ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"17" липня 2023 р.м. Одеса Справа № 916/1268/22

Господарський суд Одеської області у складі судді Щавинської Ю.М.

секретар судового засідання Арнаутова А.С.

розглянувши скаргу (вх.№2-982/22 від 30.06.2023) Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Нотапс" на дії державного виконавця Ізмаїльського відділу державної виконавчої служби у Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), подану у справі №916/1268/22

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Нотапс (03187, м. Київ, просп. Академіка Глушкова, буд. 40, офіс 315)

до відповідача: Сільськогосподарського виробничого кооперативу Ім. Димитрова (68442, Одеська обл., Арцизький р-н, с. Острівне, вул. Бурлака-Волканова, буд. 187)

про стягнення 79 875,40 грн

за участю представників сторін:

від ТОВ Компанія Нотапс: Грищенко О.М. - довіреність б/н від 12.04.2023

від Сільськогосподарського виробничого кооперативу Ім. Димитрова: не з`явився.

від суб`єкта оскарження: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

В провадженні судді Господарського суду Одеської області Лічмана Л.В. перебувала справа №916/1268/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Нотапс" до Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Ім. Димитрова" про стягнення 79 875,40 грн та судових витрат.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 20.09.2022 по справі №916/1268/22 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Нотапс" задоволено частково, стягнуто з Сільськогосподарського виробничого кооперативу ,,Ім. Димитрова на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Нотапс" 55 912,78 грн пені, 2 481 грн судового збору, в решті позову відмовлено.

На виконання вказаного рішення 18.10.2022 судом було видано відповідний наказ.

Ухвалою суду від 13.04.2023 суддею Лічманом Л.В. заявлено самовідвід від розгляду справи №916/1268/22.

30.06.2023 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Нотапс" надійшла скарга на дії державного виконавця Ізмаїльського відділу державної виконавчої служби у Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), в якій скаржник просить суд:

- визнати незаконними дії державного виконавця Ізмаїльського ВДВС у Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) у виконавчому провадженні №70357960 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Одеської області по справі №916/1268/22 від 18 жовтня 2022 року;

- скасувати Постанову Ізмаїльського ВДВС у Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 29 травня 2023 року про повернення наказу Господарського суду Одеської області по справі №916/1268/22 від 18 жовтня 2022 року стягувачеві на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження".

В обґрунтування поданої скарги Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Нотапс" зазначено наступне:

- відповідно до офіційних та достовірних відомостей, котрі містяться на офіційному веб-сайті Автоматизованої системи виконавчих проваджень, за період із 16.11.2022 по 29.05.2023, в силу дії обов`язкових норм Закону України "Про виконавче провадження", всіх можливих та необхідних своєчасних, належних, допустимих та об`єктивних виконавчих дій Ізмаїльським ВДВС у Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) не вчинялось;

- Ізмаїльським ВДВС у Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) порушено порядок та періодичність здійснення заходів примусового виконання в межах виконавчого провадження №70357960: не дотримано положень статей 10, 18, 39, ч.8 ст.48 Закону України "Про виконавче провадження" (зокрема виявлення рахунків боржника як в загальному, так і на предмет відкриття нових рахунків з метою уникнення виконання рішення суду, за період з 16.11.2022 по 29.05.2023 або взагалі не проводилось, або проводилось із порушенням та недотриманням положень ч.8 ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження");

- виявлені на рахунках грошові кошти не були арештовані та відповідно й платіжні вимоги на списання коштів, як взагалі, так і з дотриманням строків, не виставлялись жодного разу. Державним виконавцем не отримано виписку про рух коштів по рахунках боржника зокрема за період 16.11.2022 по 29.05.2023;

- в порушення положень ч.1 та 2 ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" виконавцем не виявлено та не накладено арешт на грошові кошти в касах підприємства боржника;

- порушено положення статей 53-54, 56, 75, 76 Закону України "Про виконавче провадження";

- державним виконавцем порушено приписи п.19.ст.18 Закону України "Про виконавче провадження" та ст. 337 ГПК України. Керівник боржника до адміністративної та/або кримінальної відповідальності не притягувався;

