ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" липня 2023 р. Справа№ 910/14014/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

За участю секретаря судового засідання Місюк О.П.

та представників сторін:

позивача - Стеченко Я.В.;

відповідача -Колток О.І., Шагірманов Д.О.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Проктер Енд Гембл Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.05.2023 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 08.06.2023

у справі №910/14014/22 (суддя - Підченко Ю.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Пролог-93"

до Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Проктер Енд Гембл Україна"

про стягнення заборгованості.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Пролог-93" звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Проктер Енд Гембл Україна" про стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за оренду приміщення за час прострочення у сумі 10428162,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що незважаючи на умови договору оренди, орендар не повернув частину приміщення у встановлений договором оренди строк, використовував його до 26.08.2022, продовжував здійснювати заходи щодо прибирання, вивезення меблів, речей, обладнання та інших предметів з частини приміщення. Фактично частина приміщення була звільнена від речей та майна орендаря лише 26.08.2022. Вказане, на переконання позивача, є підставою для стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Проктер Енд Гембл Україна" подвійної плати за користування частиною приміщень за час прострочення, починаючи з 01.04.2022 по 26.08.2022 (включно) у сумі 10428162,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2023 відкрито провадження у справі №910/14014/22, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.05.2023 (повне рішення складено 15.05.2023) у справі №910/14014/22 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Пролог-93" задоволено повністю.

10 та 15 травня 2023 року до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю "Пролог-93" та Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Проктер Енд Гембл Україна" надійшли заяви про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 08.06.2023 (повне рішення складено 13.06.2023) у справі №910/14014/22 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Пролог-93" задоволено, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Проктер Енд Гембл Україна" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Пролог-93" витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 182000,00 грн. В задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Проктер Енд Гембл Україна" про прийняття додаткового рішення та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Пролог-93" витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1038713,76 грн відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду міста Києва від 04.05.2023, Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Проктер Енд Гембл Україна" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, згідно якої просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в позові повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, не надано оцінки доводам та аргументам відповідача, порушено норми матеріального та процесуального права, а також не враховано висновків Верховного Суду в подібних правовідносинах, викладених в постановах від 19.04.2021 у справі №910/11131/19, від 04.11.2021 у справі №910/4894/20, від 08.12.2021 у справі №910/16396/21, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 13.12.2019 у справі №910/20370/17.

На переконання відповідача, завершенню заходів з приведення приміщень до обумовленого договором стану та їх передачі 28.02.2022 позивачу завадила безпекова ситуація, спричинена повномасштабним вторгненням російської федерації. Після початку військових дій такі заходи проводилися узгоджено з позивачем та з урахуванням операційних можливостей та безпекової ситуації. При цьому своєю поведінкою позивач продемонстрував розуміння таких обставин та не пред`являв будь-яких вимог щодо повернення приміщення. 26.08.2022 відповідач повідомив позивача про завершення відповідних робіт на спірному об`єкті та готовність підписати акт, який, через відсутність директора позивача на території України, підписано лише в жовтні 2022 року. Водночас 20.10.2022 Товариство з обмеженою відповідальністю "Пролог-93" надіслало відповідачу вимогу про повернення приміщень та сплати неустойки.

За наведеного відповідач вважає відсутніми підстави для задоволення позову, оскільки ним добросовісно вчинялися дії для повернення приміщень, а несвоєчасному поверненню приміщень перешкоджали об`єктивні обставини, тоді як поведінка позивача є суперечливою.

Скаржник стверджує, що місцевим господарським судом не застосовано ст. 614 ЦК України, як підставу для звільнення особи від відповідальності за відсутності її вини та п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 13 ЦК України у контексті дотримання принципу добросовісності, заборони суперечливої поведінки та неможливості зловживання правом.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.06.2023 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Проктер Енд Гембл Україна" у справі №910/14014/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.06.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Проктер Енд Гембл Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.05.2023 у справі №910/14014/22, справу призначено до розгляду на 11.07.2023.

03.07.2023 до суду апеляційної інстанції від Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Проктер Енд Гембл Україна" надійшли доповнення до апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 04.05.2023 у справі №910/14014/22 в частині оскарження додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 08.06.2023 у цій справі, згідно яких відповідач просить суд скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 08.06.2023 та ухвалити нове рішення про задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Проктер Енд Гембл Україна" та стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1038713,76 грн.

Не погоджуючись з додатковим рішенням від 08.06.2023 у цій справі відповідач вказує на неврахування судом першої інстанції суперечливої та недобросовісної поведінки позивача наслідком якої стало виникнення юридичного спору між сторонами та як наслідок, порушення приписів ч. 9 ст. 129 ГПК України.

Також апелянт стверджує, що заявлені позивачем витрати на правничу допомогу не є обґрунтованими та співмірними заявленому позову.

За доводами відповідача, позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Пролог-93" не містила попереднього (орієнтовного) розрахунку суми витрат на правову допомогу (з посиланням на обсяг запланованих робіт та їх вартість), що виключало можливість об`єктивно оцінити співмірність розміру витрат позивача на оплату послуг адвоката критеріям, передбаченим ч. 4 ст. 126 ГПК України, а також оцінити їх на предмет обґрунтованості перевищення витрат згідно з ч. 6 ст. 129 ГПК України.

Вказане, на переконання скаржника, свідчить про наявність правових підстав для відмови в стягненні або для зменшення заявлених позивачем витрат на правничу допомогу, які з огляду на суперечливу поведінку позивача порушують баланс інтересів сторін.

04.07.2023 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Пролог-93" надійшов відзив на апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Проктер Енд Гембл Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.05.2023, згідно якого позивач просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, оскаржуване рішення залишити без змін.

Заперечуючи проти доводів скаржника позивач відмічає, що рішення про не продовження оренди 3-го поверху прийнято відповідачем ще 31.05.2022. 09.02.2022 сторонами укладено додаткову угоду в якій, крім іншого, передбачено умови передачі приміщень з оренди. Тобто, зважаючи на дату прийняття відповідачем рішення про не продовження договору оренди 3-го поверху та дату закінчення оренди (28.02.2023) у відповідача було достатньо часу для звільнення орендованих приміщень.

Позивач вказує на безпідставність аргументів відповідача щодо відсутності його вини в несвоєчасному поверненні орендованого приміщення, оскільки додатковою угодою від 09.02.2022 сторонами унормовано строк повернення приміщень, тоді як відповідачем не повідомлялося про неможливість виконання зобов`язань з повернення частини приміщень з оренди, про настання форс-мажорних обставин. Також відповідачем не висувалося пропозицій щодо продовження дії договору оренди в частині приміщень, які мали бути повернуті 28.02.2022 та не порушувалося питання щодо врегулювання процедури повернення частини приміщень з оренди. Відтак, на переконання позивача, відповідач самостійно допустив прострочення виконання зобов`язання, а тому має нести передбачену законодавством відповідальність, з чого слідує відсутність підстав для застосування положень ст. 614 ЦК України до спірних правовідносин.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.07.2023 поновлено скаржнику строк на подання доповнень до апеляційної скарги, прийнято доповнення до апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Проктер Енд Гембл Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.05.2023 у справі №910/14014/22 в частині оскарження додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 08.06.2023 та встановлено позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу з урахуванням поданих відповідачем доповнень до апеляційної скарги на додаткове рішення.

