РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.07.2023Справа № 910/7325/23

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Демидова В.О., за участю секретаря судового засідання Анастасової К.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІТ-ІНТЕГРАТОР" (04080, місто Київ, вулиця Костянтинівська, будинок 73) про стягнення 501396,00 грн.

За участю представників:

Від позивача - Кобець О.С.;

Від відповідача - Орлюк В.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

09.05.2023 на адресу Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Військової частини НОМЕР_1 (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІТ-ІНТЕГРАТОР" (далі - відповідач) про стягнення 501396,00 грн та була передана 10.05.2023 судді Демидову В.О. відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Відповідно до заявлених позовних вимог позивач просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ІТ-ІНТЕГРАТОР" на користь Військової частини НОМЕР_1 пеню у розмірі 7896,00 грн та штраф у розмірі 493 500,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.05.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

08.06.2023 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач вказує, що дійсно товар за договором не був поставлений, але в той же час позивач не здійснив за нього будь-якої оплати. За фактом, що товар не був поставлений позивачем з посиланням на п. 7.2 та п. 7.11 договору пред`явлені позовні вимоги про сплату пені за прострочення поставки товару в розмірі 0,1 % від його вартості, що визначена в сумі 7896,00 грн., та штраф у розмірі 25% від ціни договору за дострокове розірвання договору позивачем у сумі 493500,00 грн. (неустойка). Позивач за правочином не поніс жодних витрат. Жодних виплат за договором на користь відповідача позивачем не здійснювалось. З пред`явленого позову не вбачається, що внаслідок не постачання товару у позивача виникли будь-які витрати або спричинені збитки.

Окрім того відповідач зазначав, що відповідно до 5.3. договору товар доставляється та заноситься відповідачем до зазначених позивачем приміщень (до другого поверху включно, вгору або вниз) у визначений Замовником час на об`єктах Замовника. Для доставки Товару Постачальник (не пізніше ніж за 1 добу) має передати Замовнику дані щодо автомобіля та осіб, яким буде надано доступ на об`єкт Замовника.

Отже на думку відповідача, з урахуванням вимог п. 5.3. договору перед тим, як відповідач мав здійснити поставку, позивач мав попереднього повідомити відповідача про об`єкти та приміщення, за адресою яких мала бути здійснена поставка товару, проте, як вказує відповідач, позивачем протягом дії договору така інформація не надана, як не надана і на даний час. Також відповідач звернув увагу на те, що у 2022 році останній не отримував від позивача жодної вимоги про розірвання договору з підстав відмови від виконання відповідачем своїх зобов`язань, також до позовних матеріалів не надано, що позивачем направлялась така вимога відповідачу. У претензії позивача не заявлялось про розірвання Договору, а вже були заявлені вимоги, щодо стягнення неустойки, в тому числі за нібито розірвання договору з підстав п. 7.11 Договору. Відтак, відповідач вважає, що вимоги про стягнення неустойки в півмільйона гривень фактично спрямовані на безпідставне збагачення, за зобов`язаннями, які між сторонами не відбулися, а тому просить відмовити в задоволенні позову або зменшити розмір заявленої неустойки до 1 грн.

Разом з відзивом на позовну заяву від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи з повідомленням сторін, обґрунтоване, зокрема, тим, що вимоги позивача про стягнення неустойки в півмільйона гривень з відповідача фактично спрямоване на безпідставне збагачення, за зобов`язаннями, які між сторонами не відбулися.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.06.2023 задоволено клопотання відповідача про призначення справи до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження на 04.07.23 об 11:00 год.

