки, доведеної до відома боржника (аналогічний висновок викладено в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.06.2020 року у справі № 910/10958/20).

За вказаних обставин, враховуючи, що позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача грошових коштів, суд розцінює поданий позов як вимогу позивача в порядку ст.530 ЦК України.

Згідно з ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що позивач свої зобов`язання за Договором виконав, поставив відповідачу товар, що підтверджується видатковою накладною №1106 від 14.02.2022, рахунком на оплату №1063 від 14.02.2022 року, товаро-транспортною накладною №2106 від 14.02.2022, податковою накладною №385 від 14.02.2022 та акцизною накладною №1783 від 14.02.2022 на загальну суму 598810,00 грн.

При цьому суд зазначає, що як доказ податкова накладна може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте не може буди єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним.

Оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі, господарські суди повинні враховувати положення Податкового кодексу та фактичні дії як постачальника, а саме, чи відображались господарські операції зі спірних поставок товару на підставі спірних видаткових накладних у податковому обліку продавця-позивача та покупця-відповідача.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.01.2020 року по справі №916/922/19.

Згідно з ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписом ч.2 ст.76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 ГПК України).

Згідно з ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дослідивши податкову накладну позивача №385 від 14.02.2022, судом встановлено, що вона відповідає спірній видатковій накладній за сторонами правочину, датою поставки, найменуванням та вартістю товару.

Відповідачем факт поставки товару за спірною видатковою накладною не спростований.

Враховуючи викладене, на підставі наявних в матеріалах справи доказів в їх сукупності, суд дійшов висновку, що сторонами було укладено договір №922, за яким позивач виконав свої зобов`язання та поставив відповідачу товар за видатковою накладною №1106 від 14.02.2022 на загальну суму 598810,00 грн.

Однак відповідач виконав свої зобов`язання частково, що підтверджується випискою з банку та платіжними інструкціями №3059 від 15.02.2022, №3065 від 16.02.2022, №3088 від 22.02.2022, №3076 від 18.02.2022, №3073 від 17.02.2022, №3077 від 18.02.2022, №3097 від 23.02.2022 на загальну суму 260000,00 грн.

Таким чином, у відповідача виникла заборгованість відповідно до видаткової накладної №1106 від 14.02.2022 у загальній сумі 338810,00 грн.

Отже, враховуючи те, що відповідач зобов`язання щодо оплати поставленого товару повністю не виконав, на час розгляду справи відповідачем не надано доказів сплати вартості отриманого товару, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 338810,00 грн заборгованості за поставлений товар є правомірними, обґрунтованими, підтверджені належними доказами, не спростовані відповідачем, та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо 3% річних та інфляційних.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи договору, неможливо встановити укладені сторонами умови та строки оплати відповідачем отриманого товару.

Як зазначено вище, суд визначив строк виконання зобов`язання відповідачем щодо оплати товару з дати звернення позивача до суду.

Отже у суду відсутні правові підстави для стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних на підставі ст.625 ЦК України за період, зазначений позивачем у позовній заяві.

Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 11.04.2023 року, що підтверджується накладною на поштовому конверті, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 11473,13 грн та інфляційних втрат в розмірі 84236,30 грн, у зв`язку з недоведеністю настання строку оплати саме у зазначений позивачем період.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення суми основного боргу за договором є обґрунтованими та правомірними, підтверджуються матеріалами справи, відповідачем не спростовані.

Надані позивачем докази в обґрунтування позовних вимог є більш вірогідними в розумінні ст.79 ГПК України, ніж докази, надані відповідачем на їх спростування.

З урахуванням відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 11473,13грн 3% річних та 84236,30 грн інфляційних, позов підлягає частковому задоволенню.

Щодо тверджень відповідача про наявність конфлікту інтересів, суд зазначає, що між суддею Аріт К.В. та представником позивача Пустоваловою І.С. відсутній конфлікт інтересів, передбачений положеннями ЗУ "Про запобігання корупції".

Також відсутні підстави для самовідводу судді Аріт К.В. в розумінні статей 35, 36 ГПК України.

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 року у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 01.07.2003 року).

Вирішуючи питання розподілу судового збору суд керується положеннями п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, відповідно до яких, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, враховуючи часткову відмову в позові, судовий збір в розмірі 5082,15 покладається на відповідача, з вини якого виник спір, решта покладається на позивача, у зв`язку з частковою відмовою в позові.

