номер провадження справи 5/74/23
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.07.2023 Справа № 908/724/23

м.Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі: судді Проскурякова К.В., при секретарі судового засідання Шельбуховій В.О., розглянувши матеріали справи

За позовом: Фізичної особи-підприємця Маляревич Зої Олександрівни ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 )

До відповідача: Фізичної особи-підприємця Лахніка Дмитра Ігоровича ( АДРЕСА_2 ; ІПН НОМЕР_2 )

про стягнення 555 789,25 грн.,

За участю представників:

від позивача: Романченко О.М. - адвокат, ордер серії АХ № 1128512 від 30.04.2023р. - в режимі відеоконференції;

Від відповідача: Лахнік Д.І. - в режимі відеоконференції;

Штабовенко Д.В., ордер АР № 1096239 від 15.03.2023, адвокат - в залі суду

СУТЬ СПОРУ:

07.03.2023 до Господарського суду Запорізької області через систему "Електронний суд" надійшла позовна заява Маляревич Зої Олександрівни до Фізичної особи-підприємця Лахнік Дмитро Ігоровича про повернення безпідставно набутого майна - коштів в розмірі 555789,25 грн.

07.03.2023 автоматизованою системою документообігу господарського суду Запорізької області здійснено автоматичний розподіл судової справи між суддями, справу №908/724/23 розподілено судді Проскурякову К.В.

Ухвалою суду від 13.03.2023 вказану позовну заяву на підставі п. 2 ч. 3 ст. 162, п. 2 ч. 1 ст. 164, ст. 174 ГПК України залишено без руху.

Ухвалою від 21.03.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/724/23 в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та без повідомлення (виклику) учасників справи. Присвоєно справі номер провадження - 5/74/23 та вирішено розгляд справи по суті розпочати з 20.04.2023.

Ухвалою суду від 20.04.2023 розгляд справи №908/724/23 вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі. Підготовче засідання призначено на 17.05.2023 о/об 10 год. 30 хв. з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 17.05.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, перше судове засідання з розгляду справи по суті призначено на 14.06.2023 о 10 год. 30 хв. з повідомленням (викликом) сторін.

В судовому засіданні 14.06.2023 судом було оголошено перерву до 12.07.2023 на 12 год. 00 хв.

06.07.2023 до господарського суду Запорізької області від ФОП Лахніка Д.І., за вх. вх. № 14524/08-08/23 надійшла заява про відвід судді Проскурякова К.В у справі № 908/724/23.

Ухвалою суду від 10.07.2023р. заява ФОП Лахніка Д.І. від 06.07.2023 вх. № 14524/08-08/23 про відвід судді Проскурякова К.В у справі № 908/724/23 визнано необґрунтованою. Матеріали справи № 908/724/23 передані на автоматизований розподіл, для визначення судді, який вирішуватиме питання про відвід, у порядку, встановленому ч.1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.07.2023, справу № 908/724/23 для розгляду заяви про відвід судді по справі визначено судді Горохову І.С.

Ухвалою суду від 11.07.2023р. (суддя Горохов І.С.) у задоволенні заяви ФОП Лахніка Д.І. про відвід судді Проскурякова К.В. від 06.07.2023 у справі № 908/724/23 відмовлено.

В судовому засіданні 12.07.2023р., яке здійснювалось відповідно до ч. 1 ст. 222 ГПК України, із застосуванням технічних засобів фіксації судового процесу на комплексі "Акорд", а також за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку судом завершено розгляд справи по суті і проголошено вступну та резолютивну частини цього рішення.

