СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2023 року м. Харків Справа № 922/1650/22

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Попков Д.О., суддя Стойка О.В.

секретар судового засідання Семченко Ю.О.

за участю представників сторін

позивача - не з`явився

відповідача - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Старосалтівської селищної ради (вх.№440Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 28.11.2022

у справі №922/1650/22 (суддя Бринцев О.В., повний текст рішення підписано 28.11.2022)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ернерінг", м.Київ

до Старосалтівської селищної ради, с.Старий Салтів Харківської області

про стягнення 719.126,40 грн

ВСТАНОВИВ:

Позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за використану електричну енергію за період лютий-березень 2022 на підставі договору про постачання електричної енергії споживачу, а також пеню та відсотки річних.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 28.11.2022 у справі №922/1650/22 позов задоволено частково. Стягнуто зі Старосалтівської селищної ради (62560, Харківська область, Чугуївський р-н, смт.Старий Салтів, вул.Перемоги, буд.14, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕРНЕРІНГ" (03022, м.Київ, вул.Василя Жуковського, буд.15, ) основний борг за Договором у розмірі 666.837,69 грн; 3% річних за користування грошовими коштами в сумі 2.576,00 грн; пеню в сумі 42.933,39 грн; витрати зі сплати судового збору в розмірі 10.685,21 грн. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Відповідач з вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене рішення повністю та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

- судом першої інстанції не прийнято до уваги той факт, що з 24.02.2022 по травень 2022 відповідач як юридична особа знаходився на території бойових дій і не міг функціонувати у належний спосіб, на території Салтівської селищної ради виникла необхідність забезпечення дії Конституції та законів України, посилаючись при цьому на преюдиціальні обставини , що встановлені ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 13.05.2022 у справі №953/3148/22;

- лише з 20.02.2023 Старосалтівська селищна рада набула уповноваженого керівника в особі начальника Старосалтівської селищної військової адміністрації Чугуївського району Харківської області Палєя А.А.;

- апелянт не отримував копії оскаржуваного рішення, про існування судової справи дізнався лише 06.03.2023;

- у відповідача відсутні підтвердження отримання наданих послуг, як і відсутній рахунок на оплату та акт здачі-приймання наданих послуг в наслідок бойових дій, що може свідчити про передчасність звернення до суду позивачем;

- судом також не було досліджено питання можливості форс-мажорних обставин за спірним договором, оскільки відповідач