суддів Великої Палати Верховного Суду Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Крет Г. Р., Прокопенка О. Б. щодо ухвали Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 910/8378/22 (провадження № 12-22гс23)
за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договору припиненим та стягнення 970 000,00 USDT (токенізований долар), що еквівалентно 970 000,00 доларів США
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 14 лютого 2023 року (у складі колегії: головуючий суддя Владимиренко С. В., судді Ходаківська І. П., Демидова А. М.)
Коротка історія справи
ОСОБА_1 (далі - позивач 1) і ОСОБА_2 (далі - позивач 2) звернулися до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 (далі - відповідач 1) та ОСОБА_4 (далі - відповідач 2) про визнання припиненим договору про спільну діяльність від 17 червня 2019 року, укладеного між сторонами справи, та стягнення з відповідача 1 на користь позивачів пропорційно 970 000,00 USDT (токенізований долар), що еквівалентно 970 000,00 доларів США, та судових витрат.
Позовні вимоги обґрунтовані обставинами стосовно досягнення сторонами згоди щодо ведення спільної діяльності та здійсненням в подальшому помилкових операцій по перерахуванню криптовалюти з власного гаманця позивачів на гаманець відповідача 1.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14 листопада 2022 року провадження у справі № 910/8378/22 закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), оскільки спір має розглядатися за правилами цивільного судочинства. Такий висновок суд першої інстанції зробив, враховуючи суб`єктний склад та характер спірних правовідносин, а також висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 10 червня 2021 року у справі № 910/7223/18.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 14 лютого 2023 року ухвалу Господарського суду міста Києва від 14 листопада 2022 року у справі № 910/8378/22 скасовано, справу передано на розгляд до Господарського суду міста Києва. Суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачі вже зверталися із цим позовом до Дніпровського районного суду міста Києва, який ухвалою від 15 серпня 2022 року у справі № 755/6802/22 відмовив у відкритті провадження у справі, посилаючись на те, що цей спір підлягає розгляду в порядку не цивільного, а господарського судочинства, а тому з урахуванням висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 804/8836/17 апеляційний господарський суд зазначив, що непослідовність національного суду створила позивачу перешкоди у реалізації права на судовий захист.
Постанова Північного апеляційного господарського суду від 14 лютого 2023 року у справі № 910/8378/22 оскаржена відповідачем 1 до суду касаційної інстанції.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (далі - Касаційний господарський суд) від 22 березня 2023 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

02 травня 2023 року Касаційний господарський суд ухвалою передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частин п`ятої, шостої статті 302 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Зокрема, колегія суддів Касаційного господарського суду зазначила, що матеріали справи свідчать про те, що предметом касаційного розгляду є питання щодо визначення юрисдикції спору у цій справі при тому, що відсутній висновок Великої Палати Верховного Суду з цього питання, який би був прийнятий у спорі між фізичними особами щодо договірних правовідносин у сфері спільної діяльності у розумінні статті 1130 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Крім того, потребує вирішення виключна правова проблема щодо критеріїв можливості розгляду судом справи, яка мала б розглядатися в порядку іншого судочинства, однак «суд, встановлений законом» відмовив у відкритті провадження за аналогічним спором, а позивач не оскаржував відповідну відмову. У цьому контексті існує суперечність між тим, що справа має бути розглянута «судом, встановленим законом», проте відповідна сторона не вжила всіх, наданих їй законом заходів для захисту своїх прав (не оскаржила ухвалу про відмову у відкритті провадження), та можливою «відмовою у доступі до правосуддя» у випадку відмови у відкритті або закриття провадження судом першої інстанції за вимогами, щодо яких вже було відмовлено у відкритті провадження. Таким чином, проблемним питанням є те, чи відповідатиме пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) розгляд справи судом, не встановленим законом, з метою не допустити порушення права позивача на доступ до правосуддя, попри те, що правом на апеляційне (касаційне) оскарження рішення суду, яким йому вже було відмовлено у належному розгляді його позовних вимог, позивач не скористався.

Зміст ухвали Великої Палати Верховного Суду

Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 20 червня 2023 року прийняла справу № 910/8378/22 до свого провадження.

Велика Палата Верховного Суду виснувала, що справа № 910/8378/22 не підлягає передачі на її розгляд з підстав, встановлених частиною шостою статті 302 ГПК України, у зв`язку з наявністю ознаки, передбаченої пунктом 2 частини шостої статті 302 ГПК України.

