СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2023 року м. Харків Справа № 922/3314/21

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Гребенюк Н.В. , суддя Шутенко І.А.

при секретарі Соляник Н.В.

за участю представників сторін:

позивача - Козуб О.І.

відповідача - Прядка В.О., Пономаренко М.А.

розглянувши апеляційну скаргу ФОП Василевського В.Я. (вх.№1081Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 18.05.2023 у справі № 922/3314/21 (повний текст якого складено та підписано 21.05.2023 суддею Лавренюк Т.А. у приміщенні господарського суду Харківської області)

за позовом ФОП Василевського Віктора Яковича

до АТ "Українська залізниця"

про стягнення 47 112 392,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати поважними причини пропуску строку позовної давності, стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти в розмірі 33 262 701,28 грн. Всі судові витрати, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач без достатньої правової підстави набув майно, що належало позивачу, та тривалий час безпідставно утримував відповідне майно, а тому повинен відшкодувати дохід, який відповідач отримав за весь час користування спірним майном. Розмір відповідного доходу розраховано позивачем виходячи із вартості оренди спірного майна, яку відповідач, на думку позивача, незаконно зберіг протягом всього часу безпідставного утримування спірного майна. Правові підстави позову - ст. 1212, ст. 1214 Цивільного кодексу України.

Що стосується поважності причин пропуску строку позовної давності, то позивач посилається на те, що він не міг заявити даний позов, оскільки судами в інших справах виносилися помилкові рішення на користь відповідача і цими рішеннями не визнавалося право позивача на спірне майно. Подати даний позов позивач зміг тільки після винесення остаточних судових рішень на його користь. Крім того, він не знав і не міг знати про факт використання його майна відповідачем. Як зазначає позивач, про факт використання свого майна відповідачем він дізнався лише 21.09.2018, після ознайомлення з матеріалами кримінального провадження ЄРДР № 0000119 (на підставі клопотання від 17.09.2018), в якому містився лист відповідача від 13.07.2018 № НЮ-26/263, довідка від 06.07.2018 № 01-07/458 із додаванням документів первинного обліку (акти, відомості, тощо).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 19.08.2021 позовну заяву фізичної особи-підприємця Василевського Віктора Яковича залишено без руху, надано позивачу строк 10 днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 05.10.2021 повернуто позовну заяву фізичної особи-підприємця Василевського Віктора Яковича та додані до неї документи без розгляду на підставі ч.4 ст.174 Господарського процесуального кодексу України.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 08.12.2021 апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Василевського Віктора Яковича задоволено, ухвалу суду від 05.10.2021 у справі № 922/3314/21 скасовано, справу передано на розгляд господарського суду Харківської області.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 20.12.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, по ній відкрито провадження у справі № 922/3314/21, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 01.02.2022 за клопотанням позивача прийнято його уточнення в частині визначення особи відповідача, а саме відповідачем визначено акціонерне товариство "Українська залізниця" замість акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південна залізниця" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" та виключено участь у справі регіональної філії "Південна залізниця" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

03.02.2023 позивач звернувся до суду першої інстанції із заявою про збільшення розміру позовних вимог, у зв`язку з чим просив суд стягнути з відповідача, окрім безпідставно збережених коштів в розмірі 33 262 701,28 грн, 10 344 700,10 грн збитків від інфляції та 1 334 153,28 грн 3% річних, нарахованих на суму безпідставно збережених коштів.

28.02.2023 позивач звернувся до суду першої інстанції з заявою про додаткове збільшення розміру позовних вимог без зміни підстав позову, в якій просив стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти в розмірі 47 112 392,00 грн, у тому числі 42 777 834,00 грн сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції (з яких інфляційні нарахування складають 17 834 663,00 грн) та 4 334 558,00 грн 3% річних. Судові витрати, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу, просить суд покласти на відповідача.

Також у заяві про збільшення розміру позовних вимог позивач зазначив, що докази понесення судових витрат будуть подані ним протягом 5 днів з дня ухвалення судового рішення.

Рішенням господарського суду Харківської області від 18.05.2023 у справі № 922/3314/21 у задоволенні позову відмовлено повністю.

ФОП Василевський В.Я. із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 18.05.2023 у справі № 922/3314/21 та постановити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відхилив нарахування позивачем плати за користування майном починаючи з 08.08.2012 із застосуванням ставки 50% орендної плати із посиланням на те, що позивач юридично не обґрунтував прийняття власного рішення про таке нарахування і на те, що позивач не має права нараховувати такі платежі за попередні періоди. Крім того, суд першої інстанції помилково зазначив, що позивач зобов`язаний доводити застосування власного рішення щодо розміру нарахувань до правовідносин сторін з 08.08.2012. Так, апелянт зазначає, що для вирішення спору у цій справі по суті не має жодного значення чи приймав позивач будь-яке окреме рішення у паперовій формі з приводу плати за користування майном та часу прийняття такого нарахування, чи не приймав. Розрахунок суми нарахувань власником визначається у позовній заяві, яку розглядає суд. Обґрунтованість розміру нарахувань підтверджено звітом оцінювача №4/3, виготовленим ФОП Нефьодовим О.В., який долучений до матеріалів справи. Предметом цього судового розгляду є не оскарження рішення ФОП Василевського В.Я. про встановлення і розмір нарахувань, а стягнення суми безпідставно збережених коштів відповідачем. В якості обґрунтування розміру нарахувань у звіті Оцінювача було наведено обґрунтування, що ставка у розмірі 50%, як за аналогією, є середньою арифметичною ставкою оренди за використання державного майна, згідно Постанови КМУ №786 від 04.10.1995, від 1грн. до 100%. За змістом цієї Постанови КМУ №786 держава як власник взагалі нічим не мотивує застосування ставок оренди у розмірі 100% чи 45%, тобто діє за принципом «я так бажаю», «або беріть в оренду, або ні». Застосування ставки в розмірі 50% від вартості майна було визнано у звіті оцінювача №4/3 ФОП Нефьодова О.В. як ринковий і обґрунтований підхід власника. При цьому, апелянт звертає увагу суду, що оцінювач ФОП Нефьодов О.В. з метою об`єктивності оцінювання додатково встановлював вартість РШР-50, за користування якою нараховувалась плата, станом на 08.08.2012, на 01 січня кожного року і станом на дати проведення тендерів. Тобто, на думку апелянта, такий підхід з одночасним визначенням вартості РШР-50, визначення тенденції поступового збільшення її вартості, і врахування такого поступового збільшення її вартості є більш доцільним і справедливим для визначення розміру безпідставно збережених відповідачем коштів, які відповідач зберіг через неукладення із позивачем договору оренди та через несплату коштів позивачу за таке користування.

