СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2023 року м. Харків Справа № 922/174/23

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О. , суддя Пуль О.А.

за участю секретаря Андерс О.К.

за участю:

позивача- Лебедєва Д.В., ордер від 19.06.23 серії АХ № 1136407;

відповідача- не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - фізичної особи-підприємця Абраменка А.О. (вх. № 905 Х/2-5) на рішення господарського суду Харківської області від 12.04.23 (ухвалене у приміщенні господарського суду Харківської області суддею Жельне С.Ч., повний текст складено 17.04.23 ) у справі № 922/174/23

за позовом фізичної особи-підприємця Бикова Костянтина Володимировича, м.Харків

до фізичної особи-підприємця Абраменка Андрія Олеговича, Київська обл., с.Переселення

про стягнення 276 223,85 грн.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Биков Костянтин Володимирович звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до фізичної особи-підприємця Абраменка Андрія Олеговича про стягнення 276 223,85 грн. за договором оренди (найму) нежитлових приміщень від 14.07.2022 №7, з яких: 249 961,00 грн. заборгованості зі сплати орендних платежів за вересень 2022 року, 5137,85 грн. заборгованості зі сплати комунальних платежів та компенсаційний платіж в розмірі 21 125,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем умов договору оренди (найму) нежитлових приміщень від 14.07.2022 №7, що полягало у частковій сплаті орендної плати за вересень 2022 року, а саме 43253,40 грн. з 293215 грн., несплаті комунальних платежів за вказаний період в розмірі 5137,85 грн. та компенсаційного платежу в розмірі 21 125,00 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 12.04.23 у справі № 922/174/23 позов задоволено. Стягнуто з фізичної особи-підприємця Абраменка Андрія Олеговича на користь фізичної особи-підприємця Бикова Костянтина Володимировича 249 961,00 грн. заборгованості зі сплати орендних платежів, 5137,85 грн. заборгованості зі сплати комунальних платежів та компенсаційний платіж в розмірі 21 125,00 грн., 4143,36 грн. витрат зі сплати судового збору та 25 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування висновку про задоволення позову суд зазначив, що заявлена до стягнення заборгованість підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Відповідач-фізична особа-підприємець Абраменко Андрій Олегович подав на зазначене рішення до Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на нез`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить це рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач послався на те, що в порушення принципу змагальності суд першої інстанції, відклавши кілька разів підготовче засідання за клопотанням відповідача, відмовив в задоволенні останнього клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, не надавши достатньо часу для надання відзиву на позов та збирання доказової бази, з урахуванням обставин пошкодження приміщення відповідача, втрати документації внаслідок обстрілів міста, позбавивши можливості захистити свої права та сформувати відзив на позов. Крім цього скаржник зазначив, що в порушення принципу змагальності, за відсутності будь-яких доказів, зокрема акту поверненя орендованого приміщення, суд визнав доведеною обставину зайняття приміщення відповідачем під час всього вересня 2022 року, в той час як відповідачем було залишено приміщення ще 19.09.22, що можуть підтвердити працівника відповідача, контакти яких останній не зміг відновити для надання їх свідчень до суду, а строки виїзду відповідача з орендованого приміщення викладено в додатковій угоді від 17.09.22 № 1 до спірного Договору, яка підписана з боку відповідача та надіслана позивачу, на яку відповідь не отримано.

Крім цього відповідач зазначив, що суд першої інстанції не врахував обставин безпідставного відхилення позивачем пропозиції відповідача щодо прийняття майна, яке знаходиться в орендованому приміщенні, в рахунок орендної плати.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.05.23 для розгляду справи № 922/174/23 сформовано склад колегії суддів: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.05.23 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача-фізичної особи-підприємця Абраменка А.О. (вх. № 905 Х/2-5) на рішення господарського суду Харківської області від 12.04.23 у справі № 922/174/23 та призначено її до розгляду в судове засідання з повідомленням сторін на 19.07.23 р. о 15:45 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань № 104.