Зокрема, посилаючись на те, що скаржник, беручи участь у розгляді справи, заявляв про порушення юрисдикції в судах першої та апеляційної інстанцій, де стверджував, що справа не може бути розглянута в суді господарської юрисдикції, а також, що відсутній висновок Великої Палати Верховного Суду, який би був прийнятий у спорі між фізичними особами щодо договірних правовідносин у сфері спільної діяльності у розумінні статті 1130 ЦК України, Касаційний господарський суд не звернув уваги на те, що скаржник не обґрунтовував порушення Північним апеляційним господарським судом правил юрисдикції наявністю судових рішень Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду у справі з подібною підставою та предметом позову в подібних правовідносинах, як це прямо передбачено пунктом 2 частини шостої статті 302 ГПК України, а посилався на безпідставність застосування судом апеляційної інстанції постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 804/8836/17.

Водночас Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного господарського суду про наявність підстав для розгляду нею цієї справи відповідно до частини п`ятої статті 302 ГПК України, а саме, у зв`язку із наявністю виключної правової проблеми, яка полягає у визначенні критеріїв можливості розгляду судом справи, яка мала б розглядатися в порядку іншого судочинства, однак «суд, встановлений законом» відмовив у відкритті провадження за аналогічним спором, а позивач не оскаржував відповідну відмову.

При цьому Велика Палата Верховного Суду врахувала вказані Касаційним господарським судом кількісні критерії, зокрема висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) та висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 14 лютого 2023 року у справі № 565/1123/18, від 02 листопада 2022 року у справі № 757/16562/20-ц, від 28 жовтня 2022 року у справі № 369/6081/20, від 19 січня 2022 року у справі № 334/8145/17.

Причини незгоди з постановою Великої Палати Верховного Суду

Погоджуємось з висновком Великої Палати Верховного Суду, що справа № 910/8378/22 не підлягає передачі на її розгляд з підстав, встановлених частиною шостою статті 302 ГПК України, у зв`язку з наявністю ознаки, передбаченої пунктом 2 частини шостої статті 302 ГПК України.

Проте не можемо погодитись з висновком Великої Палати Верховного Суду про наявність підстав для розгляду нею цієї справи відповідно до частини п`ятої статті 302 ГПК України, а саме, у зв`язку із наявністю виключної правової проблеми з таких підстав.

Відповідно до частини п`ятої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Велика Палата Верховного Суду у своїх судових рішеннях неодноразово зазначала, що зміст виключної правової проблеми полягає в тому, що у справі, питання про прийняття якої до розгляду вирішується Великою Палатою, вбачається різне застосування норм матеріального права, відсутні норми, які регулюють спірні відносини, або є прогалини у правовому регулюванні. Крім того, згідно з практикою Великої Палати Верховного Суду виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного критеріїв.

Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.

Загальновідомо, що правова проблема в судовій практиці - це виявлення під час розгляду судової справи неповноти, неточності, суперечності норм права, що регулюють спірні правовідносини, або відсутності таких правових норм. У цьому разі вирішення правової проблеми, тобто, усунення її із правового обороту, полягає у здійсненні певної судової правотворчості з урахуванням конкретних обставин справи з метою заповнення законодавчої прогалини для вирішення конфліктної ситуації в окремо взятому судовому спорі або кількох подібних судових спорах.

При цьому ознака «виключності» правової проблеми, зазначена у ст. 302 ГПК України, в першу чергу, вказує на те, що касаційні суди у складі Верховного Суду не можуть самостійно вирішити або по-різному вирішують виявлену правову проблему у процесі правозастосування, і тому передають відповідну справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для того, щоб вона врегулювала спірну правову ситуацію за рахунок інтерпретації загальних засад законодавства, принципів права, його інститутів та конкретних правових норм, і в такий спосіб сформувала нове уявлення про право у цьому конкретному аспекті.

Із наведеного, у свою чергу, випливає друга обов`язкова ознака «виключності» правової проблеми, яка полягає у тому, що така правова проблема до цього часу ніколи не вирішувалася або вирішувалася різними шляхами.

На противагу зазначеному, в судовій практиці уже напрацьований сталий та одноманітний підхід до вирішення юрисдикційних конфліктів на кшталт того, що виник у цій справі.