20.06.2023 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої останній вказав, що у пункті 5.3 Договору йдеться про необхідність визначення приміщень на об`єктах, що знаходяться за адресою Замовника, тому визначення позивачем об`єктів та приміщень могло відбутись після привезення товару на адресу, зазначену у договорі. Крім того, з огляду на приналежність позивача до сектору національної безпеки та оборони, з метою попередньої перевірки сторони у пункті 6.3.1 договору передбачили, що відповідач зобов`язаний надати позивачеві список своїх автомобілів та працівників, яких планується залучити до постачання та занесення товару на об`єкти замовника. Другим реченням пункту 5.3 Договору сторони дійшли згоди, що для поставки товару Постачальник (не пізніше ніж за 1 добу) має передати Замовнику дані щодо автомобіля та осіб, яким буде надано доступ на об`єкт Замовника. Такі дані передано не було, що вказує на відсутність намірів зі здійснення вчасної поставки.

У додаткових поясненнях, які надійшли на адресу суду 12.07.2023, позивач зазначив, що останній як військове формування після реєстрації вихідної кореспонденції здійснює її направлення через підрозділи фельд`єгерського зв`язку відповідно до Інструкції з оформлення та адресування відправлень, які надсилаються через Головне управління урядового фельд`єгерського зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України і підрозділи урядового фельд`єгерського зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, затвердженої наказом Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України від 10.12.2018 № 754, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України від 02.01.2019 за № 3/32974 (далі - Інструкція).

Відповідно до розділу IX Інструкції лист № 18/1367-ВС обліковано позивачем у реєстрі № 18/456-ВС, який є єдиним підтвердженням направлення листа.

У судовому засіданні 04.07.2023 судом оголошено перерву до 18.07.2023.

У судове засідання 18.07.2023 з`явився представник позивача та відповідача, надали пояснення у справі.

В судовому засіданні 18.07.2023 оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

10.11.2022 між позивачем (Замовник) та відповідачем (Постачальник) укладено договір № 521/ВС, за змістом пункту 1.1 якого Постачальник зобов`язується здійснити поставку спеціальної електронно-обчислювальної техніки, яка використовується для потреб зв`язку спеціального призначення, а саме Спеціального комплексу зберігання даних, 5 комплектів (далі - товар), а Замовник зобов`язується прийняти товар та оплатити його на умовах, визначених Договором.

Пунктом 1.2-1.3 договору передбачено, що найменування предмета закупівлі відповідно до ДК 021:2015: код 30230000-0 Комп`ютерне обладнання.

Ціна, найменування (асортимент), кількість товару обумовлюються в Додатку №1 "Специфікація на Товар", який додається до договору і є його невід`ємною частиною.

Відповідно до п. 3.3 Договору ціна договору складає 1974000,00 грн. (один мільйон дев`ятсот сімдесят чотири тисячі гривень 00 копійок), у тому числі ПДВ 329000,00 грн. (триста двадцять дев`ять тисяч гривень 00 копійок), КЕКВ 2260.

Пунктом 5.1. - 5.2 договору сторони погодили, що поставка товару здійснюється до 20.11.2022.Місце поставки Товару: м. Київ.

Відповідно до п. 5.3 договору товар доставляється та заноситься постачальником до зазначених Замовником приміщень (до другого поверху включно, вгору або вниз) у визначений Замовником час на об`єктах Замовника. Для доставки товару Постачальник (не пізніше ніж за 1 добу) має передати Замовнику дані щодо автомобіля та осіб, яким буде надано доступ на об`єкт Замовника.

Підпунктом 6.2.4 п. 6.2 Договору передбачено, що Замовник має право у разі невиконання (відмови від виконання) зобов`язань Постачальником в односторонньому порядку розірвати Договір шляхом письмового повідомлення Постачальника.

У разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором, Сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та Договором (п. 7.1 Договору).

Пунктом 7.2. Договору передбачено, що за порушення строку поставки Товару Постачальник сплачує на користь Замовника пеню в розмірі 0,1% (нуль цілих одна десята відсотка) від ціни Договору за кожний день прострочення.

У разі одностороннього розірвання Договору з підстав невиконання (відмови від виконання) Постачальником взятих на себе зобов`язань за Договором, останній зобов`язується сплатити на користь Замовника штраф у розмірі двадцяти п`яти відсотків від ціни Договору протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту розірвання Договору (п. 7.11 Договору).