В судовому засіданні 11.07.2023 представник позивача порушив клопотання про надання йому часу для подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача з урахуванням поданих доповнень до апеляційної скарги на додаткове рішення.

Протокольною ухвалою від 11.07.2023 у розгляді справи №910/14014/22 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Проктер Енд Гембл Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.05.2023 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 08.06.2023 оголошено перерву до 27.07.2023.

19.07.2023 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Пролог-93" надійшов відзив на доповнення до апеляційної скарги, згідно якого позивач просить залишити без задоволення вимоги відповідача, оскаржуване додаткове рішення - без змін.

Позивач вказує на безпідставність тверджень скаржника про суперечливу поведінку Товариства з обмеженою відповідальністю "Пролог-93", оскільки саме порушення відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань по поверненню приміщень з оренди стали підставою для звернення до суду.

Також позивач відмічає, що витрати на правничу допомогу в розмірі 182000,00 грн підтверджуються належними доказами, що були досліджені судом. При цьому збільшення розміру судових витрат позивача на правову допомогу зумовлено обставинами, які позивач не міг передбачити при поданні позовної заяви, а саме: поставлення відповідачем в порядку ст. 90 ГПК України запитань позивачу; посилання відповідача на судову практику Верховного Суду, що не є подібною правовідносинам сторін у даній справі; подання відзиву з пропуском процесуального строку. Наведені процесуальні дії відповідача спонукали позивача до додаткових заходів, як-то ознайомлення з матеріалами справи, складання відповідних клопотань та заяв.

В судовому засіданні 27.07.2023 представники сторін надали пояснення по суті спору. Представники відповідача підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, рішення суду від 04.05.2023 та додаткове рішення від 08.06.2023 скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову та стягнути з позивача 1038713,76 грн витрат на професійну правничу допомогу. Представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити без змін оскаржувані рішення суду.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши думку представників сторін, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, з огляду на викладені скаржником доводи та вимоги апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Як слідує з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 12.07.2005 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Пролог-93" (як орендодавцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Проктер енд Гембл Україна" (як орендарем) було укладено договір оренди офісних приміщень за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове оплатне володіння і користування на термін оренди приміщення в будинку згідно умов договору оренди.

У розділі договору "Терміни" сторонами визначено, зокрема, наступне:

- будинок - означає будинок за адресою: вул. Ігоревська/Набережно-Хрещатицька, 13/5 (літ. А), Київ, Україна, відповідно до системи іменування вулиць і нумерації будинків, прийнятої в місті Києві на момент підписання цього договору та договору оренди, який належить орендодавцю на праві власності, включаючи його устаткування, усі конструктивні елементи, рухоме майно і невід`ємні поліпшення, що є власністю орендодавця;

- приміщення - означає приміщення, орендоване орендарем у відповідності і на умовах договору оренди, визначених у статті 1 договору оренди та у додатку А до нього, за винятком місць загального користування.

Відповідно до п. п. 1.2, 1.3 договору, приміщення включає наступні площі будинку: частина 1-го поверху площею 24,36 кв.м., повні поверхи - 2-гий - площею 1156,02 кв.м., 3-тій - площею 1140,5 кв.м., 4-тий - площею 1005,3 кв.м. та частину 5-го поверху площею 105,1 кв.м., детально визначених у поповерхових планах у додатку А до договору оренди.

Загальна площа приміщення на момент підписання договору оренди сторонами складає 3431,28 кв.м. За згодою сторін, для цілей укладення договору оренди використанню підлягають дані про площу приміщення, зазначені у відповідній документації Київським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна (надалі - "БТІ"). Детальне визначення площі приміщення та його планування міститься у додатку А до договору оренди (п. 1.4 договору).

У розділі 3 договору сторони погодили, що оренда починається з дати початку оренди, якою є дата підписання акту приймання-передачі приміщення за формою, визначеною у додатку В до договору оренди. Термін оренди за згодою сторін встановлюється тривалістю 5 років і 17 календарних днів, і якщо оренда не буде достроково припинена чи термін оренди не буде продовжений відповідно до умов договору оренди, то датою закінчення оренди буде 01.08.2010.

Відповідно до п. 4.1. договору, орендодавець зобов`язується передати в оренду, а орендар прийняти приміщення з оформленням акту прийому-передачі приміщення за формою, що міститься в додатку В до договору оренди, протягом 2 робочих днів від дати підписання за умови, що стан приміщення відповідає опису, визначеному у додатку А до договору.

Повернення орендодавцю приміщення, включаючи його звільнення від майна, повинно бути здійснене у дату закінчення оренди чи в день дострокового припинення оренди, який встановлений договором оренди. Повернення приміщення оформлюється сторонами шляхом підписання акта прийому-передачі за формою, що міститься в додатку В до договору оренди. Приміщення вважається повернутим з моменту підписання такого акту (п. п. 4.4, 4.5 договору).

Розділом 5 договору сторонами унормовано, що сума місячної орендної плати за оренду приміщення складає гривневий еквівалент 111455,65 доларів США протягом усього терміну оренди, якщо інше прямо не встановлено договором оренди (5.1 договору).

Крім орендної плати орендар має сплачувати орендодавцю наступні платежі: операційні витрати (п. 5.3.1 договору); плату за менеджмент будинку (п. 5.3.2 договору); плату за підземне паркування, що становить гривневий еквівалент 130,00 дол. США за одне паркувальне місце на місяць (п. 5.3.3 договору); витрати за спожиту електроенергію згідно показників електричних лічильників (п. 5.3.4 договору).

Згідно з п. 6.1. договору оренди, сторони погодили, що орендар буде оплачувати орендодавцю орендну плату, операційні витрати, плату за менеджмент будинку і плату за підземне паркування у формі попередньої оплати за початковий період оренди - з 01.08.2005, та за кожні наступні 3 місяці оренди - починаючи з 01.11.2005, з урахуванням спеціальних застережень, зазначених у статтях 7, 8 договору оренди, але не пізніше 10 числа місяця, який передує звітному періоду протягом усього терміну оренди з урахуванням податку на додану вартість, як то передбачено п. 5.4 договору оренди.

За повідомленням сторін, термін договору оренди неодноразово продовжувався сторонами шляхом укладення відповідних додаткових угод.

Так, відповідно до додаткової угоди від 16.03.2020 термін оренди встановлений п. 3.2 договору було продовжено до 28.02.2022 (п. 1).

Крім того сторони внесли зміни до п. 5.1 договору та погодили, що починаючи з 01.09.2020 та до 28.02.2022 місячна орендна плата за 1 кв. м. приміщень складає гривневий еквівалент 35 дол. США відповідно до курсу НБУ на дату виставлення рахунку.

09.02.2022 сторони підписали додаткову угоду до договору оренди відповідно до якої, зокрема, встановили, що починаючи з 01.03.2022 приміщення включає наступні площі будинку: 4 поверх площею 1005,3 кв.м., приміщення 1 поверху площею 9,3 кв.м., приміщення підвалу площею 28,9 кв.м. Загальна площа орендованих приміщень становить 1043,5 кв.м.