Також, на думку апелянта, помилковими та безпідставними є посилання суду на неукладення договору оренди між сторонами як на підставу у відмові в позові і відхиленні розміру нарахувань, оскільки за змістом положень ст.ст.1212-1214 ЦК України взагалі немає значення, чи бажав позивач укласти договір оренди, чи ні. За змістом ч.2 ст.1212 ЦК України чітко визначено, що положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Крім того, положення глави 83 ЦК України застосовуються саме до недоговірних зобов`язань. В разі наявності договору майнового найму - відносини сторін регулювались би таким договором. В обґрунтування зазначеного посилається на постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.09.2018 у справі № 925/230/17, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, постанови Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних правовідносин та права власності Касаційного господарського суду від 28.02.2020 у справі № 913/169/18, Постанови Верховного Суду від 13.10.2020 у справі №922/3711/19), постанови Верховного Суду від 24.09.2019 у справі №916/52/19 і від 16.05.2019 у справі №916/2153/17.

Тому апелянт наполягає, що посилання суду першої інстанції на відсутність договору оренди не має жодного значення для застосування положень глави 83 ЦК України до кондиційних відносин. Крім того, як зазначає апелянт, відсутність договору оренди саме підтверджує обґрунтованість позовних вимог позивача. Висновки суду першої інстанції, на думку апелянта, суперечать іншим встановленим та визнаним ним же фактам.

Також позивач зазначає, що суд першої інстанції в оскарженому рішенні визнав факт безпідставного утримання відповідачем в період з 08.08.2012 і по 15.12.2020 майна, належного позивачу. Водночас просить Східний апеляційний господарський суд встановити факт користування відповідачем майном позивача саме без укладення договору найму/оренди в період з 08.08.2012 і по 15.12.2020, оскільки весь цей час відповідач заявляв що це ж його власне майно і незаконно використовував це майно позивача, що відображено у системі власного обліку та інвентаризації (акт позапланової інвентаризації від 08.06.2012 - додаток №5 до позову), неодноразово підтверджував відсутність цього майна на складі (листи до органів ДВС від 15.08.2018 від 20.08.2018- додатки №9 до позову), продовжив використання майна позивача шляхом його укладення у власні залізничні шляхи (акти приймання виконаних робіт, відомості ресурсів, накладні-вимоги, тощо).

Щодо поважності причин попуску строку позовної давності до грошових вимог за період з 08 серпня 2012року по 15 серпня 2018 року включно апелянт зазначає, що за змістом позову наводив обґрунтування поважності пропуску строку позовної давності, просить врахувати всі ці доводи. Крім того, діючими положеннями ЦК України, починаючи з березня 2020 року, подовжений строк позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України, на строк дії ковідного карантину.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 12.06.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФОП Василевського В.Я. на рішення господарського суду Харківської області від 18.05.2023 у справі № 922/3314/21. Призначено справу до розгляду на 11.07.2023.