Так, зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», на яке посилається Касаційний господарський суд в ухвалі від 02 травня 2023 року про передачу цієї справи № 910/8378/22 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Суд установив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників усупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади. При цьому Суд зазначив, що він не вважає за необхідне за даних обставин досліджувати, чи мали Верховний Суд або Вищий адміністративний суд юрисдикцію вирішувати по суті скарги заявників. Важливо те, що заявники не отримали вирішення їхніх скарг, оскільки Вищий адміністративний суд відмовився слідувати ухвалам Верховного Суду, які визначили підсудність цих справ. Отримавши остаточні ухвали Верховного Суду, який за конституційним статусом є найвищим судовим органом та який надає роз`яснення щодо застосування законодавства, заявники мали легітимні сподівання, що ці ухвали не могли бути піддані сумніву. У цьому контексті Суд зазначив, що стаття 6 Конвенції вимагає від держави передбачити процесуальні засоби для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо підсудності справ (пункт 39).

Окремо слід звернути увагу на те, що в указаній справі Уряд зазначав, що заявники не вичерпали доступні для них національні засоби юридичного захисту, оскільки вони не подали до Верховного Суду заяви щодо перегляду ухвал Вищого адміністративного суду від 15 березня (у справі першого заявника) та 16 листопада 2007 року (у справі другого заявника) за винятковими обставинами відповідно до статті 237 Кодексу адміністративного судочинства від 2005 року. За твердженням Уряду, у справах заявників питання стосувалось неоднакового застосування процесуального законодавства Верховним Судом та Вищим адміністративним судом та підпадало під дію першого пункту вказаного положення національного закону (пункт 29 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України»). Натомість Суд зауважив, що заявником мають бути вичерпані лише ті засоби захисту, які є ефективними. Таким чином, Суд вважав, що заявники не мали використовувати процедуру, запропоновану Урядом, оскільки вона не була засобом захисту в значенні пункту 1 статті 35 Конвенції (пункти 31, 32).

У рішенні від 01 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» ЄСПЛ зробив аналогічні висновки щодо наявності порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (пункти 13, 14, 23, 25, 26).

З урахуванням наведених висновків ЄСПЛ Верховний Суд сформував сталу судову практику щодо необхідності розгляду справи в порядку іншої юрисдикції, ніж та, що визначена процесуальним законом, у разі коли суд першої інстанції відповідної юрисдикції помилково відмовив у відкритті провадження у справі. Зокрема, такий підхід висвітлено у постановах Великої Палати Верховного Суду у від 10 лютого 2021 року у справі № 826/24892/15, від 02 жовтня 2019 року у справі № 815/1594/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 711/10371/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 490/9823/16-ц.

У постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 804/8836/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскільки звернення позивача до суду з цим позовом покликане необхідністю захисту його прав не у сфері публічно-правових відносин, а його майнових прав, цей спір не є публічно-правовим і з огляду на суб`єктний склад сторін має вирішуватися за правилами господарського судочинства. Водночас 13 липня 2020 року Господарський суд міста Києва постановив ухвалу у справі № 910/9805/20, якою відмовив у прийнятті позовної заяви такого самого змісту, оскільки вважав, що цей спір має розглядатися за правилами адміністративного, а не господарського судочинства. Отже, постановлення Господарським судом міста Києва ухвали про відмову у прийнятті позовної заяви, обґрунтованої тим, що цей спір не належить розглядати в порядку господарського судочинства, поставило під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту. Тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що непослідовність національного суду створила позивачу перешкоди у реалізації права на судовий захист і з огляду на наведену вище аргументацію дійшла висновку, що розгляд цього спору має завершитись за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічний правовий підхід застосований, у тому числі, і в тих постановах Верховного Суду, на які посилався Касаційний господарський суд в ухвалі про передачу цієї справи № 910/8378/22 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Так, у постанові від 14 лютого 2023 року у справі № 565/1123/18 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду (далі - Касаційний цивільний суд) зазначив, що у справі, яка переглядається, об`єктом спору є загальні збори членів СГТ «Пролісок», проведені 20 січня та 25 лютого 2016 року, та прийняті на них рішення, оформлені протоколами. За своїм змістом правовідносини виникли щодо розпорядження корпоративними правами, їх реалізації та поновлення, а отже розгляд цього спору належить до юрисдикції господарського суду згідно з пунктом 3 частини першої статті 20 ГПК України. Разом із тим, позивач уже зверталась до господарського суду з позовом до СГТ «Пролісок», в якому просила визнати недійсними рішення загальних зборів СГТ «Пролісок», оформлені протоколами загальних зборів членів від 20 січня та 25 лютого 2016 року, та скасувати державну реєстрацію змін відомостей юридичної особи СГТ «Пролісок» з дати їх внесення. Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 14 листопада 2018 року у справі № 918/722/18 їй відмовлено у відкритті провадження у справі за її позовом до СГТ «Пролісок» про визнання недійсним та скасування рішення загальних зборів, скасування державної реєстрації змін з тих підстав, що цей спір не є корпоративним, а його належить вирішувати в порядку Цивільного процесуального кодексу України. Ухвала господарського суду набрала законної сили. Ураховуючи зазначене, з метою недопущення порушення гарантованого Конвенцію права на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту, колегія суддів, з врахуванням правових позицій, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 243/5078/17 (провадження № 14-393цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 490/9823/16-ц (провадження № 14-509цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 761/12676/17 (провадження № 14-516цс18), від 27 лютого 2019 року у справі № 442/7753/16-ц (провадження № 14-35цс19), вважає, що ця справа має бути розглянута за правилами цивільного судочинства виключно і лише тому, що позивачу має бути забезпечений доступ до правосуддя, що включає і розгляд її позову по суті, навіть в іншому, ніж це передбачено законом, судочинстві, оскільки перешкоди до розгляду у належному господарському судочинстві виникли у зв`язку з процесуальною діяльністю суду.

У постанові від 02 листопада 2022 року у справі № 757/16562/20-ц Касаційний цивільний суд вказав, що позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що правовідносини між учасниками справи виникли з підстав реалізації ним права на соціальну гарантію, надану йому в силу особливого статусу військовослужбовця. Оскільки у спірних правовідносинах відповідач наділений повноваженнями приймати рішення, що впливають на можливість реалізації позивачем права на соціальну гарантію, тому спір є публічно-правовим та повинен був розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Разом із тим судом встановлено, що ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у адміністративній справі за аналогічним позовом. Суд роз`яснив позивачу, що справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Ураховуючи зазначене, з метою недопущення порушення гарантованого Конвенцією права на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту, колегія суддів з урахуванням правових позицій, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 243/5078/17 (провадження № 14-393цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 490/9823/16-ц (провадження № 14-509цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 761/12676/17 (провадження № 14-516цс18), від 27 лютого 2019 року у справі № 442/7753/16-ц (провадження № 14-35цс19), вважає, що позивачу має бути забезпечений доступ до правосуддя, що включає і розгляд скарги по суті, навіть в іншому, ніж це передбачено законом, судочинстві, оскільки перешкоди до розгляду у належному адміністративному судочинстві виникли у зв`язку з процесуальною діяльністю суду.

У постанові від 28 жовтня 2022 року у справі № 369/6081/20 Касаційний цивільний суд зробив аналогічні висновки, вказавши, що спір у цій справі виник щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, тому повинен був розглядатися за правилами адміністративного судочинства. Разом із тим судом встановлено, що позивачка зверталась до Київського окружного адміністративного суду з аналогічним позовом, однак ухвалою цього суду від 08 квітня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у адміністративній справі. Ураховуючи зазначене, з метою недопущення порушення гарантованого Конвенцією права на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту, колегія суддів з урахуванням правових позицій, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 243/5078/17 (провадження № 14-393цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 490/9823/16-ц (провадження № 14-509цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 761/12676/17 (провадження № 14-516цс18), від 27 лютого 2019 року у справі № 442/7753/16-ц (провадження № 14-35цс19), вважає, що позивачу має бути забезпечений доступ до правосуддя, що включає і розгляд скарги по суті, навіть в іншому, ніж це передбачено законом, судочинстві, оскільки перешкоди до розгляду у належному адміністративному судочинстві виникли у зв`язку з процесуальною діяльністю суду.