Сторони також домовилися внести зміни до договору щодо строку оренди, а саме:

- термін оренди приміщень, паркувальних місць, перелік яких визначено в п. 1.2. договору продовжується до 30.06.2022 (включно);

- повернення приміщення оформлюється сторонами шляхом підписання акту приймання-передачі (повернення) за формою, що міститься в додатку 3 до договору оренди. Приміщення вважається повернутим з моменту підписання такого акту;

- повернення інших частин приміщення, а саме 3-й поверх, загальною площею 1140,5 кв.м., приміщення 1-го поверху площею 15,06 кв.м., приміщення підвалу площею 36,25 кв.м. та шість паркувальних місць у підземному паркінгу, у зв`язку із закінченням їх терміну оренди 28.02.2022 відбуватиметься на загальних умовах, встановлених договором оренди з урахуванням положень додаткової угоди.

Згідно п. 5 додаткової угоди сторонами унормовано, що при поверненні приміщень та до підписання відповідного акту, орендар зобов`язується власними силами та за власний рахунок:

1) демонтувати вивіски, меблі та прилади орендаря, відновити стіни в місцях кріплення приладів;

2) відновити пошкодження після демонтажу меблів, плитку в санвузлах;

3) винести меблі, речі, матеріали та документацію орендаря, особисті речі персоналу орендаря;

4) у випадку пошкодження стін, підлоги, огороджувальних конструкцій в місцях загального користування, під час винесення меблів та приладів, здійснити їх відновлення;

5) демонтувати автономні датчики системи протипожежної сигналізації, відновити плити підвісної стелі Армстронг, пошкоджені вказаними приладами;

6) відремонтувати або замінити пошкоджені вимикачі та розетки, втрачені лючки розеточних коробок встановлених в підлозі;

7) відновити пошкоджене підлогове покриття;

8) виконати генеральне прибирання після демонтажу вивісок і приладів та вивезення меблів орендаря;

9) демонтувати фотошпалери в приміщеннях.

У випадку невиконання орендарем (повністю або частково) вищенаведених робіт/послуг/дій орендодавець має право не приймати приміщення та не підписувати відповідний акт. Факт повного та належного виконання орендарем вказаних у цьому пункті обов`язків підтверджується наявними в орендаря актами наданих робіт/послуг від його підрядників/виконавців. Непідписання орендодавцем акту прийому-передачі приміщень за умови наявності підтверджуючих документів в орендаря, а саме актів виконаних робіт/наданих послуг його підрядниками, що підтверджують виконання робіт/послуг/дій як вказано в цьому пункті є ухиленням від прийому приміщень до повернення, та в такому разі факт ухилення фіксується в акті та приміщення вважаються повернутими з дати підписання акту орендарем, за умови наявності в останнього усіх підтверджуючих документів.

Отже, додатковою угодою від 09.02.2022 сторони дійшли згоди, що частина орендованих приміщень мала бути повернута орендодавцю за актом приймання-передачі до 28.02.2022.

Однак, за повідомленням позивача, що не заперечується відповідачем, спірні приміщення використовувалися відповідачем до 26.08.2022.

18.10.2022 Товариство з обмеженою відповідальністю "Пролог-93" надіслало на електронну адресу відповідача (20.10.2022 на юридичну адресу) лист щодо повернення частини приміщень орендодавцю, які Товариство з обмеженою відповідальністю "Проктер енд Гембл Україна" як орендар був зобов`язаний повернути 28.02.2022 згідно з додатковою угодою та договору оренди шляхом підписання відповідного акту приймання-передачі (повернення), форма якого була визначена додатковою угодою від 09.02.2022 та щодо необхідності сплатити орендодавцю неустойку за порушення зобов`язань стосовно повернення частини приміщень у розмірі подвійної плати за користування частиною приміщень за час прострочення починаючи з 01.04.2022 по 26.08.2022 (включно) у сумі 10428162,00 грн та сплати операційних витрат за період квітнень-серпень 2022 в сумі 138177,38 грн.

Листом від 26.10.2022 вих. №44_10_2022 відповідач запросив позивача для проведення попереднього огляду приміщень 26-27.10.2022 та підписання актів повернення приміщень.

26.10.2022 між сторонами підписано акт попередньої перевірки приміщень 3-го поверху.

31.10.2022 відповідач передав, а позивач прийняв спірні приміщення 3-го поверху, що підтверджується актом приймання-передачі приміщення від 31.10.2022.

Враховуючи неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором щодо своєчасного повернення частини орендованих приміщень та несплату Товариством з обмеженою відповідальністю "Проктер енд Гембл Україна" штрафу в розмірі подвійної орендної плати за період з 01.04.2022 по 26.08.2022 у розмірі 10428162,00 грн, Товариство з обмеженою відповідальністю "Пролог-93" звернулося до Господарського суду міста Києва з даним позовом.

Відповідач в свою чергу заперечував проти позовних вимог покликаючись на суперечливу та недобросовісну поведінку позивача, тоді як неповернення спірних приміщень своєчасно зумовлено об`єктивними причинами, що не залежали від волі останнього.

Зокрема, відповідач зазначив, що на несвоєчасність повернення спірного приміщення вплинули обставини військового вторгнення російської федерації на територію України (24.02.2022) та відповідно, безпекова ситуація в державі. Поряд з цим відповідачем не використовувалося приміщення 3-го поверху за цільовим призначенням, вживалися заходи щодо завершення вивезення залишків майна та приведення приміщень до належного стану. Кожен такий крок погоджувався з орендодавцем, а поведінка Товариства з обмеженою відповідальністю "Пролог-93" давала підстави для висновку, що останній розуміє об`єктивність причин несвоєчасного повернення приміщень, які вплинули на обидві сторони договору. Позивачем не встановлювалось термінів щодо повернення приміщення та не висловлювалось пропозицій щодо пришвидшення їх повернення, акт приймання-передачі приміщення було підписано в жовтні 2022 року після повернення директора орендодавця на територію України. А тому, на переконання відповідача, подальша поведінка позивача щодо негайного повернення приміщення та сплати неустойки суперечить його діям та заявам, здійсненим до 19.10.2022.

Відтак спір по справі стосується стягнення з відповідача 10428162,00 грн неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди.

При вирішенні даного спору суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність позивачем факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором оренди нежилого приміщення від 12.07.2005 та обґрунтованість заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди. При цьому суд встановив наявність у орендаря можливості передати майно, що є предметом оренди, та вину останнього у невиконанні цього обов`язку.

Апелянт (відповідач у справі) в свою чергу вважає, що ним вжито всіх необхідних заходів для повернення приміщення з під оренди, тоді як поведінка орендодавця є недобросовісною та суперечливою.

Розглядаючи спір у даній справі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, за своєю юридичною природою укладений між сторонами договір від 12.07.2005 є договором оренди.

Правовідносини оренди (найму) врегульовані положеннями Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статей 283 - 291 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Згідно із частиною першою статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частинами першою та шостою статті 283 ГК України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У частині першій статті 284 ГК України законодавець як істотні умови договору оренди визначив, зокрема, строк, на який укладається договір оренди; орендну плату з урахуванням її індексації; умови повернення орендованого майна або викупу.

Частиною першою статті 763 ЦК України встановлене загальне правило, за яким договір найму укладається на строк, визначений договором.

Аналогічні за змістом положення містить частина четверта статті 284 ГК України, відповідно до якої строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Закінчення строку, на який було укладено договір оренди, є однією з підстав його припинення (частина четверта статті 291 ГК України).

Правові наслідки припинення договору оренди визначаються приписами ЦК України щодо регулювання договору найму.