21.06.23 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно з яким він просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення- без змін,

У відзиві позивач зазначив,зокрема, про безпідставність доводів скаржника щодо неправомірного відхилення позивачем пропозиції відповідача щодо прийняття майна, яке знаходиться в орендованому приміщенні в рахунок орендної плати, оскільки позивач не погоджував такого способу врегулювання заборгованості та наполягає на грошовому виконанні зобов`язань за Договором, умовами якого передбачено, що будь-яке майно Суборендаря, яке залишаеться в приміщенні після підписання Акту приймання-передачі (повернення), вважається сміттям, яке Суборендодавець може вивезти на свій розсуд.

Також позивач зазначив про безпідставність доводів відповідача щодо не встановлення судом моменту припинення договірних правовідносин, оскільки суд правомірно виходив з того, що п. 2.1. Договору встановлено строк його дії з 14.07.22 по 30.09.22, в той час як п. 11.1. Договору передбачено право саме Суборендодавця на односторонню відмову від Договору шляхом повідомлення Суборендаря за 1(один) місяць до бажаної дати розірвання Договору, яким позивач не скористався.Також позивач звертає увагу на те, що додаткову угоду від 17.09.22 № 1 до спірного Договору , на яку посилається відповідач в апеляційній скарзі, він не отримував та з наданих відповідачем доказів її надсилання вбачається, що її було надіслано 30.09.22.

Щодо доводів відповідача про порушення судом першої інстанції принципу змагальності внаслідок ненадання достатнього часу для підготовки відзиву на позов, позивач зазначив, що провадження у справі відкрито у січні 2023 року, а її розгляд по суті відбувся 12.04.23, а тому у відповідача було достатньо часу для підготовки та подання відзиву на позов у встановлений строк, але він не скористався вказаним процесуальним правом, а тому суд правомірно розглянув справу за наявними в ній матеріалами.

Також позивач зазначив про недоведення відповідачем того, як обставини пов`язані з введення воєнного стану в Україні, на які він посилається в апеляційній скарзі, унеможливили використання ним орендованого приміщення у спірний період та сам факт такої неможливості.

19.07.23 від відповідача надійшло клопотання, в якому він, посилаючись на пропуск позивачем встановленого судом строку на подання відзиву на апеляційну скаргу та незаявлення ним клопотання про його поновлення, отримання представником відповідача копії вказаного відзиву лише 08.07.23, тобто після встановленого судом строку для подання заяв та клопотань, просить суд апеляційної інстанції:

-зилишити відзив на апеляційну скаргу без розгляду на підставі положень ч. 2 статті 118 ГПК України у зв`язку із пропуском встановленого судом строку на його подання;

-відновити пропущений строк відповідачу на подання відповіді на відзив та відкласти розгляд справии на інший час для надання можливості підготувати відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

Колегія суддів відмовляє в задоволенні вказаного клопотання, з огляду на наступне.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.05.23 серед іншого встановлено позивачу строк до 20.06.23 для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його надсилання відповідачу, а також встановлено учасникам справи строк до 30.06.23 для подання заяв, клопотань, тощо.

З матеріалів справи вбачається, що відзив на апеляційну скаргу подано позивачем 20.06.23 шляхом здання на пошту, тобто у встановлений судом строк - в останній день цього строку.

При цьому колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ч.ч. 6,7 ст. 116 Господарського процесуального кодексу України, останній день строку триває до 24 години, але коли в цей строк слід було вчинити процесуальну дію тільки в суді, де робочий час закінчується раніше, строк закінчується в момент закінчення цього часу.

Строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Прийменник "до" з календарною датою в українській мові вживають на позначення кінцевої календарної дати чинності включно або виконання чого-небудь (постанови Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 803/350/17 та у справі № 815/4720/16, від 13.06.2018 у справі № 815/1298/17, від 14.08.2018 у справі № 803/1387/17, від 28.08.2018 у справі № 814/4170/15, від 08.10.2018 у справі № 927/490/18, від 27.09.22 у справі № 918/1195/21), а тому встановлений ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.05.23 строк на подання відзиву на апеляційну скаргу тривав до 24 години 20.06.23 .

Відповідно до статті 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (частина 1 статті).

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання;

2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;

3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;

4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження(частина 2 статті).

