УХВАЛА

31 липня 2023 року

м. Київ

cправа № 910/2376/22

Верховний Суд у складі судді Касаційного господарського суду:

Кондратової І.Д.,

розглянувши касаційну скаргу Комунального підприємства "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва"

на рішення Господарського суду міста Києва

(суддя - Підченко Ю.О. )

від 22.09.2022

та постанову Північного апеляційного господарського суду

(головуючий - Доманська М.Л., судді - Пантелієнко В.О., Отрюх Б.В.)

від 21.06.2023

у справі за позовом Комунального підприємства "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва"

до Публічного акціонерного товариства "Завод "Кузня на Рибальському"

про стягнення 21 346 176,07 грн,

ВСТАНОВИВ:

1. У березні 2022 року Комунальне підприємство "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Завод "Кузня на Рибальському" (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) про стягнення коштів у розмірі 21 346 176,07 грн.

2. Позов обґрунтований тим, що відповідач утримує грошові кошти без належної правової підстави, різниця між вартістю витрат, пов`язаних з відселенням мешканців гуртожитку, визначеної в Звіті про оцінку майна та фактичними витратами, пов`язаними з відселенням мешканців гуртожитку, яка складає 21 346 176,07 грн, відповідно до п. 4.2.9. договору та статті 1212 ЦК України має бути повернута позивачу.

3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.09.2022, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.06.2023, у задоволенні позову відмовлено повністю.

4. Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що до правовідносин сторін не можуть бути застосовані положення статті 1212 ЦК України, оскільки позивач перераховував кошти на виконання діючого правочину та з урахуванням його істотних умов. У договорі не встановлено порядку відшкодування різниці наданих коштів та фактичних витрат у разі якщо за результатами виконання умов договору така різниця виникне. Положення п. 4.2.9. договору, на які послався позивач, не породжують обов`язку відповідача повертати на користь Дирекції різницю між очікуваними та фактичними витратами.

5. 14.07.2023 позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

6. Верховний Суд перевірив форму і зміст касаційної скарги та дійшов висновку про залишення її без руху з огляду на таке.

7. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 290 ГПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).

8. Так, відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

9. У касаційній скарзі скаржник визначає підставами касаційного оскарження судових рішень випадки, передбачені пунктами 1, 3 та 4 частини другої статті 287 ГПК України.

10. Верховний Суд звертає увагу, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 2 пункту 5 частини другої статті 290 цього Кодексу).

11. У цьому випадку необхідно чітко вказати:

- норму права (з посиланням на статтю, частину, абзац тощо), яку суд неправильно застосував в оскаржуваному судовому рішенні;

- навести висновок щодо застосування цієї норми права в оскаржуваному судовому рішенні;

- навести висновок щодо її застосування у постанові Верховного Суду, зазначити дату її прийняття та номер справи;

- обґрунтувати подібність правовідносин у справі, що розглядається, та у справі, в якій Верховний Суд виклав свій висновок.

12. При цьому, обґрунтовуючи подібність правовідносин, як обов`язкової умови для виникнення підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1-3 частини другої статті 287 ГПК України, необхідно враховувати, що подібність правовідносин визначається за відповідними критеріями.

13. Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин потрібно оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів (пункти 25, 26, 31 постанови від 12.10.2021 у справі №233/2021/19).

14. У касаційній скарзі скаржник, визначаючи підставою касаційного оскарження пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає,що суди попередніх інстанцій неправильно застосував норми статті 1212 ЦК України та не врахував висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18, Верховного Суду України від 02.10.2013 у справі № 6-88цс13, від 02.09.2014 у справі № 910/1620/13, від 14.10.2014 у справі № 922/1136/13, від 25.02.2015 у справі № 910/1913/14 та від 02.02.2016 у справі № 6-3090цс15, однак не наводить обґрунтування подібності правовідносин у справі, що розглядається, та у справах, в якій Верховний Суд виклав свій висновок.

15. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися у спірних правовідносинах, і у який спосіб необхідно сформувати єдину практику застосування цих норм.

16. У касаційній скарзі скаржник вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо можливості відстрочення (розстрочки) сплати судового збору для фінансово чутливого комунального сектору господарювання (підприємств бюджетної сфери економіки), в контексті створення сприятливої державної практики країни.

17. Натомість, скаржник не зазначає, яку саме норму права судами першої та апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, який висновок зробили суди в оскаржуваних рішеннях з цього питання, та як на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися у спірних правовідносинах.

