номер провадження справи 15/38/23
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2023 Справа № 908/343/23

м. Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі судді Горохова І.С., розглянувши матеріали

за позовом Фізичної особи - підприємця Трашкової Анастасії Сергіївни, АДРЕСА_1

до відповідача Фізичної особи - підприємця Лахнік Дмитра Ігоровича, АДРЕСА_2

про стягнення коштів

за участю секретаря судового засідання Кабак І.Ю.

за участю представників сторін та учасників процесу:

від позивача: Романченко О.М., адвокат ордер АХ 1133036 від 29.05.2023;

від відповідача: Штабовенко Д.В., адвокат, ордер АР 1096239 від 15.03.2023;

особисто Лахнік Д.І.;

суть спору

03.02.2023 через підсистему "Електронний Суд" Фізична особа - підприємець Трашкова (Бековець) Анастасія Сергіївна, Донецька область, Краматорський район, смт Малотаранівка звернулась до Господарського суду Запорізької області з позовом до відповідача Фізичної особи - підприємця Лахнік Дмитра Ігоровича, Запорізька область, Пологівський район, м. Оріхів про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів згідно платіжного доручення № 100 від 08.09.2022 в розмірі 63 000,00 грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.02.2023, справу № 908/343/23 передано на розгляд судді Горохову І.С.

Ухвалою суду від 17.02.2023 позовна заява була залишена без руху для усунення недоліків, допущених позивачем.

27.02.2023 на адресу Господарського суду надійшла заява Трашкової Анастасії Сергіївни , Донецька область, Краматорський район, смт Малотаранівка про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 28.02.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/343/23. Присвоєно справі номер провадження 15/38/23, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без проведення судового засідання.

20.03.2023 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 28.03.2023 у задоволенні клопотання представника Фізичної особи - підприємця Лахнік Дмитра Ігоровича, адвоката Штабовенко Дениса Всеволодовича про розгляд справи № 908/343/23 в порядку загального позовного провадження, відмовлено.

28.03.2023 через підсистему "Електронний суд" від позивача надійшла відповідь на відзив від 27.03.2023.

11.04.2023 на адресу суду від відповідача надійшли заперечення на позов та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. В обґрунтування заяви представник відповідач зазначив, що через неявку позивача і суд і відповідач позбавлені можливості вислухати позицію заявника безпосередньо у судовому засіданні, в також задати позивачу запитання для встановлення дійсних обставин справи.

14.04.2023 ухвалою суду клопотання представника відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін - задоволено. Ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначити на 01.05.2023.

21.04.2023 від позивача до суду надійшло клопотання.

Ухвалою суду 01.05.2023 ухвалено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 05.06.2023.

02.06.2023 від Трашкової А.С. до суду надійшли додаткові пояснення.

05.06.2023 від представника позивача, адвоката Романченко О.М. до суду надійшли письмові пояснення.

Технічна фіксація судового процесу здійснювалася за допомогою підсистеми відеконференцзв`язку: vkz.court.gov.ua.

Судом перевірено повноваження присутніх в судовому засіданні представників сторін. Відводів складу суду не заявлено.

Позивач підтримав заявлені позовні вимоги з тих підстав, що позивачем перераховано на розрахунковий рахунок відповідача кошти у розмірі 63 000,00 грн з призначенням платежу оплата згідно із договором. Разом з тим, між сторонами відсутні господарські відносини та ніколи не існували. З посиланням на ст. ст. 1212, 1213 ЦК України просить стягнути з відповідача безпідставно одержані кошти. Позов просить задовольнити повністю.

Відповідач заперечив щодо позову з тих підстав, що відповідач мав дружні та партнерські бізнес стосунки із ОСОБА_2 . З метою оптимізації свого бізнесу ОСОБА_2 через «підконтрольних» Фопів, у т.ч. ФОП Трашкова (Бековець) Анастасія Сергіївна закуповувала товар відповідача та реалізовувала їх кінцевим споживачам. Наприкінці 2022 року відносини між Лахнік Д.І. та ОСОБА_2 зруйнувались, через що остання вирішила своєрідно помститись відповідачу. До Господарського суду Запорізької області подано шість позовів про стягнення з відповідача безпідставно одержаних коштів. Реалізація товару відбувалась як шляхом само вивозу товару зі складу відповідача, так надсиланням товару через АТ «Нова пошта». Позивачка отримувала замовлення від ОСОБА_2 щодо направлення товару своїм клієнтам. Відповідач в свою чергу відправляв товар до клієнтів ОСОБА_2, що підтверджується ТТН перевізника «Нова пошта». Оплата за товар відбувалась з рахунків інших Фопів. Відвантаження товару, перерахування коштів за реквізитами наданими відповідачем не свідчить про безпідставність одержання коштів. Просить у позові відмовити повністю.

У судовому засіданні 10.07.2023 оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

З урахуванням матеріалів справи та позиції сторін, суд установив наступне.

08.09.2022 згідно із платіжною інструкцією № 100 та 08.09.2022 Фізичною особою-підприємцем Трашкова (Бековець) Аанстасія Сергіївна було перераховано на розрахунковий рахунок Фізичної особи-підприємця Лахнік Дмитра Ігоровича суму коштів у розмірі 63 000,00 грн із значенням платежу "оплата згідно договору".