Відповідно до статті 270 Господарськго процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, за змістом наведених норм, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Повідомлені відповідачем у вищезазначеному клопотанні обставини отримання відзиву на апеляційну скаргу 08.07.23 та необхідність надання йому додаткового часу для підготовки відповіді на цей відзив, не є підставами для відкладення розгляду справи, з огляду на те, що відповідач, який подав апеляційну скаргу та в цій скарзі висловив свою правову позицію щодо суті справи, отримав відзив позивача за 11 днів до судового засідання, не був позбавлений чи обмежений можливості реалізувати свої процесуальні права під час апеляційного розгляду справи з урахуванням засад розумності строків розгляду справи, пропорційності, рівності учасників процесу перед законом та судом, в тому числі мав можливість підготувати відповідь на відзив на апеляційну скаргу. При цьому колегія суддів зазначає, що на відміну від положень ГПК, які встановлюють подання учасником справи відповіді на відзив на позов у встановлений строк, положення цього Кодексу щодо апеляційного перегляду судових рішень не передбачають подання відповіді на відзив на апеляційну скаргу.

З огляду на наведене справа розглядається за відсутності відповідача, за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні представник позивача підтримав свою позицію, викладену у відзиві на апеляційну скаргу, та заперечив проти зазначеного клопотання відповідача.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 14.07.2022 між фізичною особою-підприємцем Биковим Костянтином Володимировичем (надалі-Суборендодавець, позивач) та фізичною особою-підприємцем Абраменко Андрієм Олеговичем (надалі Суборендар, відповідач) було укладено Договір №7 оренди (найму) нежитлових приміщень за умовами якого Суборендодавець зобов`язався передати Суборендарю в тимчасове платне користування приміщення, а Суборендар зобов`язався прийняти, оплатити користування і повернути Приміщення Суборендодавцю на умовах визначених цим Договором.

Площа приміщення, що передається згідно Договору становить 422,5 кв.м. торгової площі. (п.1.1 Договору)

Передане Суборендарю приміщення не є власністю Суборендодавця, а нележить Суборендодавцю на праві користування на підставі Договору оренди нежитлових приміщень №25 від 01.07.2022р., укладеному з власником даних Приміщень (п.1.2 Договору).

Термін дії цього Договору: Договір укладений сторонами з 14.07.22 року 30.09.22 року включно, та може бути достроково розірваний за взаємною згодою Сторін або в односторонньому порядку, у випадках, визначених цим Договором. Термін оренди Приміщення починається з моменту підписання сторонами Акту приймання-передачі Приміщення в оренду і закінчується з моменту підписання сторонами Акту приймання-передачі (повернення) Приміщення з оренди (п.2.1, 2.2 Договору)

Відповідно до п.4.1 Договору розмір орендної ставки на період з 01.09.22 року по 30.09.22 року за користування 1 кв.м приміщення становить 694,00 грн. У подальшому сторони домовилися про обговорення розміру орендної ставки 23.09.2022.

У пункті 4.5 Договору сторони визначили, зокрема, що орендна плата за всю площу Приміщення за період з 01.09.2022 року по 30.09.2022 року за цим Договором розраховується за такою формулою : Орендна плата = орендна ставка х площа приміщення, та складає з 01.09.2022 року по 30.09.2022 року: 694,00 грн х 422,5 кв.м.=293 215,00 грн.

Пунктом 4.9.2 Договору сторони визначили, що до 17.08.2022 року Суборендар зобов`язаний сплатити Суборендодавцю орендну плату за липень та серпень місяць в розмірі 293 215,00 грн.

До 05.09.2022 Суборендар зобов`язаний сплатити Суборендодавцю орендну плату за період з 01.09.2022 року по 30.09.2022 року в розмірі 293 215,00 грн.

Факт передачі в оренду нежитлових приміщень за договором підтверджується Актом приймання-передачі нежитлових приміщень від 14.07.2022, який підписаний обома сторонами без жодних зауважень чи застережень, в тому числі щодо стану переданого в оренду нерухомого майна.

Як вбачається із матеріалів справи, за період з 01.09.22 по 30.09.22 позивачем у відповідності до п.4.5 Договору було нараховано відповідачу до сплати орендні платежі на суму 293 215,00 грн., але відповідачем орендна плата за цей період була сплачена тільки на суму 43 253,40 грн., внаслідок чого заборгованість останнього з орендної плати за вересень 2022 року становить 249 961,00 грн.