Пунктом 10.1. Договору визначено, що договір набирає чинності з моменту підписання і діє щодо бюджетних зобов`язань до 31.12.2022 року, а стосовно інших зобов`язань, взятих Сторонами за Договором - до повного їх виконання.

У зв`язку з невиконанням відповідачем поставки товару у строку до 20.11.2022 позивач направив відповідачеві лист № 18/456-ВС від 24.11.2022 про одностороннє розірвання договору. У підтвердження направлення останнього представником позивача долучено реєстр №18/456-ВС на кореспонденцію, направлену через фельд`єгерську службу.

27.01.2023 позивач на адресу відповідача надіслав претензію від 25.01.2023 про сплату штрафних санкцій у розмірі 501396,00 грн. та зазначив, що 24.11.2022 листом № 18/456-ВС від 24.11.2022 постачальника повідомлено про одностороннє розірвання договору.

Відповідачем 28.02.2023 за вих. № 983 було надано відповідь на претензію із запереченнями відповідача.

Матеріали справи також містять лист відповідача без дати та номеру про укладення додаткової угоди щодо продовження строку поставки до 20.12.2022. Як стверджує позивач, пропозицію щодо продовження договору позивачем відхилено, оскільки відповідно до пункту 8.1 Договору форс-мажорні обставини мають безпосередньо впливати на виконання сторонами своїх зобов`язань, а достатнім їх доказом відповідно до пункту 8.3 є документ, виданий Торгово-промисловою палатою, якого не було пред`явлено відповідачем.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач порушив строки поставки товару, тому просить суд стягнути з відповідача 7896,00 грн пені за період прострочення з 21.11.2022 по 24.11.2022 та 493500,00 грн штрафу у розмірі 25 % від ціни договору.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов такого висновку.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором поставки.

Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 655 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Підпунктом 6.2.4 п. 6.2 Договору передбачено, що Замовник має право у разі невиконання (відмови від виконання) зобов`язань Постачальником в односторонньому порядку розірвати Договір шляхом письмового повідомлення Постачальника.

У зв`язку з невиконанням відповідачем поставки товару у строку до 20.11.2022, позивач направив відповідачеві лист № 18/456-ВС від 24.11.2022 про одностороннє розірвання договору. У підтвердження направлення останнього, представником позивача долучено реєстр №18/456-ВС на кореспонденцію, направлену через фельд`єгерську службу.

Договір відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що відповідачем умови договору не виконані, товар у встановлений строк не поставлений. Вказана обставина не заперечується сторонами

Так, відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

У відповідності до п. 5.1 Договору сторони погодили, що Поставка Товару здійснюється до 20.11.2022.

Оскільки товар поставлено не було позивач просить суд стягнути з відповідача штрафні санкції у розмірі 501 396,00 грн, з яких: 7896,00 грн - пені за період з 21.11.2022 по 24.11.2022 та 493 500,00 грн - штрафу у розмірі 25 % від ціни договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно із ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно із ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини перша, друга статті 217 ГК України).

Виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими ГК України та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК України (частина перша статті 199 ГК України).

Видами забезпечення виконання зобов`язання за змістом положень частини першої статті 546 ЦК України є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток, а частиною другою цієї норми визначено, що договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

В силу положень ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присічним.

Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі сплином 6 місяців.

Отже, сторонами у договорі погоджено, що у випадку невиконання або несвоєчасного виконання обов`язків за цим договором, постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1 % від суми невиконаного або несвоєчасно виконаного зобов`язання за цим договором за кожен день прострочення виконання зобов`язання.

Згідно із ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що сторони за взаємною згодою визначили вид штрафних санкцій за порушення зобов`язань за договором та їх розмір, беручи до уваги той факт, що дані зобов`язання з приводу поставки товару не є грошовими зобов`язаннями та положення щодо обмеження розміру штрафних санкцій законом на них не поширюються.

Зазначена позиція кореспондується з висновками Верховного Суду викладеними у постановах від 03.03.2020 у справі № 922/2220/19, від 17.09.2020 у справі № 922/3548/19 та від 16.02.2021 у справі № 910/1972/20.