Частиною першою статті 785 ЦК України передбачено, що в разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно з частиною першою статті 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

За змістом наведених норм, договір є підставою виникнення права наймача (орендаря) користуватися орендованим майном упродовж строку дії договору зі сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору; а припинення договору є підставою виникнення обов`язку наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Користування майном за договором є правомірним, якщо воно відповідає умовам укладеного договору та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмета найму та суб`єктів договірних правовідносин.

Відносини найму (оренди) у разі неправомірного користування майном можуть регулюватися умовами договору, що визначають наслідки неправомірного користування майном, та нормами законодавства, які застосовуються до осіб, які порушили зобов`язання у сфері орендних відносин.

Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 ЦК України, статей 283, 284, 286 ГК України. Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за договором оренди у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок - негайно повернути наймодавцеві річ.

Після спливу строку дії договору оренди невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

Такий правовий висновок викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі №910/11131/19.

Як вбачається з матеріалів справи, з урахуванням укладених між сторонами додаткових угод до договору оренди, зокрема від 16.03.2020 та від 09.02.20222, строк оренди частини приміщень було встановлено до 28.02.2022.

Отже, з 28.02.2022 договір оренди частини приміщень (3-го поверху загальною площею 1140,5 кв.м., приміщення 1-го поверху площею 15,06 кв.м., приміщення підвалу площею 36,25 кв.м. та 6 паркувальних місць у підземному паркінгу) є припиненим.

Як вже зазначалося, відповідно до умов п. 4.4 договору оренди повернення орендодавцю приміщення, включаючи його звільнення від майна, повинно бути здійснене у дату закінчення оренди чи в день дострокового припинення оренди, який встановлений договором оренди. Повернення приміщення оформлюється сторонами шляхом підписання акта прийому-передачі за формою, що міститься в додатку В до договору оренди. Приміщення вважається повернутим з моменту підписання такого акту (п. п. 4.4, 4.5 договору).

Матеріалами справи підтверджено, що орендар вимоги п. 4.4 договору оренди не виконав, об`єкт оренди станом на 28.02.2022 не повернув.

За змістом ст. ст. 610, 611, 612 ЦК України невиконання зобов`язання у погоджений сторонами в договорі строк є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, встановлених договором або законом, зокрема, неустойки згідно з ч. 2 ст. 785 ЦК України.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника встановлених законом негативних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку, що узгоджується з нормами статті 610 ЦК України та статті 216 ГК України.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Законодавець у частині першій статті 614 ЦК України визначив, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Отже, для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 ЦК України, необхідною є наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог статті 614 зазначеного Кодексу. При цьому для застосування відповідальності, передбаченої цією нормою, важливим є встановлення наявності в орендаря можливості передати майно, що було предметом оренди, та умисного невиконання ним цього обов`язку. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №914/4238/15, від 24.04.2018 у справі №910/14032/17 та від 09.09.2019 у справі №910/16362/18, а також в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі №910/11131/19.

За умовами п. 4.5. договору (в редакції додаткових угод до договору) повернення приміщення оформлюється сторонами шляхом підписання акту приймання-передачі (повернення) за формою, що міститься в додатку 3 до договору оренди.

Пунктом 5 додаткової угоди від 09.02.2022 до договору оренди, сторони визначили умови повернення орендованих приміщень, що висвітлено у зобов`язанні орендаря власними силами та за власний рахунок звільнити орендоване приміщення від меблів, речей та іншого майна, здійснити ряд відновлювальних та ремонтних робіт.

З урахуванням наведених положень договору, у відповідача виник обов`язок вжити заходи із звільнення орендованого приміщення від власного майна та здійснення відновлювальних та ремонтних робіт починаючи з 09.02.2022 та звільнити приміщення до 28.02.2022, в залежності від виконання якого у позивача виникає обов`язок прийняття приміщення з оренди. Тобто, погоджуючи наведені умови договору відповідач усвідомлював, що приміщення, на яке не продовжується дія договору оренди, мало бути повернуто позивачу після відновлювальних та ремонтних робіт через 19 днів з моменту підписання додаткової угоди. А відтак, станом на 24.02.2022 (за 5 днів до закінчення строку оренди) заходи щодо звільнення спірного приміщення, його ремонт та відновлення мали бути на завершальній стадії.

За повідомленнями відповідача, що узгоджується з наявними в матеріалах справи доказами, орендарем з метою повернення частин приміщення було вчинено наступні дії:

- 10.02.2022 укладено договір №PG154228 про надання послуг з Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвайт»;

- 11.02.2022 укладено договір №PG153971 про надання послуг з перевезення з Товариством з обмеженою відповідальністю «Мувінг Сервіс»;

- 14.02.2022 припинено використання приміщення 3-го поверху ;

- 24.02.2022 компанією відповідача ухвалено рішення про закриття офісу в приміщеннях;

- 24.03.2022 перераховано позивачу грошові кошти в розмірі 360000,00 грн на виконання п. 6 додаткової угоди від 09.02.2022;

- 30.03.2022 демонтовано частину обладнання банкомату Акціонерного товариства "УкрСиббанк" та підготовлено до демонтажу банкомат, про що повідомлялося в листі від 29.03.2022;

- 26.05.2022 представником орендаря повідомлено про стадію завершення косметичного ремонту та повідомлено про звільнення приміщення від меблів після узгодження з благодійною організацією про їх безоплатну передачу;

- 21.06.2022 відповідачем передані меблі на благодійність;

- 28.06.2022 представником орендаря повідомлено про вивезення залишків меблів через тиждень;

- 05.07.2022-06.07.2022 проведено хімчистку приміщень оренди (відповідно до листа представника орендаря від 04.07.2022);

- 15.07.2022 представник орендаря у переписці констатує наявність в орендованому приміщенні належного йому майна;

- 26.08.2022 відповідачем остаточно вивезено меблі з орендованого приміщення, а приміщення оренди остаточно звільнене від майна орендаря.

Відтак процес виконання вимог додаткової угоди від 09.02.2022 та повернення орендованого приміщення зайняв у відповідача фактично період з 24.03.2022 по 26.08.2022 (більше 5 місяців), тоді як спірна частина приміщення мала бути повернута позивачеві до 28.02.2022 (через 19 днів після укладення додаткової угоди).

Поряд з цим, колегія суддів вважає безпідставними покликання скаржника, як на підставу неможливості своєчасного повернення спірних приміщень, на безпекову ситуацію, спричинену повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України, оскільки починаючи з 24.03.2022 відповідач приступив до виконання умов додаткової угоди від 09.02.2022 спрямованих на повернення приміщень тим самим підтвердив здійснення своєї господарської діяльності з березня 2022 року. А тому вбачається, що саме від суб`єктивної волі відповідача залежала можливість повернення спірного приміщення позивачеві в найкоротші строки після відновлення господарської діяльності (після березня 2022 року), однак всі необхідні дії щодо звільнення приміщення були вчинені відповідачем лише 26.08.2022, тобто через 5 місяців після відновлення діяльності, що в свою чергу не може свідчити про вчинення відповідачем всіх залежних від нього дій для належного виконання договірних зобов`язань та відсутність вини останнього в неповерненні приміщення в обумовлені строки. Крім того в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач повідомляв позивача про неможливість вчасного виконання зобов`язань з повернення частини приміщень, про настання форс-мажорних обставин, як і не порушувалося питання щодо врегулювання процедури повернення приміщень.

Колегія суддів також зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження вчинення відповідачем будь-яких дій, які би свідчили про реальний намір передати позивачу орендоване майно та підписати з останнім відповідний акт приймання-передачі протягом періоду часу з 28.02.2022 та до 26.08.2022.