- відповідно до пункту 10-2 розділу XIII Закону України "Про виконавче провадження" ВДВС в межах виконавчого провадження №70357960 не був обмежений жодними процесуальними строками на вжиття тих чи інших виконавчих дій, а отже у сукупності з наведеним вище, а також невжиття виконавцем всіх необхідних та обов`язкових дій під час розшуку майна, винесення постанови по повернення наказу є передчасним;

- не враховано правових висновків Верховного Суду (сформованих за наслідками розгляду скарг на бездіяльність органів виконавчої служби у справах №№ 464/5990/16-а, 923/182/13-г, 910/8130/17 та ін.), які є обов`язковими для органу державної виконавчої служби відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України.

Відповідно до розпорядження керівника апарату Господарського суду Одеської області №98 від 03.07.2023 призначено повторний автоматизований розподіл скарги ТОВ "Компанія "Нотапс" (вх.№2-982/22 від 30.06.2023) на дії державного виконавця у справі №916/1268/22, яку передано на розгляд судді Господарського суду Одеської області Щавинської Ю.М.

Ухвалою Господарського суду Одеської області скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Нотапс" (вх.№2-982/23 від 30.06.2023) призначено до розгляду в засіданні суду на "17" липня 2023 р. о 13:45.

У судовому засіданні 17.07.2023 представник скаржника підтримав скаргу, просив суд її задовольнити.

18.07.2023 до суду від суб`єкта оскарження надійшло клопотання про відкладення розгляду скарги у зв`язку із перебуванням державного виконавця у щорічній відпустці, яке судом не розглядається, оскільки останнє надійшло після судового засідання.

При цьому явка учасників справи обов`язковою не визнавалася.

Розглянувши вищевказану скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Нотапс" з наданими доказами, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

В силу статті 1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Частинами першою, другою статті 18 ГПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Статтею 326 ГПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (рішення Конституційного Суду України №18-рп/2012 від 13.12.2012).

Відповідно до ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п.1, 2 ч.1 ст.3 Закону України "Про виконавче провадження" відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

В ч.1 ст.5 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів.

Частиною 1 ст. 10 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 Закону України Про виконавче провадження під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону.

Як встановлено судом з матеріалів скарги, постановою від 16.11.2022 відкрито виконавче провадження №70357960 з примусового виконання наказу Господарського суду Одеської області від 18.10.2022 №916/1268/22.

За змістом частин 1 та 2 ст. 18 Закону України Про виконавче провадження виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 названого Закону, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні. У разі якщо боржник без поважних причин не з`явився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження; у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів; отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.

Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (ч. 4 ст. 18 Закону).

Згідно ч. 4 ст. 24 Закону України Про виконавче провадження виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України.

До того ж за приписами ч. 5 ст. 18 цього Закону під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення.

За положеннями ч.2, 3 ст. 36 Закону України "Про виконавче провадження" розшук боржника - юридичної особи, майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням. У разі необхідності розшуку транспортного засобу боржника виконавець виносить постанову про такий розшук, яка є обов`язковою для виконання поліцією.

Відповідно до ч. 2 ст. 48 Закону України Про виконавче провадження стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Із системного аналізу вищевказаних норм слідує, що вчинення заходів, направлених на примусове виконання рішення суду, включаючи заходи, передбачені ст.18 Закону України "Про виконавче провадження", не є абсолютним правом виконавця, а є його обов`язком, оскільки в контексті вимог цієї статті, державний виконавець саме зобов`язаний вживати передбачених Законом всіх можливих заходів для реального, своєчасного та ефективного виконання рішення суду.

Звертаючись до суду з вимогами про скасування постанови про повернення виконавчого документу, скаржник зазначає про незаконність повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки виконавцем не було реалізовано усі надані йому права та усі можливі (встановлені законом) заходи для виконання рішення суду.