Як вбачається з позовної заяви свої вимоги Позивач обґрунтовує тим, що ФОП Маляревич З.О. згідно з платіжного доручення № 130 від 01.10.2022 року перераховано на розрахунковий рахунок ФОП Лахнік Д.І. суму коштів у розмірі 59 400,00 грн з призначенням платежу: оплата згідно договору; згідно з платіжного доручення № 140 від 01.12.2022 року перераховано на розрахунковий рахунок ФОП Лахнік Д.І. суму коштів у розмірі 363 000,00 грн з призначенням платежу: оплата згідно договору; згідно з платіжного доручення № 137 від 03.11.2022 року перераховано на розрахунковий рахунок ФОП Лахнік Д.І. суму коштів у розмірі 3 489,25 грн з призначенням платежу: оплата згідно договору; згідно з платіжного доручення № 126 від 21.09.2022 року перераховано на розрахунковий рахунок ФОП Лахнік Д.І. суму коштів у розмірі 129 900,00 грн з призначенням платежу: оплата згідно договору. Вказані суми були перераховані Позивачем на рахунок ФОП Лахнік Д.І. помилково, оскільки жодних діючих договорів між сторонами спору не існувало, не укладалося та жодних грошових зобов`язань ФОП Маляревич З.О. перед ФОП Лахнік Д.І. не має. Вказане свідчать про відсутність між сторонами договірних зобов`язань, докази протилежного відсутні, у зв`язку з чим, перераховані ФОП Маляревич З.О. на рахунок ФОП Лахнік Д.І. грошові кошти у розмірі 555 789,25 грн, з урахуванням приписів ст.1212 Цивільного кодексу України, вважаються такими, що безпідставно набуті ФОП Лахнік Д.І. Відповідно до ч. 1 ст. 1213 Цивільного кодексу України, набувач зобов`язаний повернути безпідставно отримані кошти. 19 грудня 2022 року ФОП Маляревич З.О. направила до ФОП Лахнік Д.І. письмову вимогу повернути Позивачу безпідставно отримані грошові кошти сумі 555 789,25 грн., однак ФОП Лахнік Д.І. проігнорував дану вимогу. Просить стягнути з відповідача на свою користь 555 789,25 грн.

11.04.2023 судом отримано від ФОП Лахніка Д.І. відзив на позов, відповідно до якого відповідач заперечив проти доводів позивача. Зазначив, що грошові кошти, які є предметом спору були перераховані позивачем за поставлений йому товар, тобто відсутні правові підстави вважати, що наявне безпідставне перерахування коштів. Обґрунтовуючи свою позицію відповідач послався на те, що довгий час мав дружні та партнерські бізнес-стосунки з ОСОБА_2 , яка в свою чергу закуповувала товар у відповідача та реалізовувала його за допомогою інших бізнес-партнерів (у відзиві наведений перелік осіб). Оскільки Лахнік Д.І. та ОСОБА_2 мали сталі бізнесстосунки, операції проводились без укладання договорів, шляхом виставлення заявок, проведення оплат та відвантажень через підконтрольних ОСОБА_2. ФОП-ів, в тому числі позивача. В один день 06.02.2023р. такими підконтрольними ФОП-ами було подано до господарського суду Запорізької області шість ідентичних позовів до Відповідача, в яких усі вказували на помилковість перерахування коштів. Проте Відповідач стверджує, що за домовленістю з ОСОБА_2. Відповідач за її заявкою здійснював поставки свого товару до кінцевих споживачів, а оплати надходили від підконтрольних ОСОБА_2. ФОП-ів. На підтвердження своїх доводів до відзиву додані скріншоти листування з мобільного застосунку Viber. Також відповідач не згоде із застосуванням до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України. З урахуванням викладеного просив суд здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. Відмовити у задоволені позову. Судові витрати покласти на позивача.

14.04.2023 до суду через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач спростовуючи позицію відповідача зазначив, що доводи відповідача є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не відповідають обставинам справи. Зауважував, що Відповідач не надав жодного доказу на підтвердження наявності у нього з позивачем договірних правовідносин, які б підтверджували правомірність отримання грошових коштів, які є предметом спору. Вказав, що чинне законодавство України не містить поняття "підконтрольність ФОП", надана переписка у месенджері у вигляді роздруківки скріншотів не є належним та допустимим доказом, оскільки не скріплена ЕЦП. Чинним законодавством України не заборонено різним ОФПам користуватися послугами одного фахівця у галузі бухгалтерії . Відпоідач так і не надав суду доказів існування між сторонами спору будь-якого договору як підстави для отримання спірних коштів, доказів відвантаження товарів або надання послуг Позивачу.

23.05.2023 на електронну адресу суду Відповідач надіслав заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначив, що через неявку позивача в судове засідання суд і відповідач позбавлені можливості вислухати позицію заявника безпосередньо, а також задати позивачу необхідні запитання. Звертав увагу суду на наявність у відповідача обґрунтованих підстав вважати, що позовна заява і відповідь на відзив подавались не позивачем, а невідомою особою з використанням його електронного цифрового підпису. З урахуванням наведених доводів, відповідач просив суд залишити позов без розгляду на підставі ст. 226 ГПК України. Також відповідач з урахуванням відсутності доводів наведених у спростування доданих доказів просив суд застосувати презумпцію цілісності (достовірності) електронних доказів про необхідність застосування якої наголошував Верховний Суд у постанові від 03.08.2022 по справі №910/5408/21. Посилався на те, що оплати, які були здійснені на користь ФОП Лахнік Д.І. не були спонтанною помилкою, а є результатом пов`язаної господарської діяльності ланцюга постачання товарів за замовленням ПП "ТД Династія", від ФОП Лахніка Д.І, до кінцевих споживачів, та з оплатою від підконтрольних ОСОБА_2. ФОП-ів. З урахуванням викладеного просив розглянути питання про залишення позову без розгляду, відмовити у задоволенні позовної заяви, судові витрати покласти на позивача.