У постанові від 19 січня 2022 року у справі № 334/8145/17 Касаційний цивільний суд вказав, що спір виник між позивачем та органом Пенсійного фонду України як органом виконавчої влади, який у спірних правовідносинах безпосередньо реалізує надані законодавством владні управлінські функції, тому є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Разом із тим, матеріали справи свідчать про те, що позивач звертався до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з адміністративним позовом й ухвалою від 27 жовтня 2017 року йому відмовлено у відкритті провадження, оскільки заявлені ним вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. Роз`яснено позивачу, що розгляд справи віднесено до цивільної юрисдикції. Ураховуючи зазначене, з метою недопущення порушення гарантованого Конвенцію права на доступ до суду та ефективний засіб юридичного захисту, колегія суддів з врахуванням правових позицій, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 243/5078/17 (провадження № 14-393цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 490/9823/16-ц (провадження № 14-509цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 761/12676/17 (провадження № 14-516цс18), від 27 лютого 2019 року у справі № 442/7753/16-ц (провадження № 14-35цс19), вважає, що ця адміністративна справа має бути завершена розглядом за правилами цивільного судочинства виключно і лише тому, що позивачу, який вважає, що діями Пенсійного фонду порушені його права, має бути забезпечений доступ до правосуддя, що включає і розгляд скарги по суті, навіть в іншому, ніж це передбачено законом, судочинстві, оскільки перешкоди до розгляду у належному адміністративному судочинстві виникли у зв`язку з процесуальною діяльністю суду.

Отже, правова ситуація, зазначена Касаційним господарським судом як виключна правова проблема (питання щодо можливості розгляду судом справи, яка мала б розглядатися в порядку іншого судочинства, однак «суд, встановлений законом» відмовив у відкритті провадження за аналогічним спором, а позивач не оскаржував відповідну відмову) насправді такою не є, оскільки, по-перше, ця ситуація не є новою в судовій практиці, і по-друге, на сьогодні відсутні різні правові підходи до її вирішення. Механізм врегулювання подібних юрисдикційних конфліктів уже визначений Великою Палатою Верховного Суду, і він одноманітно застосовується всіма судами касаційної інстанції в складі Верховного Суду та судами нижчих інстанцій. Про це, зокрема, свідчать і ті постанови, які були наведені Касаційним господарським судом в ухвалі від 02 травня 2023 року про передачу цієї справи № 910/8378/22 на розгляд Великої Палати Верховного Суду для обґрунтування кількісного критерію наявності виключної правової проблеми. Застосувавши уже сформований механізм врегулювання юрисдикційного конфлікту, Касаційний господарський суд у справі № 910/8378/22 може вирішити відповідну правову ситуацію самостійно, без допомоги Великої Палати Верховного Суду.

Натомість у разі, якщо Касаційний господарський суд з якихось причин не погоджується із сформованим Великою Палатою Верховного Суду правовим підходом до вирішення юрисдикційного конфлікту, який має місце у разі, коли «суд, встановлений законом» відмовляє у відкритті провадження за аналогічним спором з підстав порушення юрисдикції, а позивач, не оскаржуючи такої відмови, звертається до вказаного йому суду, Касаційний господарський суд має навести причини такої незгоди і передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду не для вирішення виключної правової проблеми (частина п`ята статті 302 ГПК України), а для відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (частина четверта статті 302 ГПК України).

У свою чергу, Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала про те, що з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше нею правових позицій Велика Палата Верховного Суду повинна мати ґрунтовні підстави: її попередні рішення або підходи застосовані в цих рішеннях мають бути очевидно застарілими внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання, враховуючи зміни, що відбулися в суспільних відносинах, у законодавстві, практиці ЄСПЛ; існування невідповідності критерію «якість закону» законодавчих норм, що призвело до різного тлумачення судами (колегіями, палатами) норм права.

Отже, необхідність відступу від правової позиції Великої Палати Верховного Суду повинна мати тільки важливі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих суперечностей (помилок), що мають фундаментальне значення для правозастосування.

Висновки

Таким чином, оскільки правова ситуація (юрисдикційний конфлікт), описана Касаційним господарським судом як виключна правова проблема, уже вирішена Великою Палатою Верховного Суду у кількох постановах, і відповідні висновки Великої Палати Верховного Суду, в свою чергу, формують сталу та єдину судову практику з цього питання у касаційних судах та судах попередніх інстанцій, існування виключної правової проблеми у цій справі № 910/8378/22не підтверджується.

Отже, на розгляд Великої Палати Верховного Суду у цій справі передані питання, які можуть бути вирішені Касаційним господарським судом як належним судом.

Відповідно до частини шостої статті 303 ГПК України якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.

З огляду на зазначене у Великої Палати Верховного Суду були відсутні підстави для прийняття цієї справи № 910/8378/22 до розгляду для вирішення виключної правової проблеми, тому Велика Палата Верховного Суду мала зробити висновок про повернення справи відповідній колегії Касаційного господарського суду для розгляду.

Судді Ю. Л. Власов

М. І. Гриців

Г. Р. Крет

О. Б Прокопенко