Позивач вважає, що вказана сума була перерахована на рахунок ФОП Лахнік Д.І. помилково, оскільки жодних діючих договорів між сторонами спору не існувало, не укладалось та жодних грошових зобов`язань ФОП Трашкова (Бековець) А.С. перед ФОП Лахнік Д.І. не має. Таким чином ФОП Лахнік Д.І. безпідставно заволодів майном ФОП Трашкова (Бековець) А.С., яким є грошові кошти у розмірі 63 000,00 грн, а тому позивач набув права відповідно до ст. ст. 1212-1214 ЦК України на повернення цих коштів.

19.12.2022 з метою досудового врегулювання спору на адресу відповідача була надіслана вимога про необхідність повернути безпідставно отримані грошові кошти в сумі 63 000,00 грн. Також відповідача було попереджено, що у разі не задоволення вимоги позивач буде змушений звернутися за захистом своїх прав з позовом до суду.

Вимога залишена відповідачем без реагування, грошові кошти в добровільному порядку не повернуті.

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Підставою для звернення з позовом до суду позивач зазначив помилкове перерахування відповідачу грошових коштів у розмірі 63 000,00 грн.

Відповідно до абз. 2 п. п. 1.24. ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" помилковий переказ - це рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Згідно з абз. 2 п. п. 1.23. ст. 1 вищезазначеного Закону неналежним отримувачем є особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Оцінюючи правомірність заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 1212 Цивільного України, на яку посилається позивач як на підставу заявлених вимог, визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України).

Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави.

Отже для виникнення зобов`язання, передбаченого ст. 1212 Цивільного кодексу України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі (аналогічний висновок викладений у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.08.2018 у справі № 334/2517/16-ц та від 13.01.2021 у справі № 539/3403/17).

Подібний висновок також сформульовано у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 910/16334/19.

Таким чином, вирішення питання про стягнення безпідставно набутих коштів залежить від висновків про наявність/відсутність між сторонами договірних правовідносин, на підставі яких здійснено відповідне перерахування заявлених до стягнення коштів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17 вказала, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливого розгляду справи судом. Аналогічний висновок викладений і у постанові Верховного Суду від 20.01.2022 року у справі № 910/3299/20 (923/315/20) та у постанові Верховного Суду від 24.11.2021 року у справі № 924/232/18.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

У пунктах 1 - 3 частини1 статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 73 ГПК України).

Згідно з частинами 1, 3 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 ГПК України).

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема, внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Згідно зі статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Заперечуючи проти позову відповідач посилався на наявність між сторонами господарських правовідносин, втім будь-яких доказів, які б підтверджували факт вчинення насамперед відповідачем дій щодо виконання зобов`язань (поставка товару, надання послуг тощо) на суму, яка є предметом спору, суду не надав.

Суд зауважує, що визначальною ознакою господарської операції у розумінні статей 1, 3, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, при розгляді справи слід дослідити, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Зокрема, обставини здійснення перевезення товару поставленого за видатковими накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності позивача/відповідача тощо (правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі № 914/2267/18).

У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 916/922/19).

Такий факт повинен оцінюватися в сукупності з іншими доказами у справі, оскільки вибіркова оцінка доказів не відповідає приписам процесуального законодавства.

Матеріалами справи підтверджується наявність у спірних правовідносинах всіх трьох необхідних елементів виникнення кондикційних правовідносин - факт набуття відповідачем майна (грошових коштів в розмірі 63 000,00 грн), факт набуття відповідачем цього майна саме за рахунок позивача (в результаті переказу з рахунку позивача на рахунок відповідача коштів згідно з платіжною інструкцією, яка міститься в матеріалах справи), відсутність між сторонами господарських правовідносин, що свідчить про відсутність правових підстав для перерахування (оплати) позивачем грошових коштів на користь відповідача.

На підставі викладеного, суд дійшов до висновку про відсутність між сторонами господарських зобов`язань (наявність правочину), вказаного у платіжній інструкції № 100 від 08.09.2022, а отже достатніх правових підстав для набуття відповідачем за рахунок позивача 63 000,00 грн.

Відповідач зазначені обставини не спростував, належних та допустимих доказів про наявність правових підстав для оплати позивачем на користь відповідача зазначеної у позові грошової суми, суду не надав. Також відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження наявності між сторонами господарських правовідносин щодо замовлення позивачем відповідачу поставки товару або надання послуг та, як наслідок, наявності правових підстав для отримання вартості такого товару або наданих послуг (виконаних робіт) в сумі заявлених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, позовні вимоги задовольняються судом в повному обсязі.

Згідно з приписами статті 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи-підприємець Лахнік Дмитра Ігоровича ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Трашкова Анастасія Сергіївна ( АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) кошти у розмірі 63 000,00 грн (шістдесят три тисячі гривень 00 коп.). Видати наказ.

Стягнути з Фізичної особи-підприємець Лахнік Дмитра Ігоровича ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Трашкова Анастасія Сергіївна ( АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 2684,00 грн (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні 00 коп.) Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 24 липня 2023 року.

Суддя І. С. Горохов