Наявні матеріали справи дозволяють розглянути справу по суті.

Розглянувши матеріали справи та оцінивши надані докази, вислухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

21.09.2022 згідно платіжної інструкції № 126 ФОП Маляревич З.О. перераховано на розрахунковий рахунок ФОП Лахнік Д.І. суму коштів у розмірі 129 900,00 грн. з призначенням платежу: оплата згідно договору.

01.10.2022 згідно платіжної інструкції № 130 ФОП Маляревич З.О. перераховано на розрахунковий рахунок ФОП Лахнік Д.І. суму коштів у розмірі 59 400,00 грн. з призначенням платежу: оплата згідно договору.

03.11.2022 згідно платіжної інструкції № 137 ФОП Маляревич З.О. перераховано на розрахунковий рахунок ФОП Лахнік Д.І. суму коштів у розмірі 3 489,25 грн. з призначенням платежу: оплата згідно договору.

01.12.2022 згідно платіжної інструкції № 140 ФОП Маляревич З.О. перераховано на розрахунковий рахунок ФОП Лахнік Д.І. суму коштів у розмірі 363 000,00 грн. з призначенням платежу: оплата згідно договору.

Загальна сума перерахованих коштів склала 555 789,25 грн.

Позивач вважає, що вказана сума була перерахована на рахунок ФОП Лахнік Д.І. помилково, оскільки жодних діючих договорів між сторонами спору не існувало, не укладалось та жодних грошових зобов`язань ФОП Маляревич З.О. перед ФОП Лахнік Д.І. не має. Таким чином ФОП Лахнік Д.І. безпідставно заволодів майном ФОП Маляревич З.О., яким є грошові кошти у розмірі 555 789,25 грн., а тому позивач набув право на повернення цих коштів відповідно до ст.ст. 1212-1214 ЦК України.

З метою досудового врегулювання спору 19 грудня 2022 року ФОП Маляревич З.О. направила на адресу відповідача вимогу про необхідність повернення безпідставно отриманих грошових коштів в сумі 555 789,25 грн. Також відповідача було попереджено, що у разі не задоволення вимоги позивач буде змушений звернутися за захистом своїх прав з позовом до суду.

Вимога залишена відповідачем без реагування, грошові кошти в добровільному порядку не повернуті.

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Підставою для звернення з позовом до суду позивач зазначив помилкове перерахування відповідачу чотирма платежами грошових коштів в загальному розмірі 555 789,25 грн.

Відповідно до абз. 2 п.п. 1.24. ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" помилковий переказ - це рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Згідно з абз. 2 п.п. 1.23. ст. 1 вищезазначеного Закону неналежним отримувачем є особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Оцінюючи правомірність заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 1212 Цивільного України, на яку посилається позивач як на підставу заявлених вимог, визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч.2 ст.1212 Цивільного кодексу України).

Аналіз ст. 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Крім того, згідно з п.3 ч.3 ст.1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави.

Отже для виникнення зобов`язання, передбаченого ст.1212 Цивільного кодексу України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі (аналогічний висновок викладений у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.08.2018 у справі № 334/2517/16-ц та від 13.01.2021 у справі № 539/3403/17).

Подібний висновок також сформульовано у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 910/16334/19.

Таким чином, вирішення питання про стягнення безпідставно набутих коштів залежить від висновків про наявність/відсутність між сторонами договірних правовідносин, на підставі яких здійснено відповідне перерахування заявлених до стягнення коштів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17 вказала, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливого розгляду справи судом. Аналогічний висновок викладений і у постанові Верховного Суду від 20.01.2022 року у справі №910/3299/20 (923/315/20) та у постанові Верховного Суду від 24.11.2021 року у справі №924/232/18.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

У пунктах 1 - 3 частини1 статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 73 ГПК України).

Згідно з частинами 1, 3 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 ГПК України).

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема, внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Згідно зі статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Заперечуючи проти позову відповідач посилався на наявність між сторонами господарських правовідносин, втім будь-яких доказів, які б підтверджували факт укладення між ним та Позивачем будь-якого правочину, на підставі якого здійснювалися платежі, або вчинення насамперед відповідачем дій щодо виконання зобов`язань (поставка товару, надання послуг тощо) на суму, яка є предметом спору, він суду не надав.

