ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

25.07.2023р. Справа № 904/5496/18

За позовом: Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», м. Київ

До: Товариства з обмеженою відповідальністю «Канатар Трейд», м. Кривий Ріг

Про: стягнення 73 147 171, 91 грн. (розгляд заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню)

Суддя Васильєв О.Ю.

секретар судового засідання БроянА.Р.

ПРЕДСТАВНИКИ :

Від позивача: не з`явився;

Від відповідача: Мотуз О.В. (адвокат)

СУТЬ СПОРУ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 18.04.19р. у справі №904/5496/19 позовні вимоги задоволено у повному обсязі; стягнуто з відповідача ТОВ «Канатар Трейд» на користь позивача АТ КБ «Приватбанк» : 28 689 331,30грн. - простроченої заборгованості по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна; 30 665 785,69 грн. - простроченої заборгованості з винагороди за користування майном; 13 792 054,92грн. - пені за порушення грошового зобов`язання, 672 350,00 грн. - витрат на сплату судового збору. 15.05.19р. на виконання рішення суду було видано відповідний наказ.

11.07.23р. до канцелярії суду від ТОВ «Канатар Трейд» (відповідач) надійшла заява вих.№05-07/23 від 05.07.23р. про визнання наказу суду від 15.05.19р. таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення простроченої заборгованості по сплаті лізингових платежів у рахунок вартості майна за договором фінансового лізингу на суму 28 689 331,30 грн. та стягнення пені , нарахованої на суму заборгованості по сплаті лізингових платежів у рахунок вартості майна на суму 6 667 079,35 грн.

Заява обґрунтована посиланням на ту обставину, що після набрання рішенням суду законної сили сторони 11.12.19 р. уклали додаткову угоду, якою розірвали договір фінансового лізингу №4К16029ЛИ від 01.07.16р., а лізингоодержувач (відповідач) зобов`язався протягом 8 днів з моменту розірвання договору повернути банку майно, зазначене у додатку №1 до договору за актом приймання-передачі. На виконання умов цієї додаткової угоди відповідач за відповідними актами від 11.12.19р., 17.12.19 р. та 18.12.19р. повернув позивачу (лізингодавцю) об`єкти нерухомого майна, які були предметом фінансового лізингу за вищенаведеним договором фінансового лізингу. Зазначені обставини на переконання відповідача є достатньою правовою підставою для визнання наказу частково таким , що не підлягає виконанню.

Ухвалою суду від 14.07.23р. розгляд заяви було призначено на 25.07.23р., запропоновано позивачу надати письмові пояснення /заперечення щодо заяви. До судового засідання 25.07.23р. з`явився представник відповідача (заявника); позивач явку повноважних представників не забезпечив, жодних заяв чи клопотань від нього на адресу суду не надходило. Представник відповідача під час судового засідання 23.05.23р. наполягав на задоволенні заяви з підстав , раніше викладених у ній.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, станом на цей час судове рішення не виконано відповідачем ані добровільно, ані в порядку примусового виконання. Дійсно, 11.12.19 р. сторони уклали додаткову угоду, якою розірвали договір фінансового лізингу №4К16029ЛИ від 01.07.16р., а лізингоодержувач (відповідач) зобов`язався протягом 8 днів з моменту розірвання договору повернути банку майно, зазначене у додатку №1 до договору за актом приймання-передачі. На виконання умов цієї додаткової угоди відповідач за актами приймання-передачі від 11.12.19р., 17.12.19 р. та 18.12.19р. повернув позивачу (лізингодавцю) об`єкти нерухомого майна , які були предметом фінансового лізингу за вищенаведеним договором фінансового лізингу. Але , у п.3 цієї додаткової угоди сторони вказали, що у зв`язку із розірванням договору лізингоодержувач не має права вимагати повернення того,що було виконане ним за зобов`язаннями до моменту розірвання договору.

Відповідно до ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Нормами статті 327 цього кодексу передбачено, що виконання рішення господарського суду проводиться на підставі виданого судом наказу, який є виконавчим документом.

Згідно приписів ст. 328 ГПК України : суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню; суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин; суд розглядає заяву в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу; неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви; до розгляду заяви суд має право своєю ухвалою зупинити виконання за виконавчим документом або заборонити приймати виконавчий документ до виконання; про виправлення помилки у виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу; якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом. Ухвала суду за результатами розгляду заяви може бути оскаржена у порядку, встановленому цим Кодексом.

Пунктами 3.3, 3.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012 р. «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» встановлено, що частина четверта статті 117 ГПК містить підстави визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за заявами стягувачів або боржників, поданими в порядку зазначеної статті: якщо його видано помилково; якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин (наприклад, у разі скасування чи зміни в апеляційному або в касаційному порядку чи за результатами перегляду за нововиявленими обставинами рішення, на підставі якого наказ було видано, якщо на момент таких скасування чи зміни наказ ще не було виконано повністю або частково).

Згідно до положень «Конвенції про захист прав людини та основних свобод» (Рим, 4.XI.1950) ( ратифіковано Законом України N 475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.97): Кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом (стаття 6(1). Кожен, чиї права і свободи, викладені в цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правого захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли як офіційні особи (Стаття 13 (1). Ніщо в цій Конвенції не може тлумачитися як таке, що надає будь-якій державі, групі або особі будь-яке право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, що викладені в цій Конвенції, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж передбачено в Конвенції (Стаття 17 (1). Відповідно до Першого Протоколу до «Конвенції про захист прав і основних свобод людини» (який ратифіковано Законом України N 475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.97): кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права (ст.1).

Європейський Суд з прав людини неодноразово в низці своїх рішень за заявами громадян проти України зазначав , що в Україні заявники на протязі значного терміну часу не можуть домогтися виконання судових рішень, винесених на їх користь. Так у рішенні по Справі «Войтенко проти України» (Заява N 18966/02,Страсбург, 29 червня 2004 року) суд знову повторює, що «...ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок (див. «Іммобільяре Саффі проти Італії», заява N 22774/93). Суд нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу N 1 (див. серед інших джерел, «Бурдов проти Росії», заява N 59498/00; «Ясіуньєне проти Латвії», заява N 41510/98, 6 березня 2003 року). Тому у цій справі Суд вважає, що неможливість заявника домогтися виконання його рішення протягом чотирьох років становить втручання у його право на мирне володіння майном у сенсі пункту першого статті 1 Протоколу N 1 ...»

Враховуючи вищезазначені фактичні обставини, приписи чинного законодавства України, відсутність достатніх правових підстав для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, передбачених ст. 328 ГПК України, заява відповідача задоволенню не підлягає.

При цьому заявник не позбавлений права звернутися до АТ КБ «Приватбанк» з відповідним позовом, якщо вважає, що порушені його права та охоронювані законом інтереси.

На підставі вищезазначеного, керуючись вимогами ст.ст. 234, 235, 255, 256, 328 ГПК України, господарський суд, -

УХВАЛИВ :

Відмовити в задоволенні заяви ТОВ «Канатар Трейд» вих. №.05-07/23 від 05.07.23р. про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 235 ГПК України ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом чи Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Згідно до вимог ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення. Відповідно до вимог ст. 257 ГПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст ухвали складено 25.07.2023р.

Суддя Васильєв О.Ю.