Відповідно до п. 7.1-7.2 Договору, у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за Договором Сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та цим Договором.

Пунктом 7.2. Договору передбачено, що за порушення строку поставки Товару Постачальник сплачує на користь Замовника пеню в розмірі 0,1% (нуль цілих одна десята відсотка) від ціни Договору за кожний день прострочення.

У разі одностороннього розірвання Договору з підстав невиконання (відмови від виконання) Постачальником взятих на себе зобов`язань за Договором останній зобов`язується сплатити на користь Замовника штраф у розмірі двадцяти п`яти відсотків від ціни Договору протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту розірвання Договору (п. 7.11 Договору).

У випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень можливості передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки. Чинне законодавство допускає можливість одночасного стягнення з учасника господарських відносин, що порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені, які не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.04.2019 у справі №917/194/18, від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 25.05.2018 у справі №922/1720/17.

За арифметичним перерахунком суду нарахована позивачем пеня в розмірі 7896,00 грн. та штраф у розмірі 493500,00 грн. за порушення строків поставки товару та невиконання відповідачем зобов`язань з поставки товару розраховані правильно.

Стосовно тверджень відповідача про те, що відповідно до 5.3. договору товар доставляється та заноситься відповідачем до зазначених позивачем приміщень (до другого поверху включно, вгору або вниз) у визначений Замовником час на об`єктах Замовника. Для доставки товару Постачальник (не пізніше ніж за 1 добу) має передати Замовнику дані щодо автомобіля та осіб, яким буде надано доступ на об`єкт Замовника, а відтак на думку відповідача, з урахуванням вимог п. 5.3. договору перед тим, як відповідач мав здійснити поставку, позивач мав попереднього повідомити відповідача про об`єкти та приміщення на які мала бути здійснена поставка товару, суд зазначає таке.

Пунктом 5.3 Договору йдеться про необхідність визначення приміщень на об`єктах, що знаходяться за адресою Замовника, а відтак суд погоджується з твердження позивача, що визначення об`єктів та приміщень могло відбутись після привезення Товару.

Окрім того, у пункті 5.3 договору сторони дійшли згоди, що для поставки товару Постачальник (не пізніше ніж за 1 добу) має передати Замовнику дані щодо автомобіля та осіб, яким буде надано доступ на об`єкт Замовника.

Оскільки відповідач не попереджав позивача про поставку товару, у останнього не виникло обов`язку повідомити про приміщення, до яких необхідно було здійснити поставку товару.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Відповідач просив зменшити розмір нарахованої пені та штрафу, посилаючись на те, що позивач за правочином не поніс жодних витрат. Жодних виплат за договором на користь відповідача позивачем не здійснювалось.

З пред`явленого позову не вбачається, що внаслідок непостачання Товару у позивача виникли будь-які витрати або спричинені збитки, доказів зворотного не надано.

За частиною другою статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 ГК України).

За частинами першою та другою статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Відповідно до частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду. За відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Приймаючи до уваги наведені відповідачем обставини для зменшення розміру штрафних санкцій, виходячи із засад справедливості, добросовісності, розумності, пропорційності та співмірності, суд дійшов висновку зменшити розмір заявлених до стягнення з штрафних санкцій,а саме пені до 1000,00 грн та штрафу до 24000,00 грн.

Понесені позивачем витрати зі сплати судового збору відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 86, 129, 232, 236-241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю "ІТ-ІНТЕГРАТОР" (04080, місто Київ, вулиця Костянтинівська, будинок 73; ) на користь Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) пеню у розмірі 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп, штраф у розмірі 24 000 (двадцять чотири тисячі) грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 7520 (сім тисяч п`ятсот двадцять) грн 94 коп. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

3. В решті позову відмовити.

4. Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому статтею 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений статтею 256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому статтею 257 Господарського процесуального кодексу України.

З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою:http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено та підписано 24.07.2023.

Суддя Владислав Демидов