Пунктом 4.6 Договору встановлено, що додатково Суборендар компенсує Суборендодавцю витрати Суборендодавця на обслуговування і забезпечення Торгового Центру, у разі їх фактичного понесення Суборендодавцем. Компенсаційний платіж включає в себе наступні витрати Суборендодавця по обслуговуванню і забезпеченню Торгового Центру: послуги з адміністрування будівлі; прибирання загальних місць користування; інформаційна підтримка відвідувачів; прибирання території, вивіз снігу; страхування Торгового Центру на випадок пожежі, протиправних дій третіх осіб, аварії устаткування; пожежна та охоронна сигналізація і т.д.

Компенсаційний платіж визначається за ставкою 50,00 грн. за 1 кв.м. орендованих Приміщень.

З урахуванням наведеного розмір компенсаційного платежу за вересень 2022 року становить 21 125,00 грн., який відповідачем не було сплачено.

Також, пунктом 4.8 Договору встановлено, що Суборендар щомісячно відшкодовує Суборендодавцю витрати на оплату використаної в Приміщенні електроенергії і стан електромереж, а також спожиті комунальні послуги: водопостачання, водовідведення, теплопостачання, вивезення сміття, тощо на підставі рахунків, виставлених Суборендодавцем протягом 3 банківських днів з дати отримання рахунку.

З матеріалів справи вбачається, що у відповідності до п.4.8 Договору позивачем було виставлено відповідачу рахунок-фактуру №2 від 21.09.2022 по сплаті комунальних платежів за Договором оренди (найму) нежитлових приміщень №7 від 14.07.2022 на суму 5137,85 грн., який останнім не сплачено.

Позивачем було направлено відповідачу претензію від 16.09.22, в якій він просив терміново сплатити заборгованість за Договором в частині орендної плати за період з 01.09.22 по 30.09.22 в сумі 293215 грн. в сумі 293 215 грн.

У відповідь на зазначену претензію відповідач листом від 29.09.22 підтвердив вказану заборгованість з орендної плати, однак, посилаючись на введення воєнного стану як на форс-мажорну обставину, що перешкоджає виконанню договірних зобов`язань в повному обсязі, просив прийняти в рахунок погашення заборгованості обладнання, за наведеним в листі переліком.

Як зазначено вище, підставами позову у даній справі стали вищенаведені обставини щодо неналежного виконання відповідачем умов договору оренди (найму) нежитлових приміщень від 14.07.22 №7, що полягало у частковій сплаті орендної плати за вересень 2022 року, а саме 43253,40 грн. з 293 215 грн., несплаті комунальних платежів за вказаний період в розмірі 5137,85 грн. та компенсаційного платежу в розмірі 21 125,00 грн., в той час як висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог обгрунтовано тим, що заявлена до стягнення заборгованість підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з наступних підстав

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Основними видами господарських зобов`язань є майново-господарські зобов`язання та організаційно-господарські зобов`язання.

Згідно зі статтею 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 174 Господарського кодексу України серед підстав виникнення господарських зобов`язань передбачено господарські договори.

Згідно з ч. 2 ст.11 Цивільного кодексу України, підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань) є, зокрема, договір.

Статтею 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Спірний Договір за своєї правовою природою є договором найму(оренди) майна.

Згідно із статтею 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до частини 1 статті 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною 6 статті 283 Господарського кодексу України передбачено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 762 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Згідно зі статтею 286 Господарського кодексу України,орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Орендар має право вимагати зменшення розміру орендної плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, змінилися передбачені договором умови господарювання або істотно погіршився стан об`єкта оренди.

Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Згідно зі статтею 774 Цивільного кодексу України, передання наймачем речі у володіння та користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом.

Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму.

До договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтями 13 та 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 91 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до статті 78 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи.

Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

У пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

Частинами першою, другою, четвертою статті 269 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд зауважує, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є компетенцією виключно національних судів першої та апеляційної інстанцій. Проте зважаючи на прецедентну практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Як зазначено вище, з матеріалів справи вбачається та підтверджено самим відповідачем у відповіді на претензію позивача, Суборендарем здійснено оплату лише частини розміру орендної плати встановленого в п. 4.5. Договору за вересень 2022 року, а саме 43253,40 грн. з 293 215 грн., й, відповідно, несплаченою залишилась орендна плата за вказаний період в сумі 249 961, строк здійснення якої, встановлений п. 4.9.2 Договору, сплив 05.09.22.

Також відповідачем всупереч п. 4.8 Договору не сплачено протягом 3 банківських днів з дати отримання рахунку-фактури від 21.09.22 №2 комунальні платежі в розмірі 5137,85 грн., та всупереч п. 4.6. Договору не сплачено обчислений за визначеною в цьому пункті ставкою компенсаційний платіж за вересень 2022 року у розмірі 21 125,00 грн.

За таких обставин, господарський суд першої інстанції правомірно зазначив про наявність підстав для стягнення спірної заборгованості як такої, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Щодо посилання відповідача у відповіді на претензію від 29.09.22 на неможливість виконання своїх договірних зобов`язань через форс-мажорні обставини, які полягають у введенні в Україні з 24.02.22 року воєнного стану, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

За загальним правилом, неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили відповідно до вимог законодавства є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (ч. 1 ст. 617 Цивільного кодексу України).

Згідно з положеннями ст. 218 Господарського кодексу України, у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч. 4 ст. 219 Господарського кодексу України, сторони зобов`язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер цих обставин є підставою для звільнення їх від господарської відповідальності у випадку порушення зобов`язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин.

Отже, за чинним законодавством форс-мажорні обставини можуть бути підставою для звільнення від відповідальності, але не від виконання зобов`язань, зокрема від сплати заявлених до стягнення орендних платежів.При цьому колегія суддів зауважує, що предмет позову не містить вимог, які стосуються відповідальності відповідача.

До того ж, згідно зі сталою практикою Верховного Суду, зокрема, викладеною в постановах від 01.06.21 у справі № 910/9258/20, від 21.07.21 у справі № 912/3323/20, від 20.10.21 у справі № 911/3067/20, від 08.07.21 у справі № 910/8040/20, від 31.08.22 у справі № 910/15264/21, від 25.01.22 у справі № 904/3886/21, від 31.08.22 у справі № 910/15264/21, сама по собі обставина непереборної сили (форс-мажору), навіть підтверджена сертифікатом ТПП, не є безумовною підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, оскільки за змістом наведених положень законодавства, для такого звільнення має бути наявним причиннонаслідковий зв`язок між відповідною непереборною обставиною (подією) і неможливістю виконання зобов`язання у спірних правовідносинах, тобто, що дана обставина безпосередньо вплинула на можливість своєчасного виконання певних зобов`язань.

При цьому колегія суддів наголошує, що Верховний Суд неодноразово зазначав, що одне лише передбачене законом віднесення введення воєнного стану до форс-мажорних обставин не свідчить про існування форс-мажору у конкретних правовідносинах сторін, де така обставина може стати форс-мажорною лише у випадку, якщо особа доведе, що відповідна обставина унеможливлює виконання конкретного договору (постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №912/3323/20 (п.40), від 03.08.2022 у справі №914/374/21 (п.99).

З огляду на наведене, сама обставина введення на території України воєнного стану, враховуючи наявність універсального офіційного листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 про засвідчення форс-мажорних обставин, не є автоматичною підставою для звільнення особи від відповідальності за неналежне виконання умов договору, або продовження його дії на період дії таких обставин, оскільки не має преюдиціального (заздалегідь встановленого) характеру, а необхідною умовою їх застосування є наявність причинно-наслідкового зв`язку між неможливістю виконання договору та обставинами непереборної сили, тобто їх здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання, в той час як відповідач не довів об`єктивної неможливості виконання умов Договору у зв`язку із введенням на території України воєнного стану.

Відповідачем взагалі не наведено доводів та не надано доказів щодо причинного зв`язку між невиконанням зобов`язань у спірних правовідносинах та обставиною введення в країні воєнного стану.