Наявне в матеріалах справи листування представника відповідача з головним інженером Товариства з обмеженою відповідальністю "Пролог-93" здійснювалося в порядку виконання положень п. 5 додаткової угоди від 09.02.2022 (звітування/погодження заходів щодо звільнення приміщення) та не свідчить про зміну сторонами умов договору щодо строку повернення приміщення. Разом з тим з даного листування вбачається, що головний інженер позивача неодноразово порушував питання щодо дати звільнення відповідачем спірних приміщень. Проте чіткої відповіді представником Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Проктер Енд Гембл Україна" надано не було.

З огляду на викладене, слід констатувати, що відповідачем не надано належних та допустимих (у розумінні статей 76, 77 ГПК України) доказів існування форс-мажорних обставин у взаємовідносинах із позивачем по договору, як і не надано доказів в обґрунтування причинно-наслідкових зв`язків між введенням 24.02.2022 в Україні воєнного стану та неможливістю виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором щодо своєчасного повернення орендованого приміщення.

Безпідставність тверджень відповідача про відсутність його вини в несвоєчасному поверненні спірних приміщень спростовується і тим, що рішення про не продовження оренди приміщень 3-го поверху прийнято саме Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Проктер Енд Гембл Україна" 31.05.2021.

17.01.2022 генеральним директором Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Проктер Енд Гембл Україна" видано наказ №5 щодо звільнення орендованих приміщень, згідно якого зобов`язано відповідальних осіб провести комплекс дій по приведенню приміщення офісу у стан, належний до повернення та 28.02.2022 організувати повернення приміщення Товариству з обмеженою відповідальністю "Пролог-93".

Згідно плану повернення приміщень від 01.02.2022, частина орендних приміщень, строк оренди яких закінчувався 28.02.2022, мала бути звільнена за наступним графіком:

- 12-13.02.2022 звільнення приміщень від персоналу та персональних речей персоналу;

- 12-13.02.2022 звільнення приміщень від меблів;

- 12.02.2022 початок ремонтних робіт;

- 25.02.2022 проведення хімчистки килимового покриття.

Тобто, відповідач ще до підписання додаткової угоди від 09.02.2022 визначив строки та порядок дій щодо звільнення спірних приміщень, а тому згідно наданого відповідачем плану повернення приміщень станом на 24.02.2022 спірне приміщення мало бути звільнено від меблів, здійснено ремонтні роботи та готове до проведення хімчистки покриттів. Проте, ремонтні роботи спірного приміщення закінчились лише в травні 2022 року, частина меблів вивезена з приміщення в червні 2022 року, а приміщення оренди остаточно звільнено від майна орендаря лише 26.08.2022. Вказане, на переконання суду, свідчить про наявності в орендаря можливості передати майно, що було предметом оренди в обумовлені договором строки, або в розумні строки з урахуванням повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, та свідомого невиконання ним цього обов`язку.

Пунктом 16.6. договору сторони передбачили, що за несвоєчасне повернення приміщення орендодавцю, орендар сплачує орендодавцю штраф у розмірі: (1) 1,5 місячної орендної плати в разі надання орендарем орендодавцю попереднього повідомлення про таку затримку не пізніше як за 3 місяці до дати закінчення оренди і лише за строк, визначений у такому повідомленні; (2) подвійної місячної орендної плати за всі інші випадки затримання передачі приміщення протягом усього строку такого затримання.

Отже, відповідач мав усвідомлювати наслідки затягування строків повернення орендованого приміщення та вчиняти всі залежні від нього дії щодо своєчасного виконання зобов`язань, тоді як поведінка відповідача щодо звільнення орендованих приміщень через 6 місяців після припинення дії договору не відповідає стандарту розумної та обачливої.

За таких обставин, з огляду на припинення між сторонами договірних орендних відносин, апеляційний господарський суд вбачає, що відповідач своєчасно не повернув позивачеві орендоване майно та продовжував користуватися ним у період з 28.02.2022 по 26.08.2022 за відсутності будь-яких правових підстав для цього, що свідчить про можливість застосування до Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Проктер Енд Гембл Україна" наслідків, передбачених положеннями частини другої статті 785 ЦК України, а саме покладення на нього обов`язку зі сплати неустойки.

Доводи скаржника про невикористання відповідачем з 09.02.2022 спірного приміщення, а відтак відсутність підстав для сплати неустойки, не впливають на кваліфікацію спірних правовідносин, оскільки для застосування частини другої статті 785 ЦК України визначальним є сам факт неповернення об`єкту найму наймодавцю, а не факт користування/не користування наймачем об`єктом найму. Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №915/1429/19.

Аргументи відповідача про неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду в подібних правовідносинах, викладених в постановах від 19.04.2021 у справі №910/11131/19, від 04.11.2021 у справі №910/4894/20, від 08.12.2021 у справі №910/16396/21, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 13.12.2019 у справі №910/20370/17, колегія суддів вважає безпідставними.

Так, правовідносини у справі №910/20370/17 та у даній справі не є подібними, оскільки предметом позову у справі №910/20370/17 було стягнення неустойки за користування майном за час прострочення повернення об`єкта оренди. Місцевий та апеляційний господарські суди задовольняючи позовні вимоги дійшли висновку, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту повернення позивачу обладнання (світлодіодних панелей у кількості 33 шт.), що були предметом договору оренди обладнання. Проте, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, скасовуючи судові рішення та направляючи справу на новий розгляд зазначила, що суди попередніх інстанцій не дослідили чи є факт неповернення відповідачем орендованого майна позивачу у погоджений в договорі оренди строк наслідком його недобросовісної поведінки як контрагента позивача, чи вчинялися відповідачем дії, спрямовані на свідоме уникнення повернення світлодіодного обладнання орендодавцю та чи порушив відповідач-орендар внаслідок неповернення майна право позивача на мирне володіння належним йому майном, зважаючи на те, що спірне обладнання було розміщено на фасадах належних позивачу на праві власності нежитлових приміщень, які орендувались відповідачем.

Висновки ж Верховного Суду наведені в постановах від 19.04.2021 у справі №910/11131/19, від 04.11.2021 у справі №910/4894/20, від 08.12.2021 у справі №910/16396/21, не є подібним даним правовідносинам, оскільки зміст правовідносин, їх предмет та підстави, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у зазначених справі і у справі, яка переглядається, є різними. У кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.

У той же час під час розгляду даного спору місцевий господарський суд, врахувавши, що для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 ЦК України, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання (стаття 614 ЦК), надавши оцінку діям відповідача щодо повернення майна з оренди, дійшов правомірного висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 785 ЦК України.

При цьому доводи апеляційної скарги про не дотримання позивачем принципу добросовісної поведінки та зловживання правом (що вбачається з листування сторін, узгодженому проекті додаткової угоди до договору оренди, підписання акту прийманні-передачі приміщення у жовтні 2022 року, тоді як приміщення звільнено відповідачем 26.08.2022) колегією суддів оцінюються критично враховуючи наступне.

Згідно зі статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд наголошує на тому, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Так, принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.