Щодо витрат на правничу допомогу суд встановив наступне.

Позивачем заявлені до стягнення витрати на правничу допомогу в розмірі 50000,00 грн.

Відповідно до чч.1,3 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Як передбачено ч.1 ст.126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч.2 ст.126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч.8 ст.129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

В якості доказів понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано до суду:

- договір про надання правової допомоги №13/03/23-2 від 13.03.2023 року;

- звіт про надання правової допомоги від 10.04.2023 року за договором №13/03/23-2 від 13.03.2023 року;

- акт приймання наданих послуг від 10.04.2023 року за договором №13/03/23-2 від 13.03.2023 року;

- свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серія ЧК №001276 від 17.03.2020 року;

- посвідчення адвоката №1258 від 17.03.2020 року;

- витяг з Єдиного реєстру адвокатів;

- ордер серія АХ №1125279 від 10.04.2023 року.

Судом встановлено, що 13.03.2023 року між позивачем та Адвокатом Пустоваловою І.С. було укладено Договір про надання правової допомоги №б/н.

Позивач просить стягнути з відповідача 50000,00 грн витрат на правничу допомогу, на підставі вищезазначених документів.

Відповідач у наданому до суду відзиві просить відмовити в стягненні витрат на професійну правничу допомогу, а в разі задоволення зменшити заявлений розмір витрат на правничу допомогу на 99%.

Судом враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, суд зазначає, що для включення всієї суми гонору у відшкодування за рахунок позивача, відповідно до положень ст.126 ГПК України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Велика Палата Верховного Суду у постанові 06.11.2022 по справі 922/1964/21 та об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 сформували правовий висновок щодо визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, який судом враховується при розподілі судових витрат в межах даної справи.

Зокрема, за змістом частини четвертої статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 126 ГПК України).

У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20).

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.

Разом з тим у частині п`ятій статті 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку /дії / бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 ГПК України, також визначені положеннями частин шостої, сьомої та дев`ятої статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 126 ГПК України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Разом з тим, згідно зі ст.15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Як вже зазначалося, позивач у позовній заяві зазначив попередній орієнтовний розрахунок судових витрат, у тому числі робіт, виконаних адвокатом, необхідних для надання правничої допомоги та зазначає, що витрати на правничу допомогу складають у загальній кількості 9 години вартістю 45000,00 грн, а також подача позову та участь у судових засіданнях вартістю 5000,00 грн.

Дана справа не є складною, загальна сума позову становить 434519,43 грн, обсяг доданих до позовної заяви документів є невеликим.

В контексті вищевказаного, суд зазначає, що підготовка позовної заяви по даній справі та збір документів не потребують витрати адвокатом значного обсягу часу, оскільки адвокат це кваліфікований юрист.

За таких обставин, покладення на відповідача за наслідками розгляду справи всієї заявленої позивачем суми витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 50000,00 грн, не може вважатися обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, оскільки, є завищеною щодо всіх вищевказаних критеріїв.

Суд також враховує, що згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляну на вказані обставини, керуючись критеріями, що визначені ч.4 ст.129 ГПК України, виходячи із загальних засад судочинства - справедливості, добросовісності та розумності, з метою забезпечення балансу інтересів сторін, з урахуванням часткової відмови в позові, та враховуючи клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, з урахуванням пропорційності розміру задоволених позовних вимог, суд дійшов висновку про обґрунтованість та співмірність витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача, в розмірі 10000,00 грн.

Крім того, представником відповідача до закінчення судових дебатів у справі заявлено клопотання про подання доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу після ухвалення рішення.

Відповідно до чч.1,2 ст.221 ГПК України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог; для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Отже суд призначає судове засідання для вирішення питання про судові витрати на правничу допомогу.

Керуючись статтями 73-74, 76-80, 123, 126, 129, 221, 232-233, 236-238, 240, 244 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Черсунова Дмитра Сергійовича (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Овіс Трейд" (адреса: 61058, м.Харків, вул.Клочківська, 98-А; ) 338810,00 грн боргу, 5082,15 грн судового збору, 10000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 25.07.2023 року о 10:40 в приміщенні Господарського суду Харківської області, зал №104.

5. Відповідачу протягом 5 днів надати суду докази понесених судових витрат.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення Господарського суду Харківської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги в порядку, встановленому статтями 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "24" липня 2023 р.

Суддя К.В. Аріт