ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КІРОВОГРАДСЬКОЇ ОБЛАСТІ
27 липня 2023 рокум. Кропивницький Справа № 912/1111/23
Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Закуріна М. К. (надалі Суд), розглянувши справу
за позовом виконувача обов`язків керівника Кропивницької окружної прокуратури Кіровоградської області поданого в інтересах держави в особі
позивача-1 - Східного офісу Дежавної аудиторської служби України в особі Управління Східного офісу Держаудитслужби в Кіровоградській області
позивача-2 - Кіровоградської обласної ради
відповідача-1 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Кіровоградська обласна енергопостачальна компанія",
відповідача-2 - Кропивницького психоневрологічного інтернату з геріатричним відділенням
про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 185196,19 грн,
у с т а н о в и в:
Ухвалою від 26.07.2023 Суд закрив провадження у справі, а саме в частині:
- визнання недійсними додаткових угод № 1 від 02.03.2021, № 2 від 01.09.2021, № 3 від 02.09.2021, № 4 від 27.09.2021, № 5 від 23.10.2021, № 6 від 24.10.2021, № 8 від 09.11.2021, № 9 від 25.11.2021 до договору про постачання електричної енергії споживачу № 10-82М від 16.02.2021, укладених між ТОВ «Кіровоградська обласна енергопостачальна компанія» та Кропивницьким психоневрологічним інтернатом з геріатричним відділенням у зв`язку з відмовою Прокурора від позову;
- стягнення з ТОВ «Кіровоградська обласна енергопостачальна компанія» 185196,19 грн у зв`язку з відсутністю предмета спору.
- за майновою вимогою 2777,95 грн (185196,19 грн х 1,5 % = 2777,95 грн).
Вирішуючи відповідні питання Суд зазначає, що наслідки закриття провадження у справі в питанні судових витрат регулюються положеннями статті 7 Закону України «Про судовий збір» та статті 130 Господарського процесуального кодексу України.
Зокрема, за пунктом 5 частини 1 та частиною 2 статті 7 Закону «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається повністю за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду у разі закриття провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом).
Отже, за цими положеннями у випадку закриття провадження у справі при відмові позивача від позову судовий збір не повертається, а у випадку закриття провадження у справі при відсутності предмету спору повертається повністю.
Водночас, частина 3 тієї ж статті 7 Закону «Про судовий збір» по іншому урегульовує порядок повернення судового збору у разі відмови позивача від позову. Зокрема, за її змістом суд у випадку відмови позивача від позову у відповідній ухвалі у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Аналогічне правове положення міститься у частині 1 статті 130 ГПК України, а саме у разі відмови позивача від позову у відповідній ухвалі суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Отже, якщо питання повернення судового збору у випадку закриття провадження у справі при відсутності предмету спору чітко урегульоване, а саме судовій збір повертається позивачу, то в питанні розподілу судового збору при закритті провадження у справі за відмови від позову існує правова колізія, яка полягає у необхідності визначення повного повернення судового збору чи лише 50 його відсотків.
Неузгодженість між чинними нормативно-правовими актами, їхнє протиріччя з одного й того самого предмета регулювання, а також суперечність між двома або більше формально чинними нормами права, прийнятими з одного і того ж питання, в теорії права відомі як колізія норм права.
Колізія норм права вирішується шляхом вибору того нормативного акта, який має бути застосований до конкретного випадку (юридичного факту).
В юридичній науці (теорії права) існує і декілька способів, за якими можливо визначити нормативно-правовий акт, яким слід керуватися:
- у разі існування неузгодженості між нормами, виданими одним і тим самим нормотворчим органом, застосовується акт, виданий пізніше, навіть якщо прийнятий раніше акт не втратив своєї чинності (така неузгодженість може виникнути внаслідок того, що прийняття нової норми не завжди супроводжується скасуванням «застарілих» норм з одного й того ж питання);
- у разі існування суперечності між актами, прийнятими різними за місцем в ієрархічній структурі органами - вищестоящим та нижчестоящим, застосовується акт, прийнятий вищестоящим органом, як такий, що має більшу юридичну силу;
- у разі існування неузгодженості між актами, виданими одним й тим же органом, але які мають різну юридичну силу, застосовується акт вищої юридичної сили;
- при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом.
Отже, серед наведених способів є можливість вирішення колізії шляхом «застосування акту (норми), який (яка) виданий (прийнята) пізніше» та «застосування спеціального акту».
Вирішуючи наявну колізію наведених правових норм Суд зазначає, що частини 1 та 2 статті 7 Закону України «Про судовий збір» прийняті у складі всього закону 08.07.2011, а частина 3 тієї ж статті 7 доповнена на підставі Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 № 2147-VIII, тобто пізніше.
Крім того, стаття 130 ГПК України має редакцію за тим же Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017.
З наведеного слідує, що частина 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір» та частина 1 статті 130 ГПК України мають зміст за актом, який прийнятий пізніше.
У пунктах 5.5. та 5.9 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 02.02.2022 у справі № 917/3/21 Суд надав правові висновки стосовно застосування Господарського процесуального кодексу України в питаннях розподілу судових витрат та вказав, що:
- у статті 130 ГПК України встановлені спеціальні правила, які стосуються окремих випадків розподілу судових витрат;
- норми статті 130 ГПК України є спеціальними у випадку закриття провадження у справі.
За наслідками таких висновків Суд висновує, що у даному випадку наявна колізія вказаних правових норм може бути вирішена обома наведеними способами як «застосуванням акту, який прийнятий пізніше», так і «шляхом застосування спеціальної правової норми».
Відтак, для врегулювання питання з розподілу судових витрат підлягають обов`язковому застосуванню положення частини 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір», як норми, яка прийнята пізніше, так і частини 1 статті 130 ГПК України, як спеціальної норми по відношенню до загальної.
На підставі викладеного та керуючись статтями 130, 232, 244 ГПК України,

у х в а л и в:
Ухвала набирає законної сили у відповідності до частини 2 статті 235 ГПК України з моменту її прийняття.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга у відповідності до пункту 13 частини 1 статті 255 та частини 1 статті 256 ГПК України протягом десяти днів з дня її прийняття.

Суддя М.К. Закурін

Оригінал та копію ухвали направити Кіровоградській обласній прокуратурі: 25006, м. Кропивницький, проспект Європейський, 4.