ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2023 року Справа № 915/534/22

м.Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі головуючого судді Мавродієвої М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Жиган А.О.,

представника позивача: Дороганя О.М. (в режимі ВКЗ),

представників відповідачів: не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Грейсагро" (25031, Кіровоградська обл., Кропивницький р-н, смт.Нове, вул.Виставкова Перша, буд.41-Б; ідент.код 40897058; адреса ел.пошти представника - Дорогань О.М.: ІНФОРМАЦІЯ_1 ),

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "СГП Новоселівське" (57121, Миколаївська обл., Миколаївський р-н, с.Новоселівка, вул.Миру, буд.62; ідент.код 38636689; адреса ел.пошти: ),

до відповідача-2: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса ел.пошти: ІНФОРМАЦІЯ_3 ),

про: стягнення 1352348,38 грн,-

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Грейсагро" звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "СГП Новоселівське", ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в якому просить суд стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "СГП Новоселівське", як покупця за договором поставки №МВ-31/21 від 25.03.2021, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як поручителів за договором поруки від 26.03.2021, на його користь грошові кошти в загальній сумі 1352348,38 грн, з яких: 583702,47 - основний борг за договором поставки №МВ-31/21 від 25.03.2021, 192604,23 грн - дооцінка вартості товару, 253040,83 грн - 36% річних, 206260,36 грн - пеня, 116740,49 грн - штраф.

На виконання приписів ч.6 ст.176 ГПК України, суд надіслав до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідачів фізичних осіб.

28.11.2022 до суду надійшла запитувана у Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради інформація.

Ухвалою суду від 05.12.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 16.01.2023.

16.01.2023 судом відкладено підготовче засідання на 01.02.2023 у зв`язку з неявкою відповідачів та відсутністю в матеріалах справи доказів їх належного повідомлення про час та місце розгляду справи.

01.02.2023 судом відкладено підготовче засідання на 03.03.2023 за відповідним клопотанням позивача.

03.03.2023 розгляд справи не відбувся, оскільки протягом часу, визначеного судом для проведення судового засідання, у Миколаївській області та місті Миколаєві тривала повітряна тривога.

Ухвалою суду від 03.03.2023 розгляд справи призначено на 27.03.2023.

Ухвалами від 27.03.2023 судом залишено без розгляду позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Грейсагро" до громадянки ОСОБА_2 за відповідним клопотанням позивача, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 27.04.2023.

27.04.2023 та 31.05.2023 судом відкладався розгляд справи відповідно на 31.05.2023 та 15.06.2023 у зв`язку з неявкою сторін та відсутністю в матеріалах справи доказів належного повідомлення відповідачів про час та місце розгляду справи.

15.06.2023 судом відкладено розгляд справи на 19.07.2023 у зв`язку з неявкою відповідачів та відсутністю в матеріалах справи доказів належного їх повідомлення про час та місце розгляду справи.

Представник позивача у судовому засіданні 19.07.2023 підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідачі не скористалися наданим їм статтями 161, 165 ГПК України правом на подання відзиву на позовну заяву, вимоги та доводи позивача не спростували.

Згідно ч.9 ст.165 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідачі явку повноважних представників у судове засідання 19.07.2023 не забезпечили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, зокрема й шляхом опублікування на офіційному веб-сайті судової влади України оголошень про виклик відповідачів у порядку встановленому приписами ч.4 ст.122 ГПК України.

Господарським судом також враховано, що явка представників сторін не визнавалась судом обов`язковою.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомленні про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі, зокрема повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті за відсутності представників відповідачів.

У судовому засіданні 19.07.2023 суд оголосив про вихід до нарадчої кімнати для ухвалення рішення.

У судовому засіданні 20.07.2023 судом підписано вступну та резолютивну частини рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до приписів ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, тобто із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Відповідно до статей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Згідно ст.628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

25.03.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Грейсагро», як постачальником, та Товариством з обмеженою відповідальністю "СГП Новоселівське", як покупцем, було укладено договір поставки №МВ-31/21 (далі - договір поставки) (а.с.28-34), за умовами якого постачальник зобов`язався передати у власність покупця продукцію виробничо-технічного призначення (надалі - товар), а покупець зобов`язався прийняти та оплатити його на умовах договору (п.1.1 договору поставки).