Зазначений принцип лежить в основі доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі -"non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Згаданий принцип римського права "venire contra factum proprium" є вираженням "equitable estoppel" - однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина ґрунтується на "principles of fraud" та є спрямованою на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Оцінюючи поведінку позивача на предмет добросовісності колегією суддів враховуються наступні обставини: додатковою угодою від 09.02.2022 сторонами погоджено строк оренди спірного приміщення; позивачем не вчинялися жодні дії, які б вказували на ухилення від приймання приміщень з під оренди та підписання акту прийому-передачі; спілкування головного інженера з представником відповідача щодо стадій звільнення та ремонту приміщень відбувалося в порядку виконання положень п. 5 додаткової угоди; головний інженер неодноразово порушував питання щодо дати звільнення відповідачем приміщень 3-го поверху; враховуючи, що спірні приміщення було звільнено відповідачем 26.08.2022, тоді як акт приймання-передачі підписано 30.10.2022, позивачем обмежено строк нарахування неустойки 26.08.2022.

Зазначені дії позивача, а також обставина нарахування позивачем неустойки за період з 01.04.2022 по 26.08.2022 (враховуючи безпекову ситуацію та дату фактичного звільнення приміщення), навпаки вказують на добросовісність поведінки позивача та чесну ділову практику. Тоді як в контексті добросовісності та порядності дій відповідача встановлені у даній справі обставини, зокрема, щодо: 1) ініціювання за заявою орендаря від 31.05.2021 питання щодо не продовження дії договору частини приміщення та укладення з даних підстав додаткової угоди від 09.02.2022; 2) неповернення орендарем після закінчення строку дії договору орендованого майна, який сплинув 28.02.2022; 3) здійснення дій щодо звільнення орендованого приміщення на протязі 6 місяців, тоді як умовами договору передбачено строк на звільнення в 19 днів, свідчать, що саме результат дій відповідача має наслідком виникнення ситуації за якої орендоване приміщення було звільнено та повернуто позивачеві лише 26.08.2022.

Вочевидь дії відповідача наведені вище за текстом даної постанови є результатом його недобросовісної поведінки як учасника ділового обороту, що порушувало право орендодавця на мирне володіння належним йому майном та не узгоджується із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому на переконання колегії суддів зазначена поведінка відповідача суперечить доктрині заборони суперечливої поведінки.

За встановлених обставин справи, які свідчать про недобросовісність поведінки відповідача як контрагента за договором спрямовану на зволікання з поверненням орендованого майна, саме дії відповідача, а не позивача як помилково стверджує скаржник, не відповідають таким засадам цивільного законодавства як добросовісність та справедливість.

Враховуючи викладене, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність в орендаря можливості передати майно, яке було предметом оренди, та вину останнього у невиконанні цього обов`язку, що свідчить про обґрунтованість заявлених Товариством з обмеженою відповідальністю "Пролог-93" вимог про стягнення з відповідача 10428162,00 грн неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди.

Перевіривши наданий позивачем до суду розрахунок неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди за договором від 12.07.2005, суд апеляційної інстанції вбачає, що вказаний розрахунок Товариством з обмеженою відповідальністю "Пролог-93" проведено правильно.

Інші доводи апеляційної скарги також жодним чином не спростовують висновків, до яких дійшов місцевий господарський суд при стягненні штрафних санкцій та не доводять неправильність чи незаконність рішення, прийнятого судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 04.05.2023 у справі №910/14014/22 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається, у зв`язку з чим вимоги апеляційної скарги відповідача не підлягають задоволенню.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги та відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на скаржника (відповідача).

Стосовно оскарження Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Проктер Енд Гембл Україна" додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 08.06.2023, суд зауважує наступне.

Як було зазначено вище, основними доводами скаржника наведеними у доповненні до апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення є порушення місцевим господарським судом норм процесуального права, а саме приписів ч. 9 ст. 129 ГПК України, з огляду на неврахування суперечливої та недобросовісної поведінки позивача наслідком якої стало виникнення юридичного спору між сторонами, а також не співмірність та необґрунтованість заявлених до стягнення позивачем витрати на правничу допомогу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно матеріалів справи, 10 та 15 травня 2023 року до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю "Пролог-93" та Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Проктер Енд Гембл Україна" надійшли заяви про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 08.06.2023 (повне рішення складено 13.06.2023) у справі №910/14014/22 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Пролог-93" задоволено, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Проктер Енд Гембл Україна" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Пролог-93" витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 182000,00 грн. В задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Проктер Енд Гембл Україна" про прийняття додаткового рішення та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Пролог-93" витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1038713,76 грн відмовлено.

Місцевий господарський суд встановивши відсутність підстав вважати, що спір у даній справи виник внаслідок неправильних дій позивача, відмовив у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Проктер Енд Гембл Україна". Поряд з цим, надавши оцінку поданим позивачем доказам понесених витрат та обсягу наданих послуг, врахувавши доводи відповідача, суд визнав обґрунтованим заявлений Товариством з обмеженою відповідальністю "Пролог-93" розмір витрати на професійну правничу допомогу.

Однак суд апеляційної інстанції не погоджується із висновком суду першої інстанції в частині обґрунтованості витрат позивача на правову допомогу в розмірі 182000,00 грн та вважає, що ухвалюючи додаткове рішення суд допустив неправильне застосування норм процесуального права, зокрема ст. 126 ГПК України.

Так, судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи (аналогічний висновок міститься у п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №242/4741/16-ц).

Згідно зі ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ст. 126 ГПК України).

15.05.2023 до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Проктер Енд Гембл Україна" надійшло клопотання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1038713,76 грн.

В обґрунтування поданого клопотання відповідач зазначив, що оскільки спір у даній справі виник через недобросовісну поведінку позивача, в силу вимог ч. 9 ст. 129 ГПК України, витрати відповідача на правову допомогу слід покласти на позивача не залежно від вирішення спору.

Відповідно до ч. 9 ст. 129 ГПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Колегія суддів зазначає, що під час апеляційного перегляду рішення Господарського суду міста Києва від 04.05.2023 судом не встановлено обставин того, що спір у даній справі виник саме внаслідок неправильних дій позивача, тоді як встановлено вину відповідача щодо несвоєчасності повернення орендованого майна. А отже, саме з підстав порушення відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань по поверненню приміщення з оренди, позивач скористався своїм правом на захист порушених прав та звернувся до суду з даним позовом про стягнення пені.

Відтак, суд першої інстанції вірно встановивши факт відсутності як суперечливої поведінки позивача так і неправильних дій, які спровокували судовий спір, правомірно відмовив відповідачу в задоволенні клопотання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, що спростовує доводи апеляційної скарги про порушення судом вимог ч. 9 ст. 129 ГПК України.

Стосовно заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Пролог-93" про винесення додаткового рішення та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Проктер Енд Гембл Україна" 182000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, яка була подана до суду 10.05.2023, колегія суддів встановила наступне.

На виконання п. 2 ч. 8 ст. 129 ГПК України Товариством з обмеженою відповідальністю "Пролог-93" подано до Господарського суду міста Києва наступні докази:

- копію договору про надання правової допомоги №110/20 від 01.09.2020;

- копію додаткової угоди №20/12/21 від 20.01.2021 до договору про надання правової допомоги №110/20 від 01.09.2020;

- копію довіреності №01/2021 від 04.01.2021;

- копію додаткової угоди №6 від 01.12.2022 до договору про надання правової допомоги №110/20 від 01.09.2020;

- копію рахунку №116 від 09.03.2023 на суму 25000,00 грн;

- копію платіжної інструкції №6352 від 16.03.2023 на суму 25000,00 грн;

- детальний опис наданих послуг професійної правничої допомоги від 05.05.2023;

- копію акту приймання-передачі наданої правової допомоги (послуг) №110/20/6/1 від 05.05.2023;

- копію рахунку №130 від 08.05.2023 на суму 157000,00 грн;

- копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 22.02.2019 №000644.