При цьому колегія суддів зауважує, що саме ж повідомлення про форс-мажор має бути направлено іншій стороні якнайшвидше. Хоча й форс-мажорні обставини впливають, як правило, на одну сторону договору (виконавця), але вони мають негативні наслідки насамперед для іншої сторони договору, яка не отримує його належне виконання. Отже, своєчасне повідомлення іншої сторони про настання форс-мажорних обставин спрямоване на захист прав та інтересів іншої сторони договору, яка буде розуміти, що не отримає вчасно товар (роботи, послуги) та, можливо, зможе зменшити негативні наслідки форс-мажору.

Про те, що сторона позбавляється права посилатися на форс-мажорні обставини через несвоєчасне повідомлення має бути прямо зазначено в договорі (подібний за змістом правовий висновок міститься у п.5.63 постанови Верховного Суду від 22.06.2022 у справі №904/5328/21).

Аналогічний підхід міститися в узагальнених нормах європейського звичаєвого права.

Так, у Принципах міжнародних комерційних договорів (Принципи УНІДРУА в редакції 2016 року) у ч.3 ст.7.1.7 "Непереборна сила (форс-мажор)" вказано, що сторона, яка не виконала зобов`язання, має повідомити іншу сторону про виникнення перешкоди та її вплив на здатність виконувати зобов`язання. Якщо повідомлення не отримане іншою стороною протягом розумного строку після того, як сторона яка не виконала дізналася або могла дізнатися про перешкоду, вона несе відповідальність за збитки, які стали результатом неотримання повідомлення. У Принципах Європейського договірного права (ст.8.108(3)), присвяченій питанням форс-мажору, вказано, що невиконуюча зобов`язання сторона має впевнитися у тому, що повідомлення про перешкоду та її вплив на виконання отримане іншою стороною впродовж розумного строку після того, як невиконуюча сторона дізналася або повинна була дізнатися про ці перешкоди. Інша сторона має право на компенсацію збитків, завданих внаслідок неотримання такого повідомлення.

В розділі ІХ (пункти 9.1-9.5) сторони погодили умови про форс-мажорні обставини, зазначивши їх як підставу звільнення від відповідальності та можливого зупинення виконання зобов`язань за погодженням сторін,або розірвання на вимогу однієї зі сторін, за умови повідомлення постраждалою стороною іншої сторони протягом 5 днів з моменту їх початку (закінчення)(п. 9.2.).При цьому в пункті 9.5. Договору сторони зазначили, що вони усвідомлюють укладення Договору в умовах дії воєнного стану.проте зобов`язуються сумлінно виконувати всі залежні від них дії для виконання умов Договору.

У відповіді на претензію, датованій 29.09.22, тобто вже в передостанній день строку дії Договору, з порушенням встановленого п. 9.2. Договору строку здійснення відповідного повідомлення про форс-мажорні обставини, відповідач повідомив позивача про виникнення форс-мажорних обставин введення з 24.02.22 воєнного стану в Україні та пропонував прийняти в рахунок погашення заборгованості певне обладнання, за визначеним у вказаній відповіді переліком. При цьому відповідач не навів жодних обґрунтувань, яким чином воєнний стан, під час якого укладено договір - 14.07.2022, вплинув на неможливість сплатити в повному обсязі орендну плату за вересень 2022 року.

Також колегія суддів відхиляє як такі, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та умовах Договору, доводи скаржника щодо неправильного встановлення судом першої інстанції дати припинення орендних правовідносин, з посиланням на відсутність будь-яких доказів користування Суборендарем орендованим приміщенням протягом всього вересня 2022 року , зокрема акту поверненя орендованого приміщення та на обставину фактичного звільнення приміщення ще 19.09.22 та надсилання позивачу підписаної зі свого боку додаткової угоди від 17.09.22 № 1 щодо узгодження строків виїзду відповідача з орендованого приміщення.

Як зазначено вище, строк дії Договору встановлено пунктом 2.1 з 14.07.22 по 30.09.22 та сторони не укладали угод щодо зміни вказаного строку та не вчиняли правочинів щодо дострокового розірвання спірного Договору у встановленому порядку.

Обставини щодо фактичного невикористання відповідачем орендованого приміщення з 19.09.22 та відсутності акту повернення приміщення з оренди, на які він посилається в апеляційній скарзі, взагалі не мають значення для справи, з огляду на те, що чинним законодавством та умовами Договору не передбачені в якості підстав припинення договірних правовідносин чи звільнення від сплати орендних платежів.

При цьому колегія суддів зазначає, що акт приймання-передачі приміщеня з оренди, за своєю правовою суттю є документом, в якому фіксуються відомості щодо виконання орендарем(суборендарем) обов`язку з повернення об`єкта оренди після припинення договору, стану такого об`єкту на час поверненя, а не відомості щодо використання чи можливості використання орендарем(суборендарем) орендованого майна у період дії Договору .

Як зазначено вище, ч. 6 статті 764 Цивільного кодексу України передбачено, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає, а згідно з ч. 2 статті 286 Господарського кодексу України, орендар має право вимагати зменшення розміру орендної плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, змінилися передбачені договором умови господарювання або істотно погіршився стан об`єкта оренди.

Відповідач не наводив доводів та не надавав доказів щодо неможливості використовувати орендоване приміщення у вересні 2022 року, зміну передбачених договором умов господарювання або істотного погіршення стану об`єкта оренди у вказаний період, натомість у відповіді на претензію, яка датована передостанньою датою строку дії Договору -29.09.22, визнав заборгованість з орендної плати за вересень 2022 року в сумі 249961 грн. та не зазначив будь-яких заперечень щодо можливості використовувати орендоване майно.

Крім того, колегія суддів зазначає, що як вбачається з матеріалів справи, додаткова угода від 17.09.22 № 1 до спірного Договору , на яку посилається відповідач, відповідно до наданих відповідачем доказів її надсилання, була надіслана на адресу позивача лише 30.09.22.

Також безпідставними є посилання відповідача на неправомірне неврахування судом першої інстанції обставин безпідставного відхилення позивачем пропозиції відповідача щодо прийняття майна (обладнання), яке знаходиться в орендованому приміщенні в рахунок орендної плати, оскільки чиним законодавством та Договором не встановлено відповідного обов`язку позивача як Суборендодавця та в матеріалах справи відсутні докази щодо досягнення згоди сторонами щодо відповідної зміни чи заміни Договірного зобов`язання зі сплати орендних платежів грошовими коштами.

Щодо доводів скаржника про порушення судом першої інстанції принципу змагальності внаслідок ненадання достатнього часу на підготовку відзиву на позов, з урахуванням обставин пошкодження приміщення відповідача, втрату документації внаслідок обстрілів міста, колегія суддів зазначає про їх необґрунтованість, суперечність матеріалам справи та нормам процесуального права.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено принцип змагальності та розкрито його зміст.

Так, відповідно до цієї статті, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до статті 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Змагальність сторін та розумність строків розгляду справи судом передбачено серед основних засад (принципів) господарського судочинства.

Відповідно до статті 176 Господарського процесуального кодексу України, в ухвалі про відкриття провадження у справі суд зазначає, зокрема, строк для подання відповідачем відзиву на позов.

Згідно зі статею 178 Господарського процесуального кодексу України, у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати:

1) суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову;

2) позивачу, іншим відповідачам, а також третім особам - копію відзиву та доданих до нього документів.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

З матеріалів справи вбачається, що провадження у справі відкрито ухвалою суду першої інстанції від 16.01.23, п. 5 якої відповідачу встановлено строк -15 днів з дня вручення даної ухвали для надання до суду відзиву на позовну заяву та попереджено останнього про те, що у разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи (ч.2 ст.178 ГПК України).

Надіслана на зареєстровану адресу відповідача копія вказаної ухвали повернулась із поміткою «за закінченням терміну зберігання».

Верховний Суд неодноразово висловлював (підтримував) позицію, за якою листи, що повернулися з відмітками: "адресат відсутній, за закінченням терміну зберігання або інші причини, є належно врученими, за умови, що їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) або на адресу місця реєстрації (щодо фізичних осіб) чи на адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування.

Так в постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 28.01.19 у справі № 915/1015/16 зазначено наступну правову позицію.

Відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

За змістом пунктів 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, у разі невручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через п`ять календарних днів з дня надходження листа до об`єкта поштового зв`язку місця призначення із зазначенням причин невручення. Поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі, зокрема, закінчення встановленого строку зберігання,відсутністю адресата.

Відповідно до частин 3, 7 статті 120 ГПК виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

У постановах від 14.08.2020 у справі № 904/2284/19 та від 13.01.2020 у справі № 910/6673/19 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду зазначив: у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі.

Відповідно до вимог ст. 164 ГПК позивачем до позовної заяви додано опис вкладення до цінного листа, яким підтверджується надсилання ще 11.01.23 її копії та доданих до неї документів за офіційною адресою реєстрації місцезнаходження відповідача.

Натомість відповідач, який повинен опікуватись кореспонденцією за офіційним місцезнаходженням, не наводив доводів та не надавав доказів щодо об`єктивних причин неможливості отримати кореспонденцію від суду за вказаною адресою.

Крім цього 20.01.23 представник позивача адвокат Лукотош Д.В, відповідно до повідомлення № 8940 отримав доступ до справи в електронному вигляді за допомогою Електронного кабінету Користувача ЄСІТС «Електронний суд»

В подальшому, суд першої інстанції неодноразово за клопотанням відповідача відкладав судові засідання ухвалами від 03.02.23 на 01.03.23, від 01.03.23 на 24.03.23, а 24.03.23 суд першої інстанції закрив підготовче провадження, проте відповідач протягом тривалого часу підготовчого провадження не скористався правом на подання відзиву на позов, у зв`язку з чим суд першої інстанції, у відповідності до положень ч. 2 статті 178 ГПК України, розглянув справу за наявними матеріалами, з урахуванням засад рівності учасників перед законом і судом, змагальності та розумності строків розгляду справи судом.

При цьому у підготовчому провадженні представником відповідача двічі заявлялись однотипні клопотання про відкладення підготовчого провадження , в обґрунтування яких він посилався на неможливість підготувати відзив через знаходження документації за спірними правовідносинами в орендованому приміщенні, яка знаходиться в м. Харковы по вул. Полтавський шлях,155, яке перебувало під обстрілом, не надаючи жодних доказів на підтвердження вказаних обставин та існування об`єктивних причин неможливості підготувати відзив на протязі тривалого часу підготовчого провадження .

При цьому слід враховувати, що ч. 1 статтею 177 ГПК України завданням підготовчого провадження є, в тому числі, остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процессу, з`ясування заперечень проти позовних вимог; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; в той час як ч. 3 цієї статті встановлений строк його проведення-60 днів з дня відкриття провадження у справі. Суд першої інстанції відкладав підготовче провадження за клопотаннями відповідача поза межами зазначеного строку, проте відповідач не скористався правом на подання відзиву на позов, але 24.03.23 вже на час закриття підготовчого провадження заявив 3-е клопотання про відкладення розгляду справи, пославшись на те, що новопризначений представник не має неможливості взяти участь у судовому засідання внаслідок зайнятості у іншому судовому засіданні, яке правомірно відхилено судом першої інстанції з посиланням на відсутність поважних причин неявки представника відповідача та на те, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

До того ж слід враховувати, що, як зазначено вище, суд двічі відкладав розгляд справи за клопотанням відповідача, а участь представника в іншому судовому процесі не є поважною причиною неявки також з огляду на те, що не обмежує у праві та можливості забезпечити явку в судове засідання іншого представника, а причиною неявки в такому випадку є надання переваги участі у розгляді іншої справи.

Отже доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду Харківської області від 12.04.23 у справі № 922/174/23 ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга-без задоволення.

У зв`язку з відмовою в позові та залишенням без задоволення апеляційної скарги відповідача понесені ним витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на останнього.

Керуючись ст.ст.126, 129, 269, п. 1 ч.1 ст. 275, ст. 276, ст.ст. 281, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача - фізичної особи-підприємця Абраменка А.О. залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 12.04.23 у справі № 922/174/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строк її оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 31.07.23

Головуючий суддя І.В. Тарасова

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя О.А. Пуль