18. Також у касаційній скарзі скаржник посилається на порушення судами норм процесуального права, а саме статей 74, 86, 236 ГПК України, та зазначає, що суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України), що є підставою касаційного оскарження, передбаченою пунктом 4 частини другої статті 287 цього Кодексу.

19. Оскаржуючи судові рішення на підставі пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України, скаржнику слід зазначити, яке саме процесуальне порушення призвело до прийняття незаконного судового рішення та вказати яким чином це порушення впливає на встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

20. У разі, якщо скаржник посилається на недослідження зібраних у справі доказів (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України, що є підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд з огляду на порушення норм процесуального права), то у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено, які зібрані у справі докази не досліджені судом, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.

21. При цьому, скаржник у касаційній скарзі чітко не зазначає, які саме докази суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили у справі та не обґрунтовує, яким чином саме це унеможливило встановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

22. Наведені недоліки щодо змісту касаційної скарги є підставою для залишення її без руху, із наданням скаржникові строку на приведення касаційної скарги у відповідність до вимог пунктів 5 частини другої статті 290 ГПК України шляхом викладення касаційної скарги у новій редакції з урахуванням наведених вище вимог процесуального законодавства.

23. Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 290 ГПК України до касаційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

24. Вирішуючи питання щодо обов`язку скаржника сплатити судовий збір у встановлених порядку і розмірі, суд виходить з того, що правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України "Про судовий збір" № 3674-VI від 08.07.2011.

25. Згідно з частиною першою статті 4 цього Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

26. За подання касаційної скарги на рішення суду ставки судового збору встановлюються у розмірі 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підпункти 1, 5 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір").

27. Відповідно до вимог касаційної скарги заявник за подання касаційної скарги мав сплатити судовий збір у розмірі 640 385,28 грн (200 % х (21 346 176,07 грн х 1,5 %).

28. До касаційної скарги не додано документів, що підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку та розмірі.

29. Водночас скаржник просив відстрочити сплату судового збору за подання касаційної скарги до ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції.

30. Верховний Суд розглянув клопотання про відстрочення сплати судового збору за подання касаційної скарги та дійшов висновку про відмову у його задоволенні з таких підстав.

31. Відповідно до статті 8 Закону України "Про судовий збір", враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов:

1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або

2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або

3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

32. Із системного аналізу змісту норм зазначеної статті вбачається, що положення пунктів 1 та 2 частини першої статті 8 Закону України "Про судовий збір" не поширюються на юридичних осіб, незалежно від наявності майнового критерію (майнового стану учасника справи - юридичної особи), а положення пункту 3 частини першої цієї статті можуть бути застосовані до юридичної особи за наявності майнового критерію, але тільки у справах, визначених цим пунктом, тобто предметом позову у яких є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.01.2021 у справі №0940/2276/18).

33. Предметом справи, що розглядається, не є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

34. Таким чином, позивач не відноситься до переліку осіб, зазначених у статті 8 Закону України "Про судовий збір".

35. Оскільки до касаційної скарги не було додано документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, і у задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору відмовлено, касаційна скарга також залишається в цій частині без руху для надання скаржнику строку на усунення встановлених недоліків.

36. Згідно з частиною другою статті 292 ГПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 290 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

37. Відповідно до частини другої статті 174 ГПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 174, 234, 287, 288, 290, 292 ГПК України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

1. Відмовити Комунальному підприємству "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва" у задоволенні клопотання про відстрочку сплати судового збору за подання касаційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.06.2023 у справі № 910/2376/22.

2. Касаційну скаргу Комунального підприємства "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.06.2023 у справі № 910/2376/22 залишити без руху.

3. Установити скаржнику строк десять днів з дня вручення ухвали для усунення недоліків касаційної скарги таким способом:

- привести касаційну скаргу у відповідність до вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України шляхом викладення касаційної скарги у новій редакції, з урахуванням недоліків, визначених у пунктах 14, 16-17, 18-21 цієї ухвали;

- уточнену редакцію касаційної скарги, подану на виконання цієї ухвали, необхідно також надіслати іншим учасникам справи, надавши суду докази такого надіслання;

- надати суду документ, що підтверджує сплату судового збору у розмірі 640 385,28 грн.

4. Роз`яснити скаржнику, що у разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали, касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Суддя І. Кондратова