Згідно договору про надання правової допомоги №110/20 від 01.09.2020 укладеного між Адвокатським об`єднанням «Пленум» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Пролог-93", адвокатське об`єднання зобов`язується представляти інтереси клієнта, захищати його права, інтереси та надавати інші види правової допомоги у відповідності до чинного законодавства України, даного договору та додатків до нього, а клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правову допомогу та компенсувати фактичні витрати на її надання в обсязі та на умовах, визначених додатковими угодами до цього договору.

Пунктами 3.1., 3.2. договору унормовано, що гонорар - це винагорода за здійснення захисту, представництва інтересів клієнта та надання йому інших видів правової допомоги на умовах і в порядку, що визначені договором. Гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені сторонами та зазначені в додатках до договору.

Згідно п. 4.1 договору, в редакції додаткової угоди №20/12/21 від 20.12.2021, договір набуває чинності з моменту підписання та діє до 31.12.2024.

Додатковою угодою №6 від 01.12.2022 до договору встановлено, що вартість правової допомоги у спорі щодо стягнення коштів за договором оренди з Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Проктер Енд Гембл Україна", а саме неустойки у розмірі подвійної орендної плати за час прострочення повернення частини приміщень з оренди, становить 4000,00 грн за одну годину надання правової допомоги та 6000,00 грн за участь адвоката в судовому засіданні.

05.05.2023 між сторонами підписано акт приймання-передачі наданої правової допомоги (послуг) №110/20/6/1, згідно якого загальна вартість наданої правової допомоги за додатковою угодою №6 від 01.12.2022 до договору становить 182000,00 грн.

З матеріалів справи слідує, що представництво інтересів позивача від адвокатського об`єднання здійснював адвокат Стеченко Я.В. про що свідчить виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, довіреність №01/2021 від 04.01.2021 та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 22.02.2019 №000644. Участь адвоката Стеченко Я.В. у судових засіданнях, призначених для розгляду справи №910/14014/22, підтверджується протоколами судових засідань, які містяться у даній справі. Також матеріали справи містять докази підписання процесуальних документів представником позивача - Стеченко Я.В.

Отже, матеріалами справи підтверджується факт надання позивачу Адвокатським об`єднанням «Пленум» послуг на заявлену до стягнення суму.

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Проктер Енд Гембл Україна" заперечує щодо заявленого позивачем розміру судових витрат посилаючись на те, що розмір витрат на правову допомогу не відповідає принципам співмірності, достовірності, пропорційності та обґрунтованості цих витрат. А тому просить суд відмовити в покладенні на нього витрат позивача в повному обсязі або зменшити витрати позивача.

Північний апеляційний господарський суд частково погоджується з доводами відповідача щодо зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу та про неповне доведення заявником надання зазначених в акті послуг, їх співмірності, фактичності та неминучості їх надання, з огляду на таке.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 ГПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (ст. 129 ГПК України).

Разом з тим чинне процесуальне законодавство також визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою №58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", п.п. 79 і 112).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Тобто нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).

У постанові Верховний Суд від 11.06.2021 у справі №34-16/17-3683-2011 висловив висновок про те, що під час вирішення питання про розподіл витрати на професійну правничу допомогу суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, визначеними у частині 4 статті 126 ГПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення чи заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

Така позиція випливає з правових висновків, які послідовно викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі №915/237/18, від 24.10.2019 у справі №905/1795/18, від 17.09.2020 у справі №904/3583/19, від 18.03.2021 №910/15621/19 тощо.

За змістом ч. 3 ст. 237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон №5076-VI) адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону №5076-VI).

Закон №5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (п. 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц; п. 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).

Частинами першою та другою статті 30 Закону №5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону №5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

У розгляді даного спору судова колегія враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19. У наведеній постанові Верховний Суд у звернув увагу на те, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч. 4 ст. 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях ст. 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у ст. 43 Конституції України.

Відповідно до поданого заявником акту приймання-передачі наданої правової допомоги (послуг) №110/20/6/1 від 05.05.2023, Адвокатське об`єднання «Пленум» надало Товариству з обмеженою відповідальністю "Пролог-93" наступну правову допомогу:

1. Згідно п. 3.1 додаткової угоди №6 від 01.12.2022 адвокатське об`єднання надало правову допомогу клієнту в розмірі - 41 година, загальною вартістю 164000,00 грн:

- аналіз документів, надання консультації клієнту та узгодження пропозиції по захисту прав клієнта у суді першої інстанції, складання позовної заяви та подання до суду - 13 год, що становить 52000,00 грн;

- аналіз відзиву на позовну заяву та доданих додатків, надання консультацій клієнту з приводу позиції відповідача та узгодження подальшої позиції по захисту прав клієнта у суді першої інстанції - 4 години, що становить 16000,00 грн;

- складання відповіді на відзив та подання до суду - 12 годин, що становить 48000,00 грн;

- складання відмови від надання відповіді на поставлені запитання відповідачем у відзиві на позовну заяву та подання до суду - 3 години, що становить 12000,00 грн;

- ознайомлення з матеріалами судової справи №910/14014/22 в Господарському суді міста Києва - 2 години, що становить 8000,00 грн;

- складання, подання до суду та надсилання стороні заяви про неврахування відзиву на позовну заяву при розгляді справи та не прийняття до розгляду доказів наданих з відзивом з підстав пропуску строку на їх подання - 2 години, що становить 8000,00 грн;

- пошук та аналіз практики Верховного Суду з розгляду справ в подібних правовідносинах, яка підлягає застосуванню при розгляді справи клієнта - 4 години, що становить 16000,00 грн;

- складання подання до суду та надсилання стороні письмових пояснень по справі з викладенням правових позицій Верховного Суду, що підлягають застосуванню при розгляді справи клієнта - 1 година, що становить 4000,00 грн.

2. Згідно п. 3.2 додаткової угоди №6 від 01.12.2022 до договору, надана правова допомога на загальну суму 18000,00 грн:

- представництво інтересів клієнта у судовому засіданні по справі №910/14014/22 в Господарському суді міста Києва 09.02.2023, 23.03.2023 та 04.05.2023, що становить по 6000,00 грн за кожне судове засідання.

Загальна вартість наданих за актом про надання послуг робіт становить 182000,00 грн.

Колегія суддів враховує, що у п. 4.16 постанови від 30.11.2020 у справі №922/2869/19 Верховний Суд вказав, що висновки "суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони" та "суд має право зменшити суму судових витрат, встановивши їх неспіврозмірність, незалежно від того, чи подавалося відповідачами відповідне клопотання" не є тотожними за своєю суттю, і фактично другий висновок відповідає викладеному в п. 6.1 постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, що "під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. Суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи".

За таких обставин, колегія суддів касаційного господарського суду у справі №922/2869/19 вказала, що висновки судів про частково відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав не пов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчать про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У такому разі, суди мають таке право відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України та висновків об`єднаної палати про те, як саме повинна застосовуватися відповідна норма права.

Відповідна правова позиція Верховного Суду викладена також і в постанові від 11.11.2021 у справі №910/7520/20.