Відповідно до п.1.2 договору поставки, найменування товару, його кількість, ціна за одиницю, термін поставки покупцю та базис поставки, загальна вартість товару, термін та умови оплати, а також інші умови будуть визначені в специфікаціях - додатках до договору, які є невід`ємними частинами договору.

Сторонами договору поставки погоджено передачу товару на загальну суму 787237,42 грн, згідно підписаних ними специфікацій до такого договору (а.с.35-46), а саме:

- специфікація №1 від 26.03.2021, відповідно до умов якої відповідач зобов`язався оплатити товар наступним чином: 19152,0 грн у строк до 26.03.2021, 76608,0 грн у строк до 31.07.2021;

- специфікація №2 від 26.03.2021, відповідно до умов якої відповідач зобов`язався оплатити товар наступним чином: 24 080,0 грн у строк до 26.03.2021, 96320,0 грн у строк до 31.07.2021;

- специфікація №3 від 26.03.2021, відповідно до умов якої відповідач зобов`язався оплатити товар наступним чином: 33030,0 грн у строк до 26.03.2021, 132120,0 грн у строк до 31.07.2021;

- специфікація №4 від 13.05.2021, відповідно до умов якої відповідач зобов`язався оплатити товар наступним чином: 16363,20 грн у строк до 13.05.2021; 65452,80 грн у строк до 31.08.2021;

- специфікація №5 від 04.06.2021, відповідно до умов якої відповідач зобов`язався оплатити товар наступним чином: 10646,40 грн у строк до 04.06.2021; 42585,59 грн у строк до 31.07.2021;

- специфікація №6 від 02.07.2021, відповідно до умов якої відповідач зобов`язався оплатити товар наступним чином: 3148,69 грн у строк до 02.07.2021; 59825,20 грн у строк до 15.08.2021;

- специфікація №7 від 26.08.2021, відповідно до умов якої відповідач зобов`язався оплатити 16772,95 грн вартості товару у строк до 26.08.2021;

- специфікація №8 від 26.08.2021, відповідно до умов якої відповідач зобов`язався оплатити 10500,0 грн вартості товару у строк до 26.08.2021;

- специфікація №9 від 28.08.2021, відповідно до умов якої відповідач зобов`язався оплатити 21840,01 грн вартості товару у строк до 28.08.2021;

- специфікація №11 від 14.09.2021, відповідно до умов якої відповідач зобов`язався оплатити 11339,10 грн вартості товару у строк до 14.09.2021;

- специфікація №12 від 23.09.2021, відповідно до умов якої відповідач зобов`язався оплатити 31122,18 грн вартості товару у строк до 23.09.2021;

- специфікація №13 від 01.10.2021, відповідно до умов якої відповідач зобов`язався оплатити 116331,30 грн вартості товару у строк до 01.10.2021.

Згідно п.2.1 договору поставки, асортимент, кількість та ціна товару визначаються специфікаціями та/або накладними та/або рахунками-фактури, що є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно п.2.3 договору поставки, загальна сума договору визначається сукупністю специфікацій та/або накладних та/або рахунків-фактур, що зазначені в п.2.1 договору, та які є невід`ємною частиною даного договору. У випадку розбіжностей даних у специфікаціях щодо кількості і ціни товару в порівнянні з даними у відповідній видатковій накладній, перевагу має видаткова накладна. Видаткова накладна є невід`ємною частиною договору та підписується з боку покупця особою, уповноваженою довіреністю на отримання товарно-матеріальних цінностей (товару).

Відповідно до пунктів 2.3, 2.4 договору поставки, всі рахунки та видаткові накладні, що виписані в період дії даного договору є його невід`ємною частиною, незалежно від того чи є в них посилання на даний договір.

Згідно п.3.7 договору поставки, покупець при перерахуванні коштів за товар в платіжному дорученні (в графі «призначення платежу») повинен зазначити, згідно якого договору та якої специфікації перераховано даний платіж. В разі не зазначення цих даних, або в разі неправильно вказаного призначення платежу, та/або в разі несвоєчасної оплати товару, постачальник має право на свій розсуд віднести отримані грошові суми на погашення в першу чергу - штрафних санкцій, пені, відсотків, після цього - суми основного боргу.

До того ж, судом встановлено, що 26.03.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Грейсагро», як кредитором, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , як поручителями, та Товариством з обмеженою відповідальністю "СГП Новоселівське", як боржником, було укладено договір поруки (а.с.77-80), за умовами якого поручителі поручаються перед кредитором за виконання боржником усіх грошових зобов`язань за договором, передбаченим п.2 даного договору (надалі іменується - «основний договір») (п.1.1 договору поруки).

Згідно п.2.1 договору поруки, під «основним договором» у даному договорі розуміється договір поставки №МВ-31/21 від 25.03.2021, укладений між кредитором (в основному договорі іменується «постачальник») та боржником (в основному договорі іменується «покупець») та укладені до нього специфікації і інші документи первинного бухгалтерського обліку, які стосуються основного договору.

Так, відповідно до пунктів 1.2, 1.4, 3.1, 3.2 договору поруки, у випадку порушення боржником обов`язку за основним договором, боржник і поручителі відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручителі відповідають перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник. Обов`язки та відповідальність поручителів перед кредитором обмежується сумою усіх зобов`язань боржника за основним договором, у тому числі сумою зобов`язань, які виникнуть, у зв`язку із простроченням виконання основного договору. Підписанням цього договору поручителі, без додаткового повідомлення кредитора та без укладення окремої угоди, надає безумовну згоду на те, що у випадку збільшення обсягу обов`язку боржника перед кредитором за основним договором, відповідно збільшується обсяг обов`язку поручителів перед кредитором.

Згідно п.3.3 договору поруки, поручителі несуть відповідальність перед кредитором за сплату боржником: основного боргу, дооцінки вартості поставленого товару, 36% річних, пені, штрафу, індексу інфляції, судового збору, відшкодування збитків передбачених основним договором та даним договором.

Відповідно до п.4.1 договору поруки, у разі порушення боржником обов`язку за основним договором, поручителі зобов`язані, самостійно виконати зазначений обов`язок боржника перед кредитором, на підставі письмової вимоги кредитора, протягом трьох календарних днів, шляхом сплати грошових коштів на поточний рахунок кредитора.

Згідно п.6.1 договору поруки, сторонами погоджено, що цей договір набуває чинності з дати його укладення і діє протягом п`яти років, але не довше ніж до моменту припинення поруки. Порука припиняється через 5 (п`ять) років з дати укладення даного договору.

За приписами ст.553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно ч.3 ст.554 Цивільного кодексу України, особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч.1 ст.543 Цивільного кодексу України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

За такого, суд вважає, що ОСОБА_1 , як поручитель, відповідає у солідарному порядку разом з Товариством з обмеженою відповідальністю "СГП Новоселівське" перед позивачем за порушення останнім зобов`язань по спірному договору поставки.

За приписами ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно абз.1 ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України).

Згідно ст.599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

На підставі договору поставки та специфікацій до нього (а.с.35-46) постачальником у період з 31.03.2021 по 01.10.2021 передано, а покупцем отримано товар, на загальну суму 787237,42 грн, що підтверджується відповідними видатковими накладними (а.с.47-58).

Також у період з 26.03.2021 по 01.10.2021 постачальником виставлено покупцю рахунки на оплату по замовленню (а.с.59-70).

Позивач вказує, а відповідачі не спростовують, що постачальник виконав свої обов`язки за договором поставки у повному обсязі, претензій щодо якості чи кількості поставленого товару від покупця на адресу постачальника не надходило.

Покупцем у період з 31.03.2021 по 27.08.2021 частково оплачено постачальнику вартість переданого по договору поставки товару у загальній сумі 203534,95 грн, що підтверджується відповідними меморіальними ордерами та платіжними дорученнями (а.с.71-76).

Позивач вказує, а відповідачі не спростовують, що заборгованість покупця перед постачальником за переданий по договору поставки товар становить 583702,47 грн (787237,42 грн - 203534,95 грн).

Постачальник 13.09.2022 направив покупцю та поручителям вимогу про сплату грошових коштів в загальній сумі 1235210,38 грн, з яких: 583702,47 - основний борг за договором поставки №МВ-31/21 від 25.03.2021, 180947,76 грн - дооцінка вартості товару, 198618,76 грн - 36% річних, 155200,90 грн - пеня, 116740,49 грн - штраф.

Позивач стверджує, що останніми така вимога залишена без задоволення та без відповіді, а заборгованість є непогашеною. Відповідачами вказані обставин и не заперечені та не спростовані.

Відповідно до приписів ч.ч.1, 2 ст.2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

В силу приписів п.4) ч.3 наведеної норми змагальність сторін є однією з засад (принципів) господарського судочинства.

Відповідно до ч.ч.2-4 ст.13 ГПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.3 ст.74 ГПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В силу приписів ст.76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до положень ст.79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує (аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18).

Враховуючи встановлені у кожній специфікації строки оплати вартості переданого по договору поставки товару, суд приходить до висновку, що у Товариства з обмеженою відповідальністю "СГП Новоселівське" з 04.10.2021 виникло прострочення виконання грошового зобов`язання по спірному договору поставки на загальну суму основного боргу 583702,47 грн.

Доказів погашення вказаної суми заборгованості відповідачами до суду не надано, такі вимоги позивача не спростовано.

Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 583702,47 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо вимог позивача про стягнення 192604,23 грн дооцінки вартості товару, суд дійшов наступних висновків.

За приписами ст.524 Цивільного кодексу України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно ст.533 Цивільного кодексу України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до п.2.2 договору поставки, ціна товару, що поставляється за цим договором, вказується у специфікаціях в національній валюті України і визначається еквівалент у доларах США.

Згідно п.2.5. договору поставки, у разі зміни курсу гривні до долара США, постачальник має право проводити перерахунок (дооцінку) вартості поставленого покупцю товару.

Відповідно до п.3.3 договору поставки, сторони відповідно до положень ч.2 ст.524 та ст.533 Цивільного кодексу України погоджуються застосовувати при проведені розрахунків за цим договором курс долара США до гривні, що встановлений на міжбанківській валютній біржі на день підписання даного договору та/або специфікації.

Згідно п.3.4 договору поставки, у тому випадку, коли курс на міжбанківській валютній біржі щодо продажу долара США до гривні на день, що передує проведенню розрахунків (перерахуванню коштів), відвантаженню товару в рахунок погашення заборгованості є вищим за курс відповідної іноземної валюти на день укладення специфікації(й), оплата грошових коштів за отриманий товар, відбувається відповідно до курсу долара США до гривні на дату, що передує здійсненню розрахунку (курс продажу долара США згідно даних опублікованих на сайті: http://minfin.com.ua/currency/mb/ (показник - «ринкові курси» - «продаж»), у разі відсутності потрібної інформації сторони користуються даними опублікованими на сайті http://mezhbank.org.ua (показник - «архів торгів» - «продаж» - «максимум»). У виняткових випадках (відсутність з будь-яких причин інформації на зазначених сайтах) постачальник повідомляє в письмовому вигляді, факсимільним зв`язком або на зазначену електронну адресу покупцю курс гривні до долара США за яким буде здійснено розрахунок, перерахунок (дооцінку) вартості товару поставленого покупцю. Сторони для визначення суми, яка підлягає оплаті використовують формулу: С = А1/А2 х В, де С - сума належна до оплати; В - ціна товару на момент підписання специфікації; А1 - (курс на міжбанківській валютній біржі щодо продажу долара США до гривні), що передує дню проведення розрахунків/дню звернення до суду з відповідним позовом; А2 - (курс на міжбанківській валютній біржі щодо продажу долара США до гривні) на день підписання відповідної специфікації.

Відповідно до п.3.4.1 договору поставки, всі платежі за цим договором здійснюються покупцем з врахуванням п.3.4 договору. При цьому відповідно до положень ст.632 Цивільного кодексу України сторони дійшли згоди, що право на перерахунок вартості товару (дооцінку) у постачальника виникає автоматично після збільшення курсу долара США до гривні, враховуючи визначення ціни еквівалентно в доларах США. Постачальник не зобов`язаний надсилати покупцю жодних листів, повідомлень, перерахунків тощо, щодо вартості товару, який підлягає оплаті, сторони в рівній мірі об`єктивно наділені можливістю встановити курс долара США до гривні України. При намірі сплатити повну вартість товару, покупець самостійно визначає суму заборгованості у відповідності за погодженою сторонами у п.3.4 договору формулою.

Сторонами договору поставки у кожній із специфікацій (а.с.35-46) до такого договору було визначено еквівалент ціни товару у доларах США.

Згідно опублікованих на сайті: http://minfin.com.ua/currency/mb/ (а.с.98, 99) даних станом на 01.11.2022 та 02.11.2022 курс продажу долара США до гривні становив 36,93 грн.

Позивачем по кожній із специфікацій до спірного договору поставки, за визначеною у п.3.4 такого договору формулою, нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 192604,23 грн дооцінки вартості товару.

Відповідачами не спростовано розмір нарахованої позивачем дооцінки вартості товару по спірному договору поставки.

Судом перевірено виконаний позивачем розрахунок дооцінки вартості товару по договору поставки, та встановлено, що такий розрахунок є арифметично вірним та правильним, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо вимог позивача про стягнення 206260,36 грн пені та 116740,49 грн штрафу, суд дійшов наступних висновків

За приписами ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно п.5.1.1 договору поставки, покупець за несвоєчасну оплату товару сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми боргу за кожний день прострочення, а також, додатково сплачує штраф у розмірі 20% (двадцять) процентів від суми несплаченого боргу.

Відповідно до п.5.9 договору поставки, сторони домовились про те, що стягнення штрафних санкцій (пені, штрафу, процентів) за даним договором відповідно до п.6 ст.232 Господарського кодексу України, не обмежується строком нарахування та припиняється в день виконання стороною зобов`язання, а строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій, у відповідності до ст.259 Цивільного кодексу України, продовжується до 3 (трьох) років.

Позивачем по кожній із специфікацій до спірного договору поставки, на підставі пунктів 5.1 та 5.9 такого договору, нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 206260,36 грн пені за загальний період з 29.03.2021 по 01.11.2022 включно та 116740,49 грн - 20% штрафу.

Судом перевірено виконані позивачем розрахунки пені та штрафу по договору поставки, та встановлено, що такі розрахунки є арифметично та методологічно вірними.

В той же час, відповідно до приписів ст.3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 233 Господарського кодексу України також встановлено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинен бути взятий до уваги ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може, з урахуванням інтересів боржника, зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Правовий аналіз норм, які регулюють стягнення неустойки свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду, яким приймається рішення. Законодавством надано право суду зменшити неустойку, яка є надмірною порівняно з наслідками порушення грошового зобов`язання, що спрямовано на встановлення балансу між мірою відповідальності і дійсного (а не можливого) збитку, що завданий правопорушенням, а також проти зловживання правом.

Слід зазначити, що Верховний Суд у постанові від 15.03.2019 у справі №910/3652/18 дійшов висновку, що вирішення питання зменшення належних до сплати штрафних санкцій перебуває в межах дискреційних повноважень господарських судів.

Таким чином, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6) ст.3, ч.3 ст.509 та ч.1 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати з урахуванням усіх конкретних обставин справи. Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язань, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідність розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків тощо.

Керуючись вказаними нормами права, господарський суд здійснив оцінку ступеня вини відповідачів в простроченні виконання зобов`язання за договором поставки та дійшов наступних висновків:

- поставлений позивачем товар ТОВ "СГП Новоселівське" було частково оплачено;

- позивачем не надано суду доказів понесення ним збитків внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором або погіршення матеріального стану підприємства, саме у зв`язку з порушенням відповідачем умов договору;

- позивачем нараховані не один, а декілька видів штрафних санкцій за порушення вчинені відповідачем;

- судом враховано кризову ситуацію, яка склалася в країні внаслідок військової агресії російської федерації проти України, що призводить до фінансових труднощів усіх підприємств, без виключення. При цьому, застосування такого правового наслідку, як нарахування пені та штрафів, спрямовано на спонукання сторони, винної у порушенні зобов`язання, до його виконання та дотримання в подальшому, а не має виступати засобом збагачення.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що даний випадок є винятковим, та існують об`єктивні підстав для зменшення розміру нарахованих позивачем штрафних санкцій на 70% (пені до 61878,11 грн, а штрафу до 35022,15 грн), що є оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та запобігатиме настанню негативних наслідків для обох сторін.

Також, на думку суду, стягнення з відповідачів на користь позивача 192604,23 грн дооцінки вартості товару та певної суми неустойки у значній мірі компенсує позивачу негативні наслідки пов`язані з порушенням відповідачами умов спірного договору поставки, а застосоване судом зменшення не суперечить принципу юридичної рівності учасників спору і не свідчить про явне заниження суми неустойки. Стягнення ж з відповідачів неустойки у повному обсязі, на думку суду, не є співмірними з можливими негативними наслідками від порушення останніми зобов`язань.

Щодо вимог позивача про стягнення 253040,83 грн - 36% річних, суд дійшов наступних висновків.

В силу приписів ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В пункті 5.8 договору поставки, сторони такого договору встановили, що в разі невиконання покупцем зобов`язань щодо оплати отриманого товару та невиконання зобов`язань передбачених розділом 3 цього договору покупець, відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, сплачує на користь постачальника крім суми заборгованості 36% річних, якщо інший розмір річних не встановлено відповідною специфікацією та/або додатковою(ими) угодою(ами) до договору. Річні нараховуються на загальну суму простроченої оплати.

Позивачем по кожній із специфікацій до спірного договору поставки нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 253040,83 грн - 36% річних за загальний період з 29.03.2021 по 01.11.2022 включно.

Судом перевірено виконаний позивачем розрахунок 36% річних, та встановлено, що такий розрахунок є арифметично та методологічно вірним.

Як вже було вказано вище, умовами договору поставки сторони передбачили відповідальність за прострочення виконання відповідачами грошового зобов`язання у вигляді пені та штрафу; збільшили позовну давність за відповідними вимогами та виключили обмеження строку нарахування таких штрафних санкцій, встановленого п.6 ст.232 Господарського кодексу України, а також пунктом 5.8 такого договору змінили розмір процентної ставки, передбаченої ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, і встановили її в розмірі 36% річних.

Судом враховано, що за ч.3 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а ч.1 ст.627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 Цивільного кодексу України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (ч.1 ст.624 Цивільного кодексу України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру процентів річних, що підлягають стягненню з боржника за прострочення грошового зобов`язання, суд бере до уваги таке.

Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За ч.2 ст.216 Господарського кодексу України, застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (ч.3 ст.216 Господарського кодексу України).

За частинами 1 та 2 ст.217 Господарського кодексу України, господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Відповідно до встановлених судами обставин справи, за змістом пункту 5.8 спірного договору поставки, положень ст.611 та ч.3 ст.692, ст.625 Цивільного кодексу України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума річних у визначеному за договором розмірі від несплаченої вартості товару є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц).

Звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних за час затримки розрахунку відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру.

Відповідно до ч.1 ст.233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві суд дійшов висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Подібного правового висновку дійшла і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 по справі №902/417/18.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, обмежити розмір відсотків річних до законодавчо встановлених ст.625 Цивільного кодексу України - 3% річних, які за розрахунком суду становлять 20841,32 грн та підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до приписів ст.129 ГПК України, сплачений судовий збір підлягає відшкодуванню на користь позивача за рахунок відповідача пропорційно розміру задоволених вимог, однак без урахування зменшення судом суми штрафних санкцій.

Керуючись ст.ст.73, 74, 76-79, 91, 129, 210, 220, 232, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути в солідарному порядку з Товариства з обмеженою відповідальністю "СГП Новоселівське" (57121, Миколаївська обл., Миколаївський р-н, с.Новоселівка, вул.Миру, буд.62; ідент.код 38636689) та ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Грейсагро" (25031, Кіровоградська обл., Кропивницький р-н, смт.Нове, вул.Виставкова Перша, буд.41-Б; ідент.код 40897058) 583702,47 грн основного боргу, 20841,32 грн - 3% річних, 61878,11 грн - пені, 35022,15 грн - штрафу, 192604,23 грн - дооцінки вартості товару та 20290,0 грн судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду, у відповідності до ст.241 ГПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч.1 ст.254 ГПК України, учасники справи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.256 ГПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне судове рішення складено 31.07.2023.

Суддя М.В.Мавродієва