Як встановлено судом, 29.05.2023 державним виконавцем в рамках виконавчого провадження №70357960 на підставі п.5 ч.1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, за змістом якої виконавцем встановлено наступне: згідно Акту державного виконавця від 24.05.2023 боржник за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Острівне, вул. Бурлака-Волканова, буд. 187 не знаходиться. Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, місце знаходження боржника станом на 26.05.2023 не змінювалось. У зв?язку з цим не можливо з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи. Майно боржника, на яке можливо звернути стягнення, за адресою, вказаною у виконавчому документі, відсутнє. Відповідно відповіді ДФС України, у боржника наявні розрахункові рахунки в установах банку. Державним виконавцем постановою про арешт коштів боржника накладено арешт на грошові кошти, що знаходяться на рахунках боржника. Згідно до повідомлень з фінансових установ на рахунках грошові кошти відсутні. За боржником сільськогосподарська техніка, транспортні засоби та нерухоме майно не зареєстровано. Державним виконавцем арештовано все майно боржника та оголошення заборони на його відчуження, та зареєстровано у відповідних реєстрах. 25.05.2025 державним виконавцем направлено до Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, що передбачено статтею 382 КК України. 29.05.2023 державним виконавцем направлено до Господарського суду Одеської області подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ "Про виконавче провадження" виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Водночас, положеннями п.5 ч. 1 названої статті означено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника).

Отже суд зауважує, що повернення виконавчого документу у зв`язку із відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення та у зв`язку із неможливістю з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи є самостійними підставами, передбаченими окремими положеннями статті 37 Закону України "Про виконавче провадження", а саме частинами 2 та 5 вказаної статті.

В той же час суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду сформувала висновки про те, що у процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

Активна роль суду в процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19).

Отже, надаючи оцінку правомірності повернення виконавцем наказу на підставі п.5 ч.1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження", виходячи з системного тлумачення Закону та означеного пункту 37 статті, суд зауважує про неможливість в даному випадку повернення виконавчого документу на підставі вказаного виконавцем пункту, з огляду імперативні положення законодавства, оскільки за наказом суду від 18.10.2022 передбачено стягнення грошових коштів у сумі 55 912,78 грн., тобто виконавчий документ не передбачає обов`язкової участі боржника.

За переконанням суду, даний пункт може бути застосований в якості підстави для повернення виконавчого документу лише у системному взаємозв`язку із положеннями ст. 63 Закону України "Про виконавче провадження" та в залежності від того, чи може бути виконане рішення суду за відсутності за місцезнаходженням юридичної особи.

В той же час, як вже було зазначено судом, під час примусового виконання рішення, боржником за яким виступає юридична особа, першочерговим є звернення стягнення на грошові кошти такої особи та майно, що відповідно не вимагає обов`язкового встановлення місцезнаходження боржника.

До того ж суд зауважує, що державним виконавцем не вжито усіх заходів для встановлення місцезнаходження боржника юридичної особи.

Так, реалізуючи такий захід виконання рішення суду як тимчасове обмеження керівника боржника у праві виїзду за межі України, виконавець одночасно звернувся до суду з відповідним поданням та повернув виконавчий документ, не дочекавшись результату розгляду подання, що свідчить про формальний підхід виконавця до такого заходу.

В той же час, враховуючи, що у постанові про повернення виконавчого документу на підставі п.5 ч.1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" державним виконавцем, окрім неможливості з`ясувати місцезнаходження боржника, також вказано про відсутність у останнього майна, а також з урахуванням доводів скаржника щодо невжиття виконавцем усіх необхідних дій для розшуку майна, суд вважає за необхідне також надати оцінку доводам скаржника.

Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавчий документ може бути повернутий стягувачеві лише після виявлення безрезультатності заходів з розшуку майна боржника здійснених державним виконавцем.

При цьому суд зазначає, що законодавцем передбачений чіткий порядок здійснення дій у виконавчому провадженні. Враховуючи те, що державний виконавець наділений владними повноваженнями він повинен дотримуватись цих вимог законодавства з метою забезпечення максимального дотримання засад, передбачених ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження". Зокрема, такими засадами є верховенство права, законність, справедливість, неупередженість та об`єктивність, гласність та відкритість виконавчого провадження. Разом з тим, порушення зазначених засад має наслідком порушення безпосередньо прав сторін виконавчого провадження.

Так частиною 8 ст. 48 Закону України Про виконавче провадження врегульовано, що виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Періодичність проведення таких перевірок чітко визначено Законом України № 1404-VІІІ, тобто такі перевірки мають вчинятися державним виконавцем систематично, а не одноразово. При цьому сам факт здійснення окремих дій щодо виявлення майна та коштів боржника, без встановлення та дослідження обставин того, що державним виконавцем проводилася перевірка майнового стану боржника з відповідною періодичністю, встановленою частиною 8 статті 48 Закону України № 1404-VIII, не свідчить про належне виконання державним виконавцем своїх обов`язків щодо розшуку майна боржника та здійснення заходів, необхідних для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення.

Як вбачається зі змісту скарги, стверджуючи про незаконність дії державного виконавця скаржник посилається на відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень.

Відповідно до ст.8 Закону України "Про виконавче провадження реєстрація виконавчих документів, документів виконавчого провадження, фіксування виконавчих дій здійснюється в автоматизованій системі виконавчого провадження, порядок функціонування якої визначається Міністерством юстиції України. Вільний та безоплатний доступ до інформації автоматизованої системи виконавчого провадження забезпечує Міністерство юстиції України у мережі Інтернет на своєму офіційному веб-сайті з можливістю перегляду, пошуку, копіювання та роздрукування інформації, на основі поширених веб-оглядачів та редакторів, без необхідності застосування спеціально створених для цього технологічних та програмних засобів, без обмежень та цілодобово.

За змістом Положення Про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №2432/5 від 05.08.2016р. та зареєстрованого 12.08.2016р. за №1126/29256, автоматизована система виконавчого провадження (далі-Система) це комп`ютерна програма, що забезпечує збирання, зберігання, облік, пошук, узагальнення, надання відомостей про виконавче провадження, формування Єдиного реєстру боржників та захист від несанкціонованого доступу.

Відповідно до розділу 4 вищевказаного положення виконавцем до Системи обов`язково вносяться відомості про проведення всіх виконавчих дій та прийняття процесуальних рішень. До Системи в обов`язковому порядку вносяться також відомості про всі документи, отримані на запит державного виконавця, заяви сторін виконавчого провадження, відповіді на них та їх скановані копії.

Відомості про проведення виконавчих дій вносяться до Системи одночасно з виготовленням документа, на підставі якого вчиняється виконавча дія, або одночасно з виготовленням документа, яким оформлюється проведення виконавчої дії. У разі здійснення виконавчої дії за межами органу державної виконавчої служби (офісу приватного виконавця), відомості про таку дію вносяться до Системи не пізніше наступного робочого дня після її проведення.

З інформації з Автоматизованої системи виконавчого провадження судом встановлено, що державним виконавцем в рамках виконавчого провадження №70357960 вчинено наступні дії:

16.11.2022 постанови про відкриття виконавчого провадження, про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій, про арешт коштів боржника; вимога про отримання інформації, яка містить банківську таємницю;

08.12.2022 постанова про стягнення виконавчого збору, про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження;запити загальні;

10.01.2023 запити загальні;

09.05.2023 запит ДФС про наявні рахунки у боржників; запит МВС щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів;

15.05.2023 запити ДФС про наявні рахунки у боржників;

24.05.2023 запити МВС щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів;

25.05.2023 вимога на отримання інформації, яка містить банківську таємницю;

29.05.2023 вимога на отримання інформації, яка містить банківську таємницю; подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспорту, постанова про виведення виконавчого провадження із зведеного виконавчого провадження; постанова про повернення виконавчого документа стягувачу; постанова про виведення виконавчого провадження із зведеного; постанова про повернення виконавчого документа стягувачу.

Проаналізувавши інформацію щодо здійснених приватним виконавцем виконавчих дій на примусове виконання наказів суду № 916/1268/22, суд доходить висновку, що у період з 16.11.2022 по 29.05.2023 приватним виконавцем, в порушення норм Закону України "Про виконавче провадження", несвоєчасно та не в повній мірі вжито всіх можливих, необхідних, передбачених законом заходів примусового виконання рішення, що свідчить про наявність факту бездіяльності державної виконавчої служби у визначений позивачем період під час примусового виконання рішення у даній справі, зокрема, з визначеною законом періодичністю виконавцем не вчинялися дії щодо виявлення рахунків боржника та іншого рухомого майна.

При цьому суд зауважує, що документи "відомості про виконавче провадження" не містять інформації щодо вжиття державним виконавцем дій щодо виявлення нерухомого майна, зареєстрованого за боржником, та державний виконавець означене не спростував.

В той де час суд зазначає, що доводи скаржника про те, що державним виконавцем не було арештовано грошові кошти боржника, спростовуються відомостями про виконавче провадження, які відображають таку виконавчу дію як арешт коштів боржника.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012р. № 11-рп/2012).

Відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) як джерело права.

Європейський суд з прав людини повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі Глоба проти України, no. 15729/07, від 05.07.2012).

Відсутність обґрунтованого висновку стосовно належного та повного вчинення державним виконавцем визначених законом дій щодо розшуку майна боржника дає підстави вважати передчасним висновок про відсутність такого майна у боржника.

Тобто, з вище викладеного вбачається, що Державним виконавцем не обґрунтовано та не доведено неможливість та неефективність вчинення інших заходів ніж ті, які були ним здійснені з метою виконання рішення суду у справі, а також не доведено безрезультатність здійснення заходів з розшуку майна боржника протягом строку встановленого законом.

Суд вважає, що висновок органу ДВС щодо безрезультатності та неможливості розшуку майна чи встановлення (з`ясування) певних обставин може бути обґрунтованим лише тоді, коли державний виконавець, повністю реалізувавши надані йому права, застосував усі можливі (передбачені законом) заходи для досягнення необхідного позитивного результату (виконання рішення суду).

Сам факт здійснення окремих дій щодо виявлення майна та коштів боржника, а також, що державним виконавцем проводилась перевірка майнового стану боржника з порушенням періодичності, встановленої ч. 8 ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження", не свідчить про належне виконання державним виконавцем своїх обов`язків щодо розшуку майна боржника та здійснення заходів, необхідних для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення суду.

Так, з огляду на вищевикладене, господарський суд вважає, що дії виконавця про повернення виконавчого документу на підставі п.5 ч.1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" всупереч імперативній нормі, а також встановлення судом обставини невжиття виконавцем усіх необхідних заходів для розшуку майна в тому числі з визначеною законом періодичністю, порушує права скаржника як стягувача на виконання рішення суду, яке гарантоване йому Конституцією України.

Згідно ч. 1, 5 ст. 74 Закону України Про виконавче провадження рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Враховуючи, що постанову про повернення виконавчого документу від 29.05.2023 ДВС відправлено 15.06.2023, а скаржником отримано 20.06.2023, про що свідчить відповідне відстеження поштового відправлення, суд зазначає про дотримання скаржником строків на звернення до суду із скаргою.

Згідно ст. 339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 343 ГПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Проаналізувавши усі обставини справи, подані докази, зважаючи на широке коло повноважень та законодавчо визначені механізми, які мають бути застосовані державним виконавцями в процесі виконання судових рішень, з урахуванням принципу "jura novit curia" суд доходить висновку щодо наявності правових підстав для задоволення скарги, а помилкове зазначення скаржником про її винесення на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження", з урахуванням змісту постанови, не впливає на відповідні висновки суду.

Керуючись ст.234, ч.2 ст.343 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Нотапс" на дії державного виконавця Ізмаїльського відділу державної виконавчої служби у Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), подану у справі №916/1268/22, задовольнити.

2. Визнати незаконними дії державного виконавця Ізмаїльського ВДВС у Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) у виконавчому провадженні №70357960 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Одеської області по справі №916/1268/22 від 18 жовтня 2022 року, щодо винесення Постанови про повернення наказу Господарського суду Одеської області по справі №916/1268/22 від 18 жовтня 2022 року стягувачеві.

3. Скасувати Постанову Ізмаїльського ВДВС у Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 29 травня 2023 року про повернення наказу Господарського суду Одеської області по справі №916/1268/22 від 18 жовтня 2022 року стягувачеві.

Повний текст ухвали складено 24.07.2023.

Ухвала набирає чинності 17.07.2023 та може бути оскаржена в порядку ст. 256 ГПК України.

Суддя Ю.М. Щавинська