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7 та 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу (такий висновок міститься в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 12 січня 2023 року у cправі №911/272/21, від 12.01.2023 у справі №910/8342/21, від 20 грудня 2022 року у cправі №910/6310/21).

У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема наданих у підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.

Таким чином, з урахуванням конкретних обставин, суд може обмежити заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Такі докази, відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України, суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Здійснивши аналіз доказів поданих позивачем в обґрунтування витрат на правову допомогу, враховуючи принцип співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та фактично виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, колегія суддів вважає, що покладення на відповідача по справі усіх витрат понесених позивачем на оплату послуг адвоката не є розумним та необхідним.

Враховуючи, що дії відповідача щодо несвоєчасного повернення орендованого майна зумовили звернення позивача до суду з даним позовом, колегія суддів вважає, що витрати позивача на складання позовної заяви в обсязі 13 год часу, що становить 52000,00 грн є обґрунтованими та неминучими виходячи з обставин даної справи. Водночас колегія суддів вважає, що заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на пошук та аналіз судової практики Верховного Суду з розгляду справ в подібних правовідносинах, яка підлягає застосуванню при розгляді справи клієнта в розмірі 16000,00 грн (4 год) є необґрунтованим та не підлягає до задоволення, оскільки поглинаються такою послугою як складання та подання до суду позовної заяви.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що правова позиція позивача щодо суті спору була сформована під час звернення до суду з позовною заявою, а тому, на переконання суду, для підготовки відповіді на відзив представнику позивача достатньо було 6 год часу, що становить 24000,00 грн. Поряд з цим послуга щодо аналізу відзиву на позовну заяву (4 год, що становить 16000,00 грн) не відповідає критерію дійсності, розумності та реальності, оскільки вказана послуга частково поглинається такою послугою як підготовка відповіді на відзив, а тому є обґрунтованим розрахунок даної послуги на суму 4000,00 грн (1 год).

Крім того, виходячи з критеріїв, які визначені у частині 4 статті 126 ГПК України, судова колегія дійшла висновку, що заявлені до стягнення позивачем з відповідача витрати за: складання відмови від надання відповіді на поставлені запитання відповідачем у відзиві на позовну заяву та подання до суду (3 год на суму 12000,00 грн); складання заяви про неврахування відзиву на позовну заяву при розгляді справи та не прийняття до розгляду доказів наданих з відзивом з підстав пропуску строку на їх подання (2 год на суму 8000,00 грн) не відповідають вказаним критеріям, оскільки є завищеними, неспівмірними з виконаною адвокатом роботою, а їх відшкодування матиме надмірний характер для відповідача, що не узгоджується із принципом розподілу таких витрат, а тому підлягають зменшенню до 8000,00 грн (по 4000,00 грн за кожну послугу).

Також суд вважає, що заявлений до стягнення розмір витрат за ознайомлення з матеріалами справи на суму 8000,00 грн підлягає зменшенню, оскільки станом на час ознайомлення з матеріалами справи (27.02.2023) матеріали справи містилися в 1-му томі на 261 аркуші, з них: 60 аркушів позовної заяви; 14 аркушів процесуальних документів суду; 179 аркушів відзиву на позовну заяву; 8 аркушів ордери, доручення та клопотання відповідача на ознайомлення з матеріалами справи. А відтак, беручи до уваги, що позивачем окремо заявлено до стягнення з відповідача витрати на ознайомлення з відзивом на позовну заяву та підготовку відповіді на відзив, колегія суддів вважає, що обґрунтованим до стягнення за надання послуг з ознайомлення з матеріалами справи є витрати в розмірі 4000,00 грн

Витрати за складання письмових пояснень по справі з викладенням правових позицій Верховного Суду у розмірі 4000,00 грн є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Водночас колегія суддів зазначає, що такі види послуг як направлення документів не потребують спеціальних знань у галузі права та не можуть бути віднесенні до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені в ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а тому витрати на здійснення вказаних робіт не можуть бути відшкодовані, як витрати на професійну правничу допомогу.

Разом з тим суд вважає, що участь адвоката Стеченка Я.В. у судових засіданнях Господарського суду міста Києва (09.02.2023, 23.03.2023 та 04.05.2023) у даній справі є дійсними та необхідними послугами у цій справі, підтверджені належними доказами, а відтак є розумним та обґрунтованим розрахунок заявником цих послуг на суму 18000,00 грн.

У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.05.2021 року по справі №910/7586/19 відзначено, що беручи на себе обов`язок щодо здійснення представництва інтересів клієнта в суді, адвокат бере на себе відповідальність не лише за якусь одну дію, наприклад написання процесуального документу чи виступ у суді, а бере на себе обов`язок по вчиненню комплексу дій, метою яких є забезпечення реалізації та захисту прав і обов`язків клієнта. Отже, участь у судовому засіданні являє собою не формальну присутність на ньому, а підготовку адвоката до цього засідання, витрачений час на дорогу досудового засідання та у зворотному напрямку, його очікування та безпосередня участь у судовому засіданні.

При цьому тривалість участі у судовому засіданні не може бути наперед відомою учасникам справи та короткий час такого засідання не може слугувати підставою для покладення судом таких витрат на сторону, яка заявила про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу (такі підстави визначені лише у ч. ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, про що описано вище).

Північний апеляційний господарський суд наголошує, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача (подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 04.10.2021 від №640/8316/20, від 21.10.2021 у справі №420/4820/19 тощо). Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.01.2022 у справі №911/2737/17).

З огляду на зазначене, вирішуючи питання про стягнення судових витрат за надання правової допомоги, з урахуванням критеріїв розумності і реальності таких витрат, їх співмірності зі складністю справи та виконаною адвокатами роботою (наданими послугами), наданих стороною доказів на підтвердження таких витрат, та зважаючи на заперечення відповідача щодо розподілу таких витрат, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви позивача та наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення Товариством з обмеженою відповідальністю "Пролог-93" розміру витрат на професійну правничу допомогу з 182000,00 грн до 114000,00 грн.

Відтак додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 08.06.2023 у справі №910/14014/22 в частині розгляду заяви позивача про розподіл судових витрат підлягає скасуванню, як таке, що прийняте з порушенням норм процесуального права, з прийняттям нового рішення про часткове задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Пролог-93" про ухвалення додаткового рішення та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Проктер Енд Гембл Україна" 114000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Отже, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Проктер Енд Гембл Україна" підлягає частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат у зв`язку з розглядом апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення судом не здійснюється, оскільки позивачем оскаржено додаткове рішення щодо вирішення питання про розподіл судових витрат. Сплата судового збору за подання апеляційної скарги на додаткове рішення Законом України «Про судовий збір» не передбачена.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Проктер Енд Гембл Україна" задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.05.2023 у справі №910/14014/22 залишити без змін.

3. Пункти 1, 2 резолютивної частини додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 08.06.2023 у справі №910/14014/22 скасувати та прийняти в цій частині нове рішення.

4. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Пролог-93" про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Проктер Енд Гембл Україна" (08304, Київська обл., м. Бориспіль, вул. Завокзальна, буд. 2, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Пролог-93" (04070, м. Київ, вул. Ігорівська/Набережно-Хрещатицька, 13/5, ) 114000 (сто чотирнадцять тисяч) грн витрат на професійну правничу допомогу.

6. В іншій частині у задоволенні заяви відмовити.

7. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

8. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 31.07.2023.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов