cправа № 927/561/21
Судді Верховного Суду Вронської Г.О.
у справі №927/561/21
за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб
до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6
про стягнення шкоди в сумі 434 526 950,08 грн.
1. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Позивач) звернувся до Господарського суду Чернігівської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (далі - Відповідачі) про солідарне стягнення 434 526 950,08 грн шкоди.
2. Позовні вимоги мотивовано тим, що під час здійснення ліквідаційної процедури Публічного акціонерного товариства "БАНК "ДЕМАРК", Позивачем було виявлено факти прийняття пов`язаними особами банку (Відповідачами) необґрунтованих рішень з кредитування юридичних осіб без додержання основних принципів кредитування, у тому числі перевірки кредитоспроможності позичальників та без перевірки наявності ліквідного забезпечення таких кредитів, за результатом яких здійснено ряд завідомо збиткових активних операцій, які прямо протирічили інтересам банку та його кредиторам, тим самим було завдано збитків на суму 434 526 950,08 грн.
3. Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 02.02.2022 у справі №927/561/21 у задоволенні позову відмовлено.
4. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Позивачем документально не підтверджено жодного елементу цивільно-правової відповідальності, не доведено розмір шкоди (збитків), якими діями Відповідачів спричинена шкода (збитки), причинно-наслідковий зв`язок між їх діями і визначеною Позивачем сумою шкоди (збитків).
5. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.12.2022 рішення Господарського суду Чернігівської області від 02.02.2022 у справі № 927/561/21 скасовано та прийнято нове рішення про задоволення позовних вимог.
6. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
- Відповідачі - члени кредитного комітету та правління Акціонерного товариства "БАНК "ДЕМАРК" протягом 2013-2014 років здійснювали економічно невиправдану ризикову діяльність із проведення активних операцій щодо кредитування неплатоспроможних позичальників - юридичних осіб, приймали необґрунтовані рішення про погодження операцій з кредитування без додержання основних принципів кредитування, у тому числі без перевірки кредитоспроможності позичальників та без перевірки наявності ліквідного забезпечення таких кредитів чим завдано шкоди банку та його вкладникам і кредиторам;
- недотримання основних принципів кредитування, у тому числі відсутність перевірки кредитоспроможності позичальників, які відповідно до фінансової звітності не мали можливості повернути запозичені кошти, відтермінування сплати нарахованих відсотків за користування кредитними коштами до закінчення терміну дії кредитних договорів, спричинило накопичення заборгованості, а кредитування під заставу майнових прав, строк яких не міг наступити до моменту настання строку виконання основного зобов`язання, унеможливило погашення заборгованості за рахунок застави;
- виникнення великого розміру простроченої заборгованості перед Акціонерним товариством "БАНК "ДЕМАРК" стало наслідком невиваженої кредитної політики з боку керівників та зловживання своїми повноваженнями при здійсненні активних операцій, що не було адекватним існуючому кредитному ризику та прямо протирічило інтересам банку, вкладників та інших його кредиторів;
- проведення керівниками банку ризикової діяльності (кредитування) призвело до відсутності у банку коштів для виконання своїх зобов`язань перед вкладниками і кредиторами, порушення нормативів Національного банку України, віднесення банку до категорії неплатоспроможних та його ліквідації, відповідно завдання шкоди банку, вкладникам та іншим його кредиторам, у загальному розмірі 434 526 950,08 грн.
7. Не погодившись з постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.12.2022 у цій справі Відповідач-2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою. У касаційній скарзі Скаржник просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.12.2022 та залишити в силі рішення Господарського суду Чернігівської області від 02.02.2022 у даній справі.
8. Підставою касаційного оскарження Скаржником зазначено пункти 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме,
- відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 22 Цивільного кодексу України, частини 2 статті 1166 Цивільного кодексу України у правовідносинах з приводу стягнення завданих банку збитків пов`язаними з банком особами;
- відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статей 256 та 261 Цивільного кодексу України стосовно визначення моменту, з якого починається перебіг строку позовної давності, у спорах з приводу стягнення з пов`язаних з банком осіб шкоди за фактом укладення правочинів, що призвели до завдання банку збитків;
- відсутній висновок Верховного Суду стосовно права Фонду гарантування вкладів фізичних осіб звертатись із позовом про відшкодування збитків на підставі частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в редакції Закону № 1736-VІІІ від 15.11.2016 після ліквідації банку.
10. Позивач подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить оскаржувану постанову залишити без змін, як таку, що не порушує вимог матеріального права та відповідає вимогам процесуального права.
11. До Верховного Суду від Відповідача-2 надійшло клопотання про передачу даної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, з огляду на ряд принципово-важливих правових питань (справа містить виключну правову проблему), які мають важливе значення для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики з метою ефективного та правильного розгляду судами нижчих інстанцій інших аналогічних справ за позовами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування збитків, а саме:
- Зі звіту Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо стану роботи зі стягнення збитків з колишніх власників неплатоспроможного банку та пов`язаних з такими банками осіб (станом на 01.01.2023), що розміщений на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, вбачається, що Фондом загалом було ініційовано 79 аналогічних господарських справ з приводу солідарного стягнення збитків з пов`язаних з банками осіб на загальну суму 130 000 000 000,00 грн. Зокрема, 55 з вказаних справ перебувають на розгляді у судах першої інстанції, 9 у судах апеляційної інстанції. Зі звіту Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вбачається, що наразі відсутні рішення Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду чи Великої Палати Верховного Суду, якими було б завершено розгляд по суті хоча б одного спору даної категорії справ.
- На даний час відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування стандарту доказування вини за частиною 2 статті 1166 Цивільного кодексу України у правовідносинах з приводу стягнення завданих банку збитків (чи має бути встановлена вина пов`язаних з банком осіб обвинувальним вироком суду в рамках кримінального процесу для стягнення з них завданих банку збитків).
- На розгляд Великої Палати Верховного Суду слід винести питання, чи є відповідачі відповідальними за збитки, що виникли в результаті неповернення позичальниками коштів за кредитними договорами, презумпція правомірності яких не є спростованою.
- Наявна правова проблема щодо наявності у Фонду гарантування вкладів фізичних осіб права звертатись із позовом про відшкодування збитків, на підставі частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", в редакції Закону №1736-VIII від 15.11.2016, після ліквідації банку.
- На даний час відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 22 Цивільного кодексу України у правовідносинах з приводу стягнення завданих банку збитків, дане питання повинно бути вирішене Великою Палатою Верховного Суду в сукупності з вирішенням інших правових проблем у даній категорії справ.
12. До Верховного Суду від Відповідача-3 надійшло клопотання у справі з процесуальних питань, у якому серед іншого заявник просив задовольнити клопотання Відповідача-2 про передачу даної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
13. Ухвалою Верховного Суду від 13.06.2023 справу № 927/561/21 разом з касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.12.2022 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
15. Я не погоджуюся з вищезазначеними мотивами Верховного Суду викладеними в ухвалі від 13.06.2023 у цій справі. Вважаю, що в даному випадку не було необхідності для передачі цієї справи разом з касаційною скаргою Відповідача-2 на розгляд Великої Палати Верховного Суду з наведених в вищезазначеній ухвалі мотивів, з огляду на те, що питання застосування строку позовної давності чітко визначено у законі, та таке питання може бути вирішено під час розгляду цієї справи Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду відповідно до його повноважень у залежності від установлених обставин справи.
16. У справі що розглядається, предметом спору є солідарне стягнення збитків, які нанесені Банку внаслідок проведення Відповідачами як членами органів управління Банку невиваженої та ризикованої кредитної політики (дії всупереч інтересам Банку та його кредиторів), що призвело до збільшення обсягу проблемної заборгованості Банку, яка у сукупності з невиконанням інших нормативів ліквідності і призвела до віднесення Банку до категорії неплатоспроможних.
17. При зверненні з позовом про відшкодування заподіяної майнової шкоди, Позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами неправомірність поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою.
18. Водночас зі змісту частини другої статті 1166 ЦК України вбачається, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Відповідний висновок міститься, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 753/7281/15-ц. Тому спростування цієї вини (у тому числі з підстав вини самого позивача в заподіяній шкоді) є процесуальним обов`язком її заподіювача.
19. Як убачається зі змісту позовних вимог, Позивач просить у цій справі стягнути з Відповідачів солідарно шкоду, заподіяну ними Банку, тобто йдеться про підстави та умови застосування відповідальності членів органів юридичної особи перед юридичною особою.
20. Згідно із частинами третьою та четвертою статті 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.
21. Також статтею 89 Господарського кодексу України передбачено, що посадові особи відповідають за збитки, завдані ними господарському товариству. Відшкодування збитків, завданих посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю), здійснюється у разі, якщо такі збитки були завдані:
- діями, вчиненими посадовою особою з перевищенням або зловживанням службовими повноваженнями;
- діями посадової особи, вчиненими з порушенням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення подібних дій, встановленої установчими документами товариства;
- діями посадової особи, вчиненими з дотриманням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення відповідних дій, встановленої товариством, але для отримання такого погодження та/або дотримання процедури прийняття рішень посадова особа товариства подала недостовірну інформацію;
- бездіяльністю посадової особи у випадку, коли вона була зобов`язана вчинити певні дії відповідно до покладених на неї обов`язків;
- іншими винними діями посадової особи.
22. Важливим у застосуванні норм інституту позовної давності є правильне визначення моменту початку перебігу позовної давності. За загальним правилом, встановленим у частині першій статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
23. Якщо особі завдано шкоди, то вона може вважатися такою, що довідалася або могла довідатися про порушення свого права не з того дня, коли їй стало відомо про вчинення дій, якими може бути завдано шкоди, а з дня, коли вона має змогу оцінити розмір такої шкоди.
24. Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачає процедуру задоволення вимог кредиторів за рахунок майна банку.
25. Положеннями статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено заходи з підготовки задоволення вимог кредиторів.
26. Так, за положеннями статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у редакції, чинній станом на момент віднесення ПАТ «Банк «Демарк» до категорії неплатоспроможних, уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.
27. Протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 зазначеного Закону уповноважена особа Фонду здійснює такі заходи: визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; відхиляє вимоги в разі їх непідтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні уповноваженої особи Фонду, та у разі потреби заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду. Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду. Вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними.
28. Якщо банку заподіяно шкоди шляхом недотримання вимог законодавства, невжиття своєчасних заходів для запобігання настанню неплатоспроможності банку тощо, що призвело до зниження чистих активів банку, порушення нормативів, зокрема ліквідності та втрати банком стану платоспроможності, то розмір шкоди, завданої банку, оцінюється розміром недостатності майна банку для задоволення вимог усіх кредиторів, якщо не доведений більший розмір шкоди. Для такої оцінки необхідно встановити розмір акцептованих вимог кредиторів та оцінити ліквідаційну масу банку. Отже, лише після складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, затвердження реальної ліквідаційної маси банку можна встановити розмір вимог кредиторів, що не покривається наявними активами банку, тобто конкретний розмір завданої банку шкоди.
29. Відповідно до статті 48 Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд, здійснюючи ліквідацію банку та реалізуючи надані йому повноваження, серед іншого, формує ліквідаційну масу, складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього). Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду, як це встановлено у частині третій статті 49 цього Закону.
30. Установлений статтею 50 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» порядок формування ліквідаційної маси банку передбачає, серед іншого, що: майно банку, яке включається до ліквідаційної маси, підлягає оцінці Фондом у порядку, встановленому Фондом (частина третя цієї статті); результати інвентаризації та формування ліквідаційної маси відображаються в акті, який підлягає затвердженню виконавчою дирекцією Фонду (частина четверта цієї статті).
31. Отже, розмір недостатності майна банку для задоволення вимог всіх кредиторів має бути виявлений Фондом на підставі затвердженого реєстру акцептованих вимог кредиторів та акту формування ліквідаційної маси банку шляхом відповідних розрахунків.
32. Відповідно, у таких випадках перебіг позовної давності розпочинається з дня затвердження останнього з двох зазначених вище документів.
34. Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
35. Згідно статті 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Велика Палата Верховного Суду є постійно діючим колегіальним органом Верховного Суду, до складу якого входить двадцять один суддя Верховного Суду. У визначених законом випадках Велика Палата Верховного Суду здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.
36. Принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) і стабільності.
37. Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в подібних справах.
38. Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.
39. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.
Такі висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16.
46. За таких обставин, на мою думку, відсутні підстави для передачі цієї справи разом з касаційною скаргою Відповідача-2 на розгляд Великої Палати Верховного Суду з наведених в ухвалі Верховного Суду від 13 червня 2023 року мотивів, оскільки такі питання можуть бути вирішені під час розгляду цієї справи Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду відповідно до його повноважень у залежності від установлених обставин цієї конкретної справи.
Суддя Г. Вронська