Жодних належних та допустимих доказів того, що правовідносини Відповідача з ОСОБА_2 та ПП "ТД "Династія" мають будь-яке відношення до перерахування спірних коштів Відповідачем суду не надано. Його доводи стосовно підконтрольності Позивача ОСОБА_2 також є безпідставними та необґрунтованими.

Приймаючи рішення у цій справі суд також враховує правові позиції, висловлені Великою Палатою Верховного суду у постанові від 21.06.2023р. у справі № 916/3027 щодо прийнятності та оцінки електронних доказів та роздруківок листування у месенджерах:

31. Відповідно до частин першої, другої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

32. Згідно зі статтею 96 ГПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо). Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.

Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

33. Відповідно до частин першої, другої статті 5 Закону № 851-IV електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством.

34. Згідно із частиною першою статті 7 Закону № 851-IV оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

35. З наведених норм права вбачається, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України).

36. Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21), і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для того, щоб його змінювати.

37. Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.

38. При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах.

З огляду на вказане, оцінюючи додані до матеріалів справи Відповідачем докази у вигляді скріншотів (роздруківки) листування між невстановленими особами у месенджерах суд констатує, що з нього неможливо встановити авторів цього листування. Крім цього у ньому фактично відсутні на вказівки на будь-які господарські відносини саме між Позивачем та Відповідачем. Наявна у ньому інформація стосується взаємовідносин Відповідача з користувачем "Династия Снэк", але також без доказів, які б дозволили достовірно ідентифікувати отримувачів та відправників цих повідомлень.

Отже, вказану роздруківку повідомлень у месенджері суд не приймає у якості належних та допустимих доказів на підтвердження наявності господарських відносин між сторонами у цій справі.

Додані Відповідачем копії видаткових накладних № 11079 від 23.10.2022р., № 11080 від 23.10.2022р., № 10964 від 07.09.2022р., № 10988 від 19.09.2022р., № 10968 від 09.09.2022р. свідчать про те, що ФО Лахнік Д.І. відпускав товар покупцю - "ТД Династия ФОП Завадська". Жодних вказівок на те, що Позивач є стороною цих господарських відносин вказані документи не містять.

Суд зауважує, що визначальною ознакою господарської операції у розумінні статей 1, 3, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, при розгляді справи слід дослідити, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Зокрема, обставини здійснення перевезення товару поставленого за видатковими накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності позивача/відповідача тощо (правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у справі №905/49/15, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18).

У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 916/922/19).

Такий факт повинен оцінюватися в сукупності з іншими доказами у справі, оскільки вибіркова оцінка доказів не відповідає приписам процесуального законодавства.

Матеріалами справи підтверджується наявність у спірних правовідносинах всіх трьох необхідних елементів виникнення кондикційних правовідносин - факт набуття відповідачем майна (грошових коштів в розмірі 555 789,25 грн.), факт набуття відповідачем цього майна саме за рахунок позивача (в результаті переказу з рахунку позивача на рахунок відповідача коштів згідно з платіжними інструкціями, які міститься в матеріалах справи), відсутність між сторонами господарських правовідносин, що свідчить про відсутність правових підстав для перерахування (оплати) позивачем грошових коштів на користь відповідача.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про відсутність між сторонами господарських зобов`язань (наявності правочинів), вказаних як підстава для перерахування коштів у платіжних інструкціях № 126 від 21.09.2022, № 130 від 01.10.2022, № 137 від 03.11.2022 та № 140 01.12.2022, а отже достатніх правових підстав для набуття відповідачем за рахунок позивача 555 789,25 грн.

Відповідач зазначені обставини не спростував, належних та допустимих доказів наявності правових підстав для сплати позивачем на користь відповідача зазначеної у позові грошової сум, суду не надав. Також відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження наявності між сторонами господарських правовідносин щодо замовлення позивачем відповідачу поставки товару або надання послуг та, як наслідок, наявності правових підстав для отримання вартості такого товару або наданих послуг (виконаних робіт) в сумі заявлених позовних вимог.

Сама по собі наявність зареєстрованого 30.03.2023 відділом поліції №1 ЗРУП ГУ НП в Запорізькій області повідомлення про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 384 КК України № 0000117 жодним чином не спростовує доводів Позивача, а також не є доказом тверджень Відповідача, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 75 ГПК України лише вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Приймаючи рішення суд також враховує, що статтею 16 ГПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника (ч. 1 ст. 56 ГПК України).

Згідно з ч.1 ст. 58 ГПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст.20 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" (далі - Закон), під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема: представляти і захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у суді, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, громадських об`єднаннях, перед громадянами, посадовими і службовими особами, до повноважень яких належить вирішення відповідних питань в Україні та за її межами.

Згідно з ч.1 ст.26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Ордером є письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера (ч. 2 ст. 26 Закону).

Таким чином надаючи право адвокату здійснювати представництво та захист своїх інтересів клієнт обумовлює обсяг наданих адвокату повноважень, який визначається змістом довіреності або відповідним договором на надання правової допомоги.

Приписами ст. 60 ГПК України встановлено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Ордер на надання правової допомоги - письмовий документ, що посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги у випадках і порядку, встановлених Законом України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" та має бути оформлений відповідно до вимог, встановлених Положенням про ордер на надання правничої (правової) допомоги, затвердженим рішення Ради адвокатів України №41 від 12.04.2019 року.

Згідно з п.3 Положення № 41 в Україні встановлюється єдина, обов`язкова для всіх адвокатів, типова форма ордера, яку затверджує Рада адвокатів України (зразок в Додатку 1 до Положення №41).

Пункт 6 Положення №41 визначає, що бланки ордерів, згідно затвердженої типової форми, генеруються у відповідному розділі "Особистого кабінету адвоката" на офіційному вебсайті Національної асоціації адвокатів України www.unba.org.ua, слідуючи командам системи.

Таким чином, Рада адвокатів України, затвердивши в новій редакції Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги, передбачила впровадження процедури електронного генерування ордерів на надання правничої (правової) допомоги адвокатом через особистий кабінет адвоката на офіційному вебсайті НААУ.

Ордер, згенерований онлайн, містить усі необхідні реквізити звичайного ордеру, а також має двовимірний штрих-код (QR-код) з посиланням на профайл адвоката в ЄРАУ. При генеруванні ордерів їм присвоюється серія кожного регіону.

Облік згенерованих ордерів здійснюється автоматично системою управління електронної бази даних ЄРАУ. Історія генерування ордерів відображається у відповідному розділі "Особистого кабінету адвоката" на офіційному вебсайті НААУ та у адміністративній частині електронної бази даних ЄРАУ.

Наявний в матеріалах справи ордер серії АХ №1128512 від 30.04.2023, який у даному випадку є належним доказом підтвердження повноважень адвоката Романченка Олексія Михайловича діяти від імені та в інтересах Фізичної особи-підприємця Маляревич З.О., оскільки він згенерований в особистому кабінеті адвоката, як того вимагає Положення № 41.

Аналіз наведеного вище свідчить, що Позивач відповідно до приписів чинного законодавства України уповноважив адвоката Романченка О.М. діяти від його імені, представляти його інтереси в судових засіданнях, зокрема у справі №908/724/23, надавати необхідні докази та пояснення щодо заявлених позовних вимог.

Також, суд звертає увагу, що основним завданням адвоката є вжиття всіх можливих, передбачених законом заходів, спрямованих на захист порушеного чи оспорюваного права, в тому числі надання належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

Враховуючи викладене, доводи Відповідача про необхідність обов`язкової присутності в судових засіданнях самого Позивача - фізичної особи-підприємця Маляревич З.О. судом до уваги не приймаються, оскільки за наявності належним чином уповноваженого представника така обов`язкова присутність ГПК України не встановлена.

Позовна заява та інші заяви по суті справи сформовані та подані Маляревич З.О. через систему "Електронний суд" з відповідною ідентифікацією.

Інші доводи Позивача судом до уваги не приймаються в силу викладеного.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини в вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Підсумовуючи викладене, враховуючи предмет та визначені Позивачем підстави позову, з огляду на принципи диспозитивності, змагальності та рівності сторін перед законом і судом, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню судом в повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються на Відповідача.

Керуючись ст. ст. 46, 129, 202, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Лахніка Дмитра Ігоровича ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Фізичної особи-підприємця Маляревич Зої Олександрівни ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) безпідставно отримані грошові кошти в сумі 555 789 (п`ятсот п`ятдесят п`ять тисяч сімсот вісімдесят дев`ять) грн. 25 коп. згідно платіжних інструкцій № 126 від 21.09.2022, № 130 від 01.10.2022, № 137 від 03.11.2022 та № 140 01.12.2022, а також суму витрат зі сплати судового збору у розмірі 8 336 (вісім тисяч триста тридцять шість) грн. 85 коп. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено та підписано 24.07.2023.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено впродовж двадцяти днів з дня складання повного судового рішення у порядку, встановленому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя К.В. Проскуряков