05.07.2023 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він проти апеляційної скарги заперечує, просить її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Так, у відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає про відсутність кондикційних зобов`язань у правовідносинах, що склались між позивачем та відповідачем. Зокрема, відповідач зазначає, що за змістом ст. 1212 ЦК України кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. При цьому в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правові підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Також відповідач зазначає, що за змістом мотивувальної частини постанови від 27.04.2021 у справі № 645/4006/17 ВС наголосив, що наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин, для яких характерним є спосіб повернення майна, переданого за договором, виключає можливість пред`явлення позову в порядку статті 1212 ЦК України. В такому випадку права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 314/3987/15. Наведену практику, на думку відповідача, слід аналізувати у призмі того, що спірне майно було передано скаржником у розпорядження відповідача на підставі договору відповідального зберігання від 23.09.2011 № 0096ХР. Так, умовами договору відповідального зберігання від 23.09.2011 № 0096ХР передбачено, що даний договір діє до 31.12.2011, а в частині взаєморозрахунків - до його повного виконання сторонами (пункт 9.1). Пунктом 6.1 договору відповідального зберігання від 23.09.2011 № 0096ХР передбачено, що зберігач зобов`язаний зберігати майно поклажодавця до 31.12.2011. Строк зберігання за цим договором був продовжений ще на один рік на тих самих умовах на підставі пункту 6.2 цього договору у зв`язку з відсутністю письмової вимоги однією із сторін про його припинення або повернення майна. Як вважає відповідач, направлення позивачем на його адресу листа-претензії про повернення товару від 20.07.2012 не стало підставою для припинення зобов`язальних правовідносин між позивачем та відповідачем по договору відповідального зберігання від 23.09.2011 № 0096ХР, оскільки сторони не досягли згоди про його припинення з підстав визначених статтями 599-601, 604-609 Цивільного кодексу України. Таким чином, відповідач вважає, що договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Щодо прохання апелянта, зазначеного в апеляційній скарзі, про встановлення факту користування спірним майном, відповідач зазначає, що з аналізу змісту позовної заяви у даній справі вбачається, що позивач факт використання спірного майна відповідачем в період з 08.08.2012 по 15.12.2020 прийняв за аксіому і своє рішення від 20.05.2020 б/н, про те, що відповідач використовував спірне майно та те, що користування спірним майном є оплатне, формував одноособово, при цьому спирався в своїх діях на приписи укладених правочинів, норм чинного законодавства або рішення суду. Проте, Верховний Суд при розгляді справи № 910/10764/19 у постанові від 04.08.2020 на підставі аналізу ст. 20 ГК України та ст. 16 ЦК України наголосив, що вимога щодо встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Щодо тверджень позивача про відсутність у справі альтернативного розрахунку суми позовних вимог, відповідач зазначає, що він вжив всіх можливих заходів для отримання альтернативного розрахунку позовних вимог, хоча і не визнає наявності правових підстав для їх задоволення, однак здійснити такий розрахунок виявилось неможливим через відсутність методик для його здійснення і даних, що підтверджували використання такого майна відповідачем у спірний період. Так, відповідач з метою спростування висновків звіту оцінювача звернувся до ПП «Центр незалежної оцінки та експертизи» з запитом про проведення альтернативної оцінки позовних вимог, у відповіді на запит ПП «Центр незалежної оцінки та експертизи» повідомив про неможливість проведення незалежної оцінки розміру можливого неотриманого доходу ФОП Василевського В.Я. від здачі в оренду спірного майна у спірний період, оскільки цей процес виходить за межі компетенції оцінювача. Також оцінювач зазначив, що спірне майно є лише однією із складових залізничної колії і прогнозування грошового потоку від здачі в оренду лише рельсошпальної решітки неможливо.

Відповідач також заперечує проти клопотання позивача про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності щодо грошових вимог за період з 08.08.2012 по 15.08.2018, вважає його необґрунтованим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

В судовому засіданні 11.07.2023 колегією суддів було оголошено про перерву у розгляді справи до 26.07.2023.

19.07.2023 до суду від представника позивача надійшли письмові пояснення на спростування відзиву відповідача на апеляційну скаргу.

26.07.2023 до суду від представників відповідача надійшли письмові пояснення на спростування письмових доводів апелянта від 19.07.2023, в яких останні зазначили, що проведений позивачем розрахунок ціни позову (розрахунок загальної суми мінімальних нарахувань за ставкою 10% станом на 01.01.2023 в розмірі 9 422 478,40 грн.) не відповідає ані вимогам п. 7 Методики, ані загальним правилам економічного та правового обґрунтування такого розрахунку.

Присутній у судовому засіданні 26.07.2023 представник апелянта просив апеляційну скарг задовольнити, скасувати рішення господарського суду Харківської області від 18.05.2023 у справі № 922/3314/21, з підстав викладених у апеляційній скарзі та поясненнях.

Присутні у судовому засіданні 26.07.2023 представники відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили відмовити в її задоволенні та залишити без змін рішення господарського суду Харківської області від 18.05.2023 у справі № 922/3314/21, з підстав викладених у відзиві та поясненнях.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві, поясненнях на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, фізичній особі-підприємцю Василевському Віктору Яковичу (позивач) на праві власності належала рельсошпальна решітка РШР 50 на залізобетонній шпалі перебрана зі зносом не більше 2мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна, всього 1625 пог.м. (далі - РШР). Зазначена рельсошпальна решітка була придбана позивачем за місцем її знаходження: Харківська обл., Харківський р-н, станція Артемівка, база ПМС-131 на підставі договору купівлі-продажу № 20/09 від 20.09. 2011, укладеного між ФОП Василевським В.Я. та ПВКП "Політехком".

23.09.2011 між позивачем та Харків-сортувальною колійною машинною станцією № 131 (зберігач) було укладено договір відповідального зберігання № 0096ХР (договір), відповідно до умов якого позивач передав, а зберігач прийняв на відповідальне зберігання товар, що належить поклажодавцеві, а саме - рельсошпальну решітку РШР 50 на залізобетонній шпалі перебрану зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна, на загальну суму 1000000,00грн (товар).

Строк дії договору визначений сторонами до 31.12.2011.

23.07.2012 позивач звернувся до зберігача з листом-претензією від 20.07.2012 про повернення зі зберігання товару, переданого за договором відповідального зберігання № 0096ХР від 23.09.2011.

Оскільки Відокремленим підрозділом "Харків-сортувальна колійна машинна станція № 131" в порушення умов договору відповідального зберігання № 0096ХР від 23.09.2011 не було повернуто переданий на зберігання товар, а саме: рельсошпальну решітку РШР 50 на залізобетонній шпалі перебрану зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна, позивач 30.08.2012 звернувся до суду з позовом про зобов`язання ДП "Південна залізниця" в особі відокремленого підрозділу "Харків-сортувальна колійна машинна станція №131" повернути в натурі ФОП Василевському В.Я. товар, що передавався на зберігання за договором відповідального зберігання №0096ХР від 23.09.2011р., а саме: рельсошпальну решітку РШР 50 на залізобетонній шпалі перебрану зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна на загальну суму 1000000,00 грн..

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.03.2018, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 5023/3905/12 позовні вимоги задоволено та зобов`язано ПАТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південна залізниця" ПАТ "Українська залізниця" повернути в натурі ФОП Василевському В.Я. товар, що передавався на зберігання за договором відповідального зберігання № 0096ХР від 23.09.2011р., а саме: рельсошпальну решітку РШР 50 на залізобетонній шпалі перебрану зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна на загальну суму 1 000 000,00грн. (ціна придбання відповідного майна позивачем за договором).

На виконання постанови Харківського апеляційного господарського суду від 26.03.2018 було видано відповідний судовий наказ.

Під час здійснення виконавчого провадження органом державної виконавчої служби вжито заходів щодо виявлення майна, яке підлягало передачі позивачу, та встановлена його відсутність.

Дана обставина стала підставою для звернення позивача до суду з заявою про зміну порядку та способу виконання судового рішення у справі № 5023/3905/12.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 16.12.2020 заяву фізичної особи-підприємця Василевського Віктора Яковича про зміну порядку та способу виконання судового рішення із встановленням ефективного способу виконання задоволено. Змінено спосіб виконання постанови Харківського апеляційного господарського суду від 12.03.2018 у справі № 5023/3905/12 із зобов`язання публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південна залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" повернути в натурі позивачу товар, що передавався на зберігання за договором відповідального зберігання № 0096ХР від 23.09.2011, а саме: рельсошпальну решітку РШР 50 на залізобетонній шпалі перебрану зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна на загальну суму 1000000,00грн." на стягнення з ПАТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південна залізниця" ПАТ "Українська залізниця" на користь позивача грошових коштів в сумі 7 962 500,00грн, що є ринковою вартістю рельсошпальної решітки РШР-50 на залізобетонній шпалі перебраної зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна.

Ринкова вартість рельсошпальної решітки РШР-50 на залізобетонній шпалі перебраної зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна в сумі 7 962 500,00грн визначена станом на 21.04.2020 на підставі висновку експерта Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 07.05.2020 № 6/1013СЕ-20.

На виконання постанови Харківського апеляційного господарського суду від 16.12.2020 видано відповідний судовий наказ.

25.03.2021 грошові кошти в розмірі ринкової вартості спірного майна в сумі 7 962 500,00 грн сплачено відповідачем позивачу в повному обсязі.

Оскільки відповідач безпідставно отримував в себе спірне майно, належне позивачу, та лише 25.03.2021 сплатив грошові кошти у розмірі його вартості, позивач, на підставі ст.ст.1212, 1214 Цивільного кодексу України, просить стягнути з відповідача безпідставно збережені ним кошти за період з 08.08.2012 (дата спливу строку повернення майна після пред`явлення позивачем вимоги за договором зберігання) по 15.12.2020.

В основу розрахунку безпідставно збережених коштів за період з 08.08.2012 по 15.12.2020 покладено рішення власника спірного майна (позивача) від 20.05.2020 про платність користування рейко-шпальною решіткою на умовах оренди у розмірі 50% від вартості майна за рік його користування.

В підтвердження розміру суми безпідставно збережених коштів від незаконного утримання майна за визначений позивачем період, останнім надано висновок експерта Національного наукового центру "Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса" № 10623 від 06.05.2021 та Звіт № 4/3 про незалежну оцінку від 16.02.2023, виконаний Оціночно-експертним агентством.

Надаючи юридичну кваліфікацію зазначеним вище обставинам з урахуванням норм чинного законодавства колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

повернення виконаного за недійсним правочином;

витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

За приписами ч.1 ст.1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Із аналізу відповідних норм вбачається, що безпідставність набуття майна може мати місце не лише у разі відсутності правових підстав набуття такого майна, а й в тому разі, коли відповідні правові підстави були, однак згодом вони відпали.

А тому колегія суддів не приймає заперечення відповідача про те, що наявність договору зберігання виключає можливість застосування положень ст.ст.1212, 1214 Цивільного кодексу України.

В цій частині колегія суддів підкреслює, що договір був припинений за спливом строку його дії, більш того, поклажодавцем була заявлена вимога про повернення майна переданого на зберігання, яка повністю припиняє договір зберігання відповідно до положень ст. 953 ЦК України.

Факт неправомірного утримання відповідачем спірного майна був встановлений у справі № 5023/3905/12. Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.03.2018, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 19.06.2018 було зобов`язано ПАТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південна залізниця" ПАТ "Українська залізниця" повернути в натурі ФОП Василевському В.Я. товар, що передавався на зберігання за договором відповідального зберігання № 0096ХР від 23.09.2011р., а саме: рельсошпальну решітку РШР 50 на залізобетонній шпалі перебрану зі зносом не більше 2мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна.

Статтею 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, колегія суддів визнає той факт, що відповідач неправомірно утримував належне позивачу майно в період з 08.08.2012 по 15.12.2020.

Колегія суддів також вважає помилковими заперечення відповідача із посиланням на той факт, що позивач не довів факт використання відповідачем майна у період із з 08.08.2012 по 15.12.2020, що, на думку останнього, виключає можливість застосування до нього відповідальності у вигляді стягнення доходу від використання спірного майна.

Так, гіпотеза ст. 1214 Цивільного кодексу України зазначає лише про факт безпідставного збереження майна який, як наслідок, зумовлює обов`язок відшкодувати всі доходи, які особа одержала або могла одержати від цього майна і цей обов`язок не ставиться в залежність від фактичного використання або не використання цього майна особою, яка не мала на це права. Тобто достатньо лише факту безпідставного збереження майна особою яка дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Надаючи оцінку правомірності розрахунку суми доходів, які позивач просить стягнути із відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Власник майна, відповідно до загальновідомих нормативних актів, в тому числі ст.41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 319 ЦК України, ст.ст.1212-1214 ЦК України, інших нормативних актів, має право на стягнення з відповідача грошових коштів, які останній зберіг через позадоговірне (недоговірне) використання майна позивача за весь період такого позадоговірного користування.

Факт неправомірного утримання майна відповідачем був встановлений у справі №5023/3905/12 постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.03.2018р., залишеною без змін постановою Верховного суду від 19.06.2018р.

Таким чином, колегія суддів визнає той факт, що відповідач в період з 08.08.2012 по 15.12.2020 неправомірно утримував належне позивачу майно.

Для застосування положень ст..ст.1212-1214 ЦК України цілком достатньо лише факту безпідставного збереження майна відповідачем.

Подаючи позовну вимогу, позивач здійснив розрахунок безпідставно збережених коштів на підставі власного рішення, прийнятого ним 20.05.2020, яким він вирішив, що вартість орендної плати спірного майна складає 50% від повної вартості такого майна за рік його користування.

В якості обґрунтування розміру нарахувань у звіті оцінювача було наведено посилання, що ставка у розмірі 50% є середньою арифметичною ставкою оренди за використання державного майна, згідно Постанови КМУ №786 від 04.10.1995р., від 1грн. до 100%.

Однак, колегія суддів не погоджується з розрахунком нарахувань у розмірі 50% від вартості майна позивача, оскільки, на переконання колегії суддів, така ставка суперечить приписам п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України (принципи розумності і справедливості).

Колегія суддів вважає, що саме Цивільний кодекс України, а не окремі закони є основним регулятором цивільних відносин. Аналогічні позиції висловлені КСУ в пункті 3.1 мотивувальної частини Рішення КСУ від 13 березня 2012 року №5-рп/2012 в конституційній справі №1-7/2012, в постановах ВСУ від 30 жовтня 2013 року №6-59цс13, від 16 грудня 2015 року №6-2023цс15 та цілому ряді постанов ВС.

Таким чином, положення п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України (принципи розумності, справедливості і добросовісності) є базовими вимогами, які застосовуються при вирішення кожного приватного спору.

Зокрема, для приватних спорів апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки / врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову КЦС ВС від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Об`єднаної палати КЦС ВС від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Тому, оцінюючи заявлену позивачем ставку в розмірі 50% від вартості майна на рік, колегія суддів відзначає, що вона є нерозумною і має занадто високий розмір. За десятиліття роботи даної колегії суддів вона не стикалася із такою високою ставкою оренди майна. Звісно, не можна виключати такого розміру ставки для оренди ексклюзивного або швидкозношуваного майна, але майно у даному спорі носить розповсюджений характер і ніяка з обставин спору не свідчить про те, що на вільному ринку на нього могла б бути встановлена ставка оренди в розмірі 50% вартості на рік.

Опираючись на викладене, колегія суддів не застосовує ставку у 50% від вартості майна на рік до спірних правовідносин.

Водночас колегія суддів, в разі встановлення наявності кондикційного зобов`язання, не може ухилитись від визначення його розміру, оскільки такий підхід суперечить як вимогам ст. 13 Конвенції і є ухиленням від надання ефективного захисту, так і правовій позиції ВС, викладеній у постанові ВС від 13.07.2023 у справі №752/9300/15-ц, відповідно до якої у випадку існування спору про правильність обрахунку грошових вимог позивача суд має самостійно зробити розрахунок, а не одразу повністю відмовляти у позові.

В цій частині колегія суддів зазначає, що відповідачем взагалі не запропоновано суду альтернативного розміру кондикційного зобов`язання. При цьому колегія суддів критично сприймає пояснення відповідача про неможливість визначення ним розміру кондикційного зобов`язання у зв`язку із неможливістю визначення вартості майна (рельсошпальної решітки). На переконання колегії суддів, ніякі обставини не заважали відповідачу узяти за базу розрахунків вартість придбання аналогічної решітки, інвентарну вартість решітки, остаточну вартість решітки в бухгалтерському обліку тощо. Сам факт бухгалтерського обліку решітки відповідачем є безспірним доказом присвоєння її якогось значення грошової вартості.

Таким чином, в обставинах даної справи колегія повинна самостійно визначити розмір кондикційного зобов`язання з огляду на завищений характер вимог позивача і бездіяльність відповідача в частині надання альтернативного розрахунку.

Вирішуючи це завдання правосуддя, колегія суддів зазначає, що у випадках, чітко визначених у частинах дев`ятій - десятій статі 11 ГПК України, суд може застосовувати звичаї, які є вживаними у діловому обороті, аналогію закону чи аналогію права для врегулювання спірних відносин.

Опираючись на положення ст. 11 ЦК України, колегія суддів вважає за необхідне застосувати аналогію закону, який регулює подібні правовідносини, а саме положення п. 7 Постанови КМУ №786 від 04.10.1995 «Про Методику розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу», якою для рухомого майна встановлена мінімальна межа ставки оренди у розмірі 10% від вартості цього майна.

В такому випадку, при здійсненні розрахунку, виходячи зі ставки 10% від вартості майна, розрахунок коштів, які відповідач зобов`язаний сплатити, має наступний вигляд.

4 988 634,20 грн. - нарахування плати за користування;

866 911,60 грн. - нарахування 3% річних;

3 566 932,60 грн. - нарахування інфляційних втрат.

Так, за основу апеляційним судом взято розрахунок розміру безпідставно збережених коштів станом на 01.01.2023, доданий позивачем до заяви про додаткове збільшення позовних вимог без зміни підстав позову (том 5 арк. справи 19-21 ) при здійснені розрахунку судом враховано визначена експертом вартість РШР 50 станом:

на 01.08.2021 у розмірі 3 351 335 грн.

на 01.11.2012 у розмірі 3 938 175 грн.

на 01.01.2013 у розмірі 4 102 768 грн.

на 01.02.2014 у розмірі 4 970 323 грн.

на 01.01.2015 у розмірі 5 837 878 грн.

на 05.05.2015 у розмірі 6 199 440 грн.

на 01.01.2016 у розмірі 6 257 144 грн.

на 01.01.2017 у розмірі 6 650 854 грн.

на 01.01.2018 у розмірі 7 044 164 грн.

на 01.01.2019 у розмірі 7 437 674 грн.

на 01.01.2020 у розмірі 7 831 184 грн.

на 21.04.2020 у розмірі 7 952 500 грн.

на 01.07.2020 у розмірі 8 315 474 грн.,

та застосована ставка в розмірі 10% від вартості майна за кожен рік.

Підставою для нарахування 3% річних та інфляційних втрат є те, що відповідно до положень ч.5 ст.762 ЦК України плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Виходячи з цього, цілком обґрунтовано позивачем взято до уваги нарахування 3% річних і інфляційних втрат, як відповідальність відповідача за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Щодо клопотання відповідача про застосування строків позовної давності колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.

Починаючи з 12 березня 2020 року подовжений строк позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби, строки, визначені статтею 257, 258 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину.

Зазначений карантин був встановлений згідно наступних рішень КМУ :

1) Постанова КМУ №211 від 11.03.2020р. - карантин встановлений з 12.03.2020р. до 22.05.2020р.; 2) Постанова КМУ №392 від 20.05.2020р. - карантин встановлений з 22.05.2020р. до 31.07.2020р.; 3) Постанова КМУ №641 від 22.07.2020р. - подовжений карантин з 01.08.2020р. до 19.12.2020р.; 4) Постанова КМУ №1236 від 09.12.2020р. - подовжений карантин з 19.12.2020р. до 30.04.2023р. 5) Постанова КМУ від 25.04.2023р. - подовжений карантин з 19.12.2020р. до 30.06.2023р.

Правові висновки щодо застосування подовження строку позовної давності у зв`язку із введенням карантину визнані Постановою ВС від 19.04.2023 у справі №199/782/21 та від 07.09.2022 у справі №679/1136/21.

Тому дослідження поважності причин пропуску строку позовної давності має стосуватись лише відносно періоду нарахувань з 08.08.2012 по 12.03.2017.

Однак станом на 12.03.2017 у судових провадженнях, в яких брали участь сторони у цій справі, ще не було ухвалено жодного рішення по суті спору, яке б набуло законної сили та давало б позивачу право на пред`явлення позову. Сам відповідач увесь цей період часу заперечував належність права на решітку позивачу і заявляв про те, що саме він є її власником.

Окрім цього, відповідач в судовому порядку оскаржував сам факт права власності позивача на предмет спору, факт отримання від позивача майна на зберігання, а також заявляв про повне підроблення договору відповідального зберігання.

Зазначені обставини (факти) встановлювались в інших судових процесах та в межах кримінального провадження, які тривали до січня 2020 року.

Зокрема, рішення суду про зобов`язання повернути РШР позивачу ухвалено у справі №5023/3905/12 12.03.2018 (постанова суду апеляційної інстанції), остаточність якого підтверджено Постановою ВС від 19.06.2018.

Рішення суду про відмову в позові про визнання недійсним договору купівлі-продажу у справі №5023/5587/12 набуло законної сили 25.03.2019 (постанова суду апеляційної інстанції про залишення в силі рішення суду першої інстанції), остаточність якого підтверджено Постановою ВС від 22.10.2019.

Рішення суду про відмову в позові про визнання недійсним договору відповідального зберігання у справі №5023/5027/12 набуло законної сили 09.09.2019 (постанова суду апеляційної інстанції про залишення в силі рішення суду першої інстанції), остаточність якого підтверджено Постановою ВС 14.01.2020. Саме в межах цієї судової справи № 5023/5027/12, позов у якому був поданий зі сторони ДП «Південна залізниця» до позивача у даній справі ще 06.11.2012, судом апеляційної інстанції досліджувались та встановлювались істотні обставини, нез`ясування яких об`єктивно унеможливлювало для позивача подання позову про стягнення безпідставно збережених коштів.

Так, в межах справи №5023/5027/12 в суді апеляційної інстанції досліджувались :

- факт ненабуття законної сили та скасування вироку суду (був винесений, але оскаржений в апеляційному порядку і потім скасований) відносно ОСОБА_1 (заступник директора ПВКП «Політехком»), який органами досудового розслідування обвинувачувався саме у підробленні договору відповідального зберігання між ФОП Василевський В.Я. і ДП «Південна залізниця»;

- повернення кримінальної справи на досудове розслідування після скасування вироку суду і проведення в межах досудового розслідування судової почеркознавчої експертизи 25.06.2019р. №10/267СЕ-19, згідно якої було встановлено, що зі сторони ОСОБА_1 підписи від імені ДП «Південна залізниця» на договорі відповідального зберігання не вчинялись.

Після дослідження сукупності всіх судових експертиз, остання з яких була проведена 25.06.2019, із іншими судовими технічними експертизами, щодо автентичності печатки та послідовності виготовлення, підписання та проставлення відбитку печатки на договорі відповідального зберігання судом лише 09.09.2019 було залишено в силі рішення суду першої інстанції у справі №5023/5027/12 щодо відмови у задоволенні позову про визнання недійсним договору відповідального зберігання.

За змістом позову у справі №5023/5027/12 відповідач (на той час ДП «Південна залізниця») оскаржував дійсність договору відповідального зберігання з підстав відсутності у ФОП Василевського В.Я. цього майна та непередачі цього майна від ФОП Василевського В.Я. до ДП «Південна залізниця». Отже для ФОП Василевського В.Я. було об`єктивно ускладнено подання позову у цій справі без підтвердження права власності, без підтвердження факту передачі майна на відповідальне зберігання за відповідним договором до винесення остаточного рішення у справі №5023/5027/12.

Невизначеність щодо істотної обставини спору є поважною причиною пропуску строку позовної давності для пред`явлення позивачем вимог до відповідача.

Зокрема, у пункті 42 постанови ВС КГС від 10.11.2020 у справі №907/762/16 зазначено:

«Так, під час розгляду справи № 907/762/16 суди попередніх інстанцій виходили з тих обставин, що наявність судового спору між Підприємством та генпідрядником щодо вартості об`єкта інвестування (справа № 5/160-8/41) перешкоджала остаточному визначенню сторонами інвестиційного договору № 7 балансової вартості об`єкта, а відтак і визначенню розміру частки Інвестора, яка за умовами цього договору повинна визначатися пропорційно до загальних фактичних витрат на фінансування реконструкції, тому така невизначеність балансової вартості спірного об`єкта є поважною причиною пропуску строку позовної давності для пред`явлення позивачем вимог щодо визнання права власності на частку об`єкта інвестування за інвестиційним договором № 7, який (строк позовної давності) сплинув згідно з висновком Верховного Суду України від 20.04.2016 у справі № 907/584/14».

У постанові ВП ВС від 18.04.2018р. у справі №439/212/14-4 зазначено:

«Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав».

У пунктах 86-91.2 постанови ВС КГС від 28.10.2020 у справі №910/10963/19 зазначено:

«Питання поважності причин пропуску строку позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

… Враховуючи наведені обставини, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний господарський суд, дійшов висновку, що у позивача були наявні обставини, які унеможливлювали та істотно утруднювали своєчасне подання позову з причин, які від нього не залежали, зокрема, це тривале провадження у справі № 910/10364/16.».

Тобто, за змістом вищенаведеної постанови ВС КГС ускладнення у пред`явленні позову було зумовлено оскарженням в іншій справі договорів, на підставі яких позивач пред`явив позов у справі.

Таким чином згідно висновків Верховного Суду поважними причинами пропуску строку позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або ускладненим.

За таких обставин, до тих пір, поки судом апеляційної інстанції 12.04.2018 у справі №5023/3905/12 не було визнано обґрунтованими вимоги позивача про повернення РШР, відповідач взагалі не визнавав факт отримання на зберігання майна від позивача, що суттєво ускладнювало подання даного позову.

За змістом позову відповідача у справі №5023/5027/12 (про оскарження договору відповідального зберігання) підставами оскарження договору зазначались, зокрема: відсутність у власності ФОП Василевського В.Я. спірного майна, неотримання на зберігання майна від позивача, підроблення договору відповідального зберігання взагалі.

За змістом позову прокурора у справі №5023/5587/12 (про оскарження договору купівлі-продажу РШР) оскаржувалось право власності позивача на РШР через відсутність у в розпорядженні продавця зазначеного майна.

До вирішення питань приналежності (права власності) та дійсної наявності майна у відповідача своєчасне пред`явлення позивачем у цій справі позову про стягнення безпідставно збережених коштів від використання такого майна було об`єктивно ускладненим.

Практика ВС підтверджує можливість визнання поважними пропуск строку навіть зі спливом дев`яти років, з урахуванням в тому числі необхідності встановлення певних фактів у межах кримінальних проваджень, про що йдеться у постанові ВС КГС від 17.01.2023 у справі № 29/5005/6325/2011 (904/8849/21):

« 9.178. Місцевий господарський суд у своєму рішенні послався на висновок, викладений у п.95.2 постанови Верховного Суду від 11.11.2021 у справі № 910/8482/18 (910/4866/21), згідно з яким, оцінюючи поважність причин пропуску строку позовної давності при зверненні з цим позовом, колегія суддів враховує обставини "виявлення ознак такої фраудаторності протягом тривалого часу", включаючи період досудового розслідування у кримінальному провадженні, саме в межах якого протягом 2020 та 2021 років і було виявлено значну частину доказів фраудаторності спірних торгів (висновки експертів від 21.12.2020 та від 27.01.2021), "відсутність до 14.08.2019 зовнішнього незалежного управління ПрАТ "Сіріус-Буд"" [банкрутом].

9.181. Таким чином, виявлення ознак фраудаторності оскаржуваного договору впродовж тривалого часу внаслідок приховування інформації, про яку зазначалося вище, має значення для визнання поважності причин пропуску строку позовної давності, що в свою чергу узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 11.11.2021 у справі №910/8482/18 (910/4866/21) та від 24.11.2021 у справі №905/2030/19 (905/2445/19), про що вірно зазначив місцевий господарський суд у своєму рішенні.».

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Фінікарідов проти Кіпру" механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

У рішенні ЄСПЛ від 29.01.2013 у справі «Zolotas v. Greece» зазначено, що інститут строків давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати правову певність, встановлюючи межу для дій або ж перешкоджаючи несправедливості, яка могла б бути скоєна, якби суди мали ухвалювати рішення щодо подій, які відбулися у далекому минулому.

У справі «Пономарьов проти України» (рішення від 29.09.2008) ЄСПЛ таким чином визначився з позицією щодо процесуальних строків: «У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строків для оскарження втручання у принцип res judicata».

Res judicata - вирішена справа - в римському праві положення, відповідно до якого остаточне рішення повноважного суду, що набуло чинності, є обов`язковим для сторін суперечки і не може бути переглянуте..

Так, в постанові КГС ВС від 09.04.2019 у справі N 908/32/15-г зазначено наступне.

«У статті 267 ЦК України встановлені наслідки спливу позовної давності. За частиною п`ятою зазначеної статті, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Аналізуючи застосування приписів частини п`ятої статті 267 ЦК України, КГС ВС зазначив, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач має право отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.».

В постанові КГС ВС від 12.03.2020 у справі N 912/855/19 зазначено наступне.

«Як наголосив КГС ВС у постанові від 12.03.2020 у справі N 912/855/19, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто він мусить допускати, зокрема, можливість поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.

Питання поважності причин пропущення позовної давності (наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову) вирішується господарським судому кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Вирішуючи питання про захист порушеного права у разі пропущення позовної давності, суд: а) у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які обґрунтовують поважність причин пропущення позовної давності; б) вирішує це питання у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини; в) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді у судовому процесі усіх обставини справи в їх сукупності, керуючись законом.».

В постанові ВС КГС від 11.02.2020 у справі N 10/5026/995/2012 зазначено, що відповідно до частин третьої - п`ятої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Тобто зазначена норма ЦК України пов`язує можливість захисту порушеного права з наявністю у заявника поважних причин пропущення строку.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України). Такі правові позиції послідовно викладалися ВС, зокрема, в постановах від 15.05.2018 у справі № 922/2058/17, від 13.11.2018 у справі № 924/127/17, від 15.01.2019 у справі № 910/2972/18, від 10.04.2019 у справі № 6/8-09, від 13.08.2019 у справі № 910/11614/18, від 22.08.2019 у справі № 910/15453/17, від 03.09.2019 у справі №920/903/17, від 19.11.2019 у справі N 910/16827/17.

Отже, суд має право надати особі (визнати право на) судовий захист порушеного права за сукупності таких умов:

- особа (позивач) навела поважні, на її думку, причини пропуску позовної давності при зверненні до суду за захистом порушеного права, вказавши на конкретні обставини, які об`єктивно перешкоджали їй звернутися за захистом порушеного права у межах позовної давності, та надала суду докази, що підтверджують існування цих обставин (стаття 74 ГПК України);

- суд за результатами оцінки доказів, наданих на підтвердження цих обставин, встановив їх існування та дійшов висновку про їх об`єктивний характер і, відповідно, про існування поважних причин пропуску позовної давності при зверненні позивача за захистом порушеного права.

Тому, вирішуючи питання щодо поважності причин пропуску позовної давності у спірних правовідносинах, суд з огляду на положення статті 13 ЦК України ("Межі здійснення цивільних прав") має враховувати добросовісність поведінки як позивача (заявника), так і відповідача протягом усього періоду з моменту виникнення права на захист порушеного права (права на позов) і до моменту звернення з позовом, зважаючи на характер спірних правовідносин між сторонами, особливості їх нормативного регулювання: надані сторонам права та покладені на них обов`язки тощо.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що строк на звернення до суду з позовними вимогами в частині нарахованих грошових зобов`язань за період з 08.08.2012 по 12.03.2017 пропущений з поважних причин. Відсутність будь-якого остаточного рішення у судових спорах сторін станом на 12.03.2017, наявність тривалих судових спорів та кримінального провадження, в межах якого лише 25.06.2019 було спростовано факт підробки договору відповідального зберігання заступником директора ПВКП «Політехком» Гунбіним Є.М., об`єктивно створювали для позивача ускладнення щодо подання позову до суду з вимогами про стягнення безпідставно збережених грошових коштів.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про поважність причин пропуску строків позовної давності за зазначений вище період.

Оцінюючи наведені обставини в сукупності, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є хибним, оскільки не є рішенням про надання ефективного захисту (ст. 13 Конвенції). Суд першої інстанції не виконав свого обов`язку надання ефективного захисту шляхом застосовування для цього усієї необхідної юридичної техніки (аналогії закону тощо) для самостійного визначення розміру зобов`язання, тому вказане рішення підлягає скасуванню.

Опираючись на усе вищевикладене, колегія суддів приймає рішення про скасування рішення господарського суду Харківської області від 18.05.2023 у справі № 922/3314/21 та часткове задоволення позовних вимог, а саме в частині нарахування плати за користування у розмірі 4 988 634,20 грн., 3 % річних у розмірі 866 911,60 грн., інфляційних втрат у розмірі 3 566 932,60 грн. та.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ФОП Василевського В.Я. (вх.№1081Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 18.05.2023 у справі № 922/3314/21 задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 18.05.2023 у справі № 922/3314/21 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з АТ "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, ) на користь фізичної особи-підприємця Василевського Віктора Яковича ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) безпідставно збережені кошти в розмірі 9 422 478, 40 грн. ( з яких 4 988 634,20 грн. плата за користування, 866 911,60 грн. 3% річних, 3 566 932,60 грн. інфляційних втрат).

Стягнути з АТ "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, ) на користь державного бюджету України (отримувач коштів ГУК Харків обл/мХар Шевченк/22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37874947, банк отримувача Казначейство України (ел. адм. подат.) код банку отримувача (МФО) 899998, рахунок отримувача UA2020653, код класифікації доходів бюджету 22030101) 141 337,17 грн. витрат по сплаті судового збору за подання позову, 212 005,76 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів через Східний апеляційний господарський суд з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 28.07.2023.

Головуючий суддя М.М. Слободін

Суддя Н.В. Гребенюк

Суддя І.А. Шутенко