суддів Великої Палати Верховного Суду Ситнік О. М., Гриціва М. І., Мартєва С. Ю., Прокопенка О. Б., Усенко Є. А.,
за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації Дубини Алли Борисівни (далі - державний реєстратор), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Екос-53А» (далі - ОСББ «Екос-53А»), про визнання недійсними реєстраційних дій та зобов`язання вчинити дії
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 19 травня 2021 року (суддя Спичак О. М.) та постанову Північного апеляційного господарського суду від 06 липня 2022 року (головуючий суддя Майданевич А. Г., судді Гаврилюк О. М., Ткаченко Б. О.)
16 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:
- визнати недійсними реєстраційні дії державного реєстратора відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації Дубини Алли Борисівни (далі - державний реєстратор), вчинені щодо Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Самоврядна громада Жукова 53-А» (далі - ОСББ «Самоврядна громада Жукова 53-А») під час дії судової заборони;
На обґрунтування своїх вимог зазначив, що відповідач учинив реєстраційні дії щодо ОСББ «Самоврядна громада Жукова 53-А», повноваження керівника якого виконував позивач до дня внесення державним реєстратором до ЄДР оспорюваних записів, під час дії заборони на вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо цієї юридичної особи, застосованої як захід забезпечення позову у цивільній справі № 754/7938/18 ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 20 червня 2018 року (27 червня 2018 року оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень (далі - ЄДРСР)), яку залишено без змін постановою апеляційного суду від 13 грудня 2018 року.
Ухвала суду про забезпечення позову підлягає негайному виконанню з дня її постановлення, тому оспорювані реєстраційні записи, здійснені 23 червня 2018 року під час дії судової заборони, не можна вважати законними і вони підлягають скасуванню. На підтвердження своїх доводів позивач послався на правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладену в постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 820/9811/13-а.

Вважав, що спір підвідомчий господарському суду, оскільки ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 вересня 2020 року у справі № 640/22375/20 позивачу відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі та роз`яснено, що розгляд таких вимог віднесено до господарської юрисдикції. Постановляючи цю ухвалу, адміністративний суд послався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постановах від 05 червня 2018 року у справі № 805/4506/16-а (провадження № 11-479апп18), від 22 серпня 2018 року у справі № 805/4505/16-а (провадження № 11-574апп18) та від 18 вересня 2019 року у справі № 826/14632/17 (провадження № 11-161апп19) і зазначив, що підвідомчість цього спору господарському суду зумовлена необхідністю захисту корпоративних і майнових прав позивача, а не його прав у сфері публічно-правових відносин, що виключає розгляд такої справи в порядку адміністративного судочинства. Ця ухвала адміністративного суду не оскаржувалася та є чинною.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04 листопада 2020 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 24 лютого 2021 року, відкрито провадження у справі та залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСББ «Екос-53А», в яке було перейменовано ОСББ «Самоврядна громада Жукова 53-А» унаслідок унесення відповідачем до ЄДР оспорюваного реєстраційного запису.

19 травня 2021 року рішенням Господарського суду міста Києва, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 06 липня 2022 року, у задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення мотивовано тим, що виходячи зі змісту статей 4, 6, 17 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (далі - Закон № 755-IV) державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в ЄДР, у тому числі змін до установчих документів, відбувається за заявницьким принципом, а державний реєстратор, отримавши від заявника відповідні заяву та документи, проводить реєстраційні дії.

З огляду на предмет спору в цій справі, відповідачем мала бути визначена особа, якої стосуються вчинені державним реєстратором дії (внесені до ЄДР записи), що оскаржуються позивачем, а не сам державний реєстратор. Тобто належним відповідачем у цьому спорі є ОСББ «Екос-53А», яке залучено судом до участі у справі третьою особою без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача. При цьому процесуальні статуси відповідача і третьої особи у справі відрізняються за змістом їх процесуальних прав та обов`язків. Позивач не заявляв вимоги про залучення третьої особи співвідповідачем у справі.

На підтвердження своїх висновків апеляційний суд послався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду в постановах від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) та від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц (провадження № 14-88цс19) про те, що належним відповідачем у спорі про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано внаслідок таких дій реєстраційного органу.

Суди зауважили, що з урахуванням принципів диспозитивності та змагальності сторін у господарському судочинстві визначення відповідача є правом позивача, а суд не вправі із власної ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі. Звертаючись з позовом у цій справі щодо оскарження реєстраційних дій, вчинених відносно ОСББ «Самоврядна громада Жукова 53-А», позивач зазначив відповідачем державного реєстратора Дубину А. Б., яка внесла до ЄДР оспорювані записи відносно цієї юридичної особи, а не ОСББ «Екос-53А» як особу, якої стосуються вчинені державним реєстратором спірні реєстраційні дії та яка відповідно до рішення свого органу управління зареєструвала зміну своєї назви та керівника, вступивши у спірні правовідносини.

Уписьмових поясненнях від 28 квітня 2021 року позивач зазначив, що належним відповідачем у цій справі є саме державний реєстратор Дубина А. Б. При цьому до закінчення підготовчого провадження у судовому засіданні 28 квітня 2021 року позивач не скористався передбаченим частиною другою статті 48 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) правом клопотати перед судом про заміну первісного відповідача належним відповідачем.

З огляду на те, що позовні вимоги в цій справі заявлено до державного реєстратора як неналежного відповідача, суди відмовили в позові.

У липні 2022 року Панченко В. В. подав касаційну скаргу, в якій, з урахуванням письмових пояснень від 09 вересня 2022 року, просив рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати й ухвалити нове рішення - про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно застосували положення Закону № 755-IV і їх висновки про заявлення позову в цій справі до неналежного відповідача є помилковими. ОСББ «Екос-53А» не може бути як відповідачем, так і учасником цієї справи (третьою особою), оскільки зазначена юридична особа є фактично перейменованою за наслідком учинення відповідачем спірної реєстраційної дії юридичною особою, керівником якої був позивач.

У додаткових поясненнях, наданих суду першої інстанції, позивач обґрунтував можливість виконання судового рішення у цій справі лише державним реєстратором, позаяк у разі визнання протиправними оспорюваних реєстраційних дій відповідача поновлення порушених прав позивача можливе лише шляхом унесення відповідних записів до ЄДР, що належить до повноважень суб`єкта державної реєстрації. Такі доводи ґрунтуються на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду в постанові від 17 червня 2020 року у справі № 826/10249/18 (провадження № 11-771апп19, пункт 40) про те, що судове рішення, яке набрало законної сили і тягне зміну відомостей в ЄДР, є підставою для внесення відповідного запису будь-яким державним реєстратором. Утім апеляційний суд усупереч вимогам статей 269, 282 ГПК України не перевірив законності й обґрунтованості прийнятого судом першої інстанції рішення у цій справі, не дослідив доводів апеляційної скарги позивача та не зазначив мотивів їх відхилення в оскаржуваній постанові.

При вирішенні спору суди порушили положення статей 129, 129-1 Конституції України, пункту 7 частини третьої статті 2, статей 18, 326 ГПК України, статей 18, 157 Цивільного процесуального кодексу України, частин другої, сьомої статті 13 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій та статус суддів» щодо обов`язковості судових рішень, які набрали законної сили. Так, суди не врахували, що вчинення суб`єктом державної реєстрації реєстраційних дій відносно юридичної особи в час дії судової заборони не створює нової юридичної особи, а має наслідком внесення в ЄДР реєстраційного запису, який не можна вважати законним у силу презумпції обов`язковості судового рішення про вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо такої юридичної особи.

Підставою касаційного оскарження судових рішень позивач визначив пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України з посиланням на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 820/9811/13-а (щодо незаконності реєстраційних записів, здійснених у період дії судової заборони), від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18, від 19 серпня 2020 року у справі № 639/6295/16-ц, від 14 липня 2020 року у справі № 686/23977/18, від 08 липня 2020 року у справі № 612/808/18 (щодо критеріїв визначення судом належного відповідача), а також висновків Великої Палати Верховного Суду в постановах від 05 червня 2018 року у справі № 805/4506/16-а (провадження № 11-479апп18), від 22 серпня 2018 року у справі № 805/4505/16-а (провадження № 11-574апп18), від 18 вересня 2019 року у справі № 826/14632/17 (провадження № 11-161апп19), від 01 квітня 2020 року у справі № 813/1056/18 (провадження № 11-1012апп19) про підвідомчість господарському суду спору з оскарження дій державного реєстратора особою, корпоративні та/або майнові права якої порушено за наслідком учинення спірних реєстраційних дій, із визначенням відповідачем у цьому спорі саме суб`єкта державної реєстрації.

26 жовтня 2022 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 302 ГПК України.

Ухвалу обґрунтовано тим, що вбачається виключна правова проблема в необхідності формування єдиної правозастосовчої практики у справах щодо оскарження реєстраційних дій, вчинених державним реєстратором відносно третьої особи під час дії судової заборони, стосовно визначення належного відповідача у такому спорі з огляду на неоднозначність підходів Великої Палати Верховного Суду до цього правового питання.

У справах № 462/2646/17, 805/4506/16-а Велика Палата Верховного Суду не заперечувала щодо можливості розгляду такого спору по суті, якщо відповідачем є державний реєстратор, утім у справах № 570/3439/16-ц, 910/7781/19, 823/2042/16 зауважила на тому, що належним відповідачем у такому спорі є особа, щодо якої вчинялися відповідні реєстраційні дії, а не державний реєстратор. Водночас у справі № 904/5857/17 позивач визначив відповідачем державного реєстратора, а суд ухвалою залучив до участі у цій справі другим відповідачем особу, щодо якої вчинялись спірні реєстраційні дії.

05 липня 2023 року постановою Великої Палати Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Господарського суду міста Києва від 19 травня 2021 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 06 липня 2022 року змінено в мотивувальній частині та викладено їх в редакції цієї постанови. В іншій частині судові рішення залишено без змін.

Велика Палата Верховного Суду керувалася тим, що твердження ОСОБА_1 про можливість виконання судового рішення у цій справі лише державним реєстратором не відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду в постанові від 17 червня 2020 року у справі № 826/10249/18 (провадження № 11-771апп19, пункт 40), відповідно до якої внесення державним реєстратором до ЄДР запису про відміну державної реєстрації припинення юридичної особи не є виконанням судового рішення про задоволення відповідної позовної вимоги. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 25 Закону № 755-IV судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для внесення відповідного запису будь-яким державним реєстратором.

Спірні правовідносини є наближеними до відносин корпоративного управління та пов`язаними з прийняттям рішення загальних зборів ОСББ як його вищого органу управління. Сторонами такого спору є позивач як член ОСББ (співвласник майна) «Екос-53А» та як керівник (яким вважає себе позивач) чи колишній керівник (за даними Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (далі - ЄДРПОУ)) цієї юридичної особи та особа, на користь якої вчинялися оспорювані реєстраційні дії (ОСББ «Екос-53А», перейменоване з ОСББ «Самоврядна громада Жукова 53-А»).

Звернення з позовом до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у позові.

Не погоджуємося з висновками Великої Палати Верховного Суду, тому відповідно до частини третьої статті 34 ГПК України висловлюємо окрему думку.

Відповідно до витягу з ЄДР станом на 22 червня 2018 року ОСББ «Самоврядна громада Жукова 53-А» зареєстроване як юридична особа, код ЄДРПОУ - 39678489, керівник - Панченко В. В. (а. с. 30, 31, т. 1).

Згідно з іншим витягом з ЄДР станом на 26 червня 2018 року ОСББ «Екос-53А» зареєстроване як юридична особа, код ЄДРПОУ - 39678489, керівник - Голубенко С. П. (а. с. 32, 33, т. 1).

Внесення змін щодо ОСББ «Самоврядна громада Жукова 53-А» до ЄДР було здійснено державним реєстратором 23 червня 2018 року на підставі рішення загальних зборів ОСББ «Самоврядна громада Жукова 53-А» від 05 червня 2018 року, зокрема проведено державну реєстрацію зміни найменування юридичної особи - з ОСББ «Самоврядна громада Жукова 53-А» на ОСББ «Екос-53А» та змінено її керівника - з ОСОБА_1 на ОСОБА_2 .

Код ЄДРПОУ як ОСББ «Самоврядна громада Жукова 53-А», так і ОСББ «Екос-53А» у ЄДР однаковий - 39678489.

З метою забезпечення єдиного державного обліку підприємств та організацій усіх форм власності Кабінет Міністрів України постановою від 22 січня 1996 року № 118 затвердив Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України (далі - Положення).

Згідно з пунктом 1 Положення ЄДРПОУ - це автоматизована система збирання, накопичення та опрацювання даних про юридичних осіб всіх форм власності та організаційно-правових форм господарювання, відокремлені підрозділи юридичних осіб, що знаходяться на території України, а також відокремлені підрозділи юридичних осіб України, що знаходяться за її межами.

За пунктом 2 Положення суб`єктами ЄДРПОУ є юридичні особи та відокремлені підрозділи юридичних осіб усіх форм власності та організаційно-правових форм господарювання, що знаходяться на території України та провадять свою діяльність на підставі її законодавства (далі - суб`єкти).

ЄДРПОУ ведеться з метою: забезпечення єдиного державного обліку та ідентифікації суб`єктів; класифікації суб`єктів для отримання статистичної інформації у формалізованому вигляді; проведення спостережень за структурними змінами в економіці щодо видів діяльності, створення, реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) та ліквідації суб`єктів; удосконалення статистичного обліку суб`єктів та створення реєстрів респондентів статистичних спостережень (статистичних реєстрів) (пункт 3 Положення).

За пунктом 4 Положення інформаційний фонд ЄДРПОУ містить такі дані: ідентифікаційні - ідентифікаційний код та найменування суб`єкта; класифікаційні - види економічної діяльності, територіальна належність, форма власності, організаційно-правова форма господарювання, інституційний сектор економіки, найменування органу, до сфери управління якого належить суб`єкт, тощо; довідкові - місцезнаходження, телефон, телефакс, прізвища керівника, засновників тощо; реєстраційні - відомості про створення, припинення суб`єктів та вчинення інших реєстраційних дій щодо них; економічні - виробничі та фінансово-економічні показники діяльності суб`єкта.

Ідентифікаційний код зберігається за суб`єктом, якому він присвоєний, протягом усього періоду його існування і є єдиним (пункт 6 Положення).

Таким чином, ОСББ «Екос-53А» є перейменованою юридичною особою ОСББ «Самоврядна громада Жукова 53-А» внаслідок вчинення відповідних реєстраційних дій юридичної особи, зокрема внесення змін до відомостей про юридичну особу в поряду вимог статей 4, 6, 17 Закону № 755-ІV.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного реєстратора саме як керівник юридичної особи ОСББ «Самоврядна громада Жукова 53-А», оскільки вважав реєстраційні дії державного реєстратора відносно зазначеної юридичної особи незаконними.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 916/3245/17 та від 12 червня 2019 року у справі № 916/542/18 сформульовано правовий висновок про те, що як предмет спору слід розуміти матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 45 ГПК України позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами ж є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Можливості поєднання сторін судового процесу в одній особі у ГПК України не передбачено.

У випадку встановлення судом процесуального випадку, за якого позивачем і відповідачем у справі є фактично одна і та ж сама особа, розгляд заявленого позову у цій частині є неможливим за відсутністю спору як такого (відповідно до пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору).

Саме такий висновок висловлений Верховним Судом у складі Касаційного господарського суду у постанові від 07 вересня 2020 року у справі № 917/468/19.

Таким чином, висновки про те, що у справі відповідачем мала бути зазначена юридична особа, щодо якої державний реєстратор вчинив реєстраційні дії, - ОСББ «Екос-53А», тобто правонаступник ОСББ «Самоврядна громада Жукова 53-А», не ґрунтуються на вимогах закону, а фактично змушують позивача звернутися до суду з позовом до самого себе.

Відповідно до вимог статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.

Стаття 13 Конвенції гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Надаючи правову оцінку належності обраного заінтересованою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції.

Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Сполученого Королівства»(Chahal v. the United Kingdom) ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Ухвалюючи рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» (заяви № 7714/06 та № 23654/08), яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення ЄСПЛ у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v. Croatia), заява № 48778/99).

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»(«Bellet v. France»), заява № 23805/94).

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до статті 19 Конституції Україниоргани державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Акти, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, установлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Конституційний Суд України у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 надав конституційне тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України. Так, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцієюі законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Конституційний Суд України зазначив, що Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАСУкраїни) регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Крім того, Конституційний Суд України у Рішенні від 25 листопада 1997 року № 6-зп сформулював правову позицію, за якою удосконалення законодавства в контексті статті 55 Конституції Українимає бути поступовою тенденцією, спрямованою на розширення судового захисту прав і свобод людини, зокрема судового контролю за правомірністю й обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень (пункт 2 мотивувальної частини). Ця правова позиція кореспондується з положеннями статті 13 Конвенції щодо ефективного засобу юридичного захисту від порушень, вчинених особами, які здійснюють свої офіційні повноваження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

За статтею 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір (пункт 1 частини першої статті 4 КАС України).

Публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Отже, КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Не поширюють свою дію ці положення на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних форм захисту від стверджуваних порушень прав чи інтересів.

При розмежуванні юрисдикційних форм захисту порушеного права основним критерієм є характер (юридичний зміст) спірних відносин.

Як убачається зі змісту позовної заяви, позивач не погоджується з діями державного реєстратора щодо внесення змін до відомостей про юридичну особу - зміни найменування юридичної особи та зміни її керівника, та вважає дії державного реєстратора протиправними у зв`язку із тим, що вони вчинені під час дії судової заборони на здійснення реєстраційних дій з юридичною особою. Іншої підстави позову позивачем не зазначено, іншої вимоги також не вказано.

Отже, предметом доказування в цій справі є обставини, що підтверджують законність чи незаконність прийнятого відповідачем рішення, яке за своєю юридичною природою є рішенням суб`єкта владних повноважень та має прийматися в порядку, на підставі та у спосіб, визначені законом.

Тобто дослідженню в цій справі підлягають владні, управлінські рішення відповідача щодо державної реєстрації припинення юридичної особи, прийняті / вчинені відповідачем як суб`єктом владних повноважень.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців, регулюються Законом № 755-IV.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону № 755-IV державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців - це офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.

Частиною першою статті 3 Закону № 755-IVпередбачено, що дія цього Законупоширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності та підпорядкування, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців.

Згідно із частиною другою статті 6 Закону № 755-IV державний реєстратор: приймає документи; встановлює черговість розгляду поданих документів для державної реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду документів; перевіряє документи на наявність підстав для відмови у державній реєстрації; під час проведення реєстраційних дій у випадках, передбачених цим Законом, обов`язково використовує відомості реєстрів, автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них, у тому числі відомості, що містять персональні дані особи, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії між ЄДР та інформаційними системами державних органів; перевіряє дійсність довіреності, нотаріально посвідченої відповідно до законодавства України, за допомогою Єдиного реєстру довіреностей; перевіряє використання спеціальних бланків нотаріальних документів, на яких викладені документи, що подаються для здійснення реєстраційних дій, за допомогою Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів; проводить реєстраційну дію (у тому числі з урахуванням принципу мовчазної згоди) за відсутності підстав для зупинення розгляду документів та відмови у державній реєстрації шляхом внесення запису до ЄДР; веде ЄДР; веде реєстраційні справи; надає в установленому порядку та у випадках, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», інформацію органу державної виконавчої служби або приватному виконавцю; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Таким чином, державний реєстратор є суб`єктом владних повноважень, а правовідносини, які виникають між ним та заявником, - публічно-правовими.

Захист прав та інтересів відповідного заявника від порушень з боку цього суб`єкта владних повноважень, якщо ці порушення полягають, наприклад, у перевищенні повноважень, недотриманні строків, процедури, умов та інших визначених законом особливостей вчинення реєстраційних дій, є завданням адміністративного судочинства та має відбуватися у відповідному порядку.

Вимоги щодо реєстрації припинення юридичної особи, інших реєстраційних дій можуть розглядатися судами в порядку цивільного чи господарського судочинства (залежно від суб`єктного складу), якщо такі вимоги є похідними (задоволення яких залежить від задоволення іншої - основної позовної вимоги) від спору щодо проведення такої реєстрації у зв`язку з оскарженням заінтересованою особою не самої реєстраційної дії (рішення), а підстави її проведення.

Вимога про оскарження реєстраційної дії може бути похідною вимогою, якщо вона заявлена разом із основною вимогою, наприклад такою, як вимога про визнання протиправним рішення, яке стало підставою для вчинення державної реєстрації.

Якщо позивач обґрунтовує незаконність відповідної реєстраційної дії саме порушенням з боку державного реєстратора під час її здійснення, то така вимога не є похідною від будь-якої іншої вимоги, а є основною вимогою і має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Таке розмежування обумовлене й обсягом судового контролю в адміністративному судочинстві, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, який не охоплює оцінки правомірності діянь / рішень суб`єкта владних повноважень з огляду на наслідки, які це діяння / рішення спричинили, чи правомірності юридичного факту, що став підставою реєстрації.

Таким чином, спір у цій справі не має ознак приватноправового та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Діяльність із вчинення реєстраційних дій має організуючий, виконавчо-розпорядчий, підзаконний характер, здійснюється державним органом або суб`єктом з делегованими державою повноваженнями, тому має всі ознаки діяльності з державного управління. Суб`єкт такої діяльності здійснює від імені і за дорученням держави функції з контролю у сфері державної реєстрації (зокрема, перевіряє подані документи), приймає обов`язкові для заявника управлінські рішення, тому має всі ознаки суб`єкта владних повноважень. Такі управлінські відносини за участю суб`єкта владних повноважень, що врегульовані нормами саме адміністративного законодавства, є адміністративними правовідносинами.

Позивач наголошував на порушенні державним реєстратором порядку здійснення реєстраційних дій з огляду на наявність судової заборони і на тому, що здійснення таких реєстраційних дій є порушенням чинного законодавства.

Отже, обсяг та зміст конкретних обставин цієї справи та їх нормативне регулювання дають підстави вважати, що незгода з рішенням відповідача у зв`язку з недотриманням ним вимог законодавства, яке визначає підстави та порядок проведення реєстраційних дій, спричиняє публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням владних управлінських функцій, що підпадає під юрисдикцію адміністративних судів.

До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Спір у цій справі стосується виключно вчинення державним реєстратором реєстраційних дій та не є спором про право. Такі вимоги підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства, оскільки спір виник унаслідок виконання відповідачем владних управлінських функцій та має публічно-правовий характер.

Разом з тим з матеріалів справи вбачається, що позивач звертався з аналогічними вимогами до суду адміністративної юрисдикції і 24 вересня 2020 року ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 640/22375/20 позивачу відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі та роз`яснено, що розгляд таких вимог віднесено до юрисдикції місцевого господарського суду.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою ЄСПЛ.

ЄСПЛ у рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безімянная проти Росії» (заява № 21851/03) констатував порушення самої суті права заявника на доступ до суду, а отже - порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, вказавши, що заявниця опинилася у замкнутому колі, у ситуації, коли внутрішньодержавні суди вказували один на одного і відмовлялись розглядати її справу, зважаючи на нібито обмеження своїх судових повноважень. Внутрішньодержавні суди фактично залишили заявницю у судовому вакуумі без будь-якої вини з її сторони. ЄСПЛ також наголосив, що погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту.

З метою недопущення порушення права позивача на доступ до правосуддя Велика Палата Верховного Суду мала розглянути спір по суті у порядку господарського судочинства, оскільки в адміністративному суді позивачу відмовлено у відкритті провадження у справі у зв`язку з тим, що суд вважав вказаний спір господарським.

20 червня 2018 року постановлена ухвала Деснянського районного суду міста Києва у цивільній справі № 754/7938/18, якою вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони вчинення будь-яких реєстраційних дій з юридичною особою - ОСББ «Самоврядна громада Жукова 53-А» до постановлення рішення у зазначеній справі.

В ЄДРСР ухвала оприлюднена 26 червня 2018 року.

Відповідно до частини одинадцятої статті 153 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Незважаючи на те, що ухвала Деснянського районного суду міста Києва від 20 червня 2018 року про вжиття заходів забезпечення позову набрала чинності 13 грудня 2018 року - після ухвалення постанови Київського апеляційного суду про залишення цієї ухвали без змін, її оскарження в апеляційному порядку відповідно до частини одинадцятої статті 153 ЦПК України не зупиняло її виконання.

Тобто на час внесення 23 червня 2018 року державним реєстратором до ЄДР записів щодо реєстрації зміни найменування юридичної особи - з ОСББ «Самоврядна громада Жукова 53-А» на ОСББ «Екос-53А» та зміни її керівника була чинною заборона вчинення будь-яких реєстраційних дій з юридичною особою ОСББ «Самоврядна громада Жукова 53-А», ідентифікаційний код якої - 39678489.

Для державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в ЄДР, у тому числі змін до установчих документів юридичної особи, крім змін до відомостей, передбачених частиною п`ятою цієї статті, подаються документи, передбачені у частині четвертій статті 17 Закону № 755-IV (тут і далі - у редакції на момент вчинення реєстраційних дій відповідачем).

Органи державної реєстрації та державні реєстратори за власною ініціативою не приймають жодних рішень відносно суб`єктів господарювання, а лише фіксують факт набуття установчими документами юридичної сили при їх надходженні до державного реєстратора.

За частиною другою статті 6 Закону № 755-IV державний реєстратор: 1) приймає документи; 2) перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду документів; 3) перевіряє документи на наявність підстав для відмови у державній реєстрації; 4) проводить реєстраційну дію (у тому числі з урахуванням принципу мовчазної згоди) за відсутності підстав для зупинення розгляду документів та відмови у державній реєстрації шляхом внесення запису до ЄДР; 5) веде ЄДР; 6) веде реєстраційні справи; 7) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 28 Закону № 755-IV підставою для відмови у державній реєстрації є те, що у ЄДР містяться відомості про судове рішення щодо заборони проведення реєстраційної дії.

У статті 124 Конституції Українивизначений принцип обов`язковості судових рішень, який поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Тому той факт, що встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом № 755-IV, сам по собі не може бути підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що в період до її фактичної реєстрації можуть вчинятися дії, які заборонені органом судової влади.

Враховуючи наявність ухвали суду про заборону вчинення будь-яких реєстраційних дій з юридичною особою до ухвалення рішення у справі, яка підлягає негайному виконанню, реєстраційний запис, проведений в період її дії, не можна вважати законним, у зв`язку із чим його слід скасувати.

Відповідно до частини першої статті 351 КАС України суд касаційної інстанціїскасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

З огляду на викладене касаційна скарга мала бути задоволеною, а судові рішення - скасованими з ухваленням нового судового рішення у справі про задоволення позову на підставі норм статей 345, 347, 349, 351, 355, 356 КАС України.

Судді: О. М. Ситнік

М. І. Гриців

С. Ю. Мартєв

О. Б. Прокопенко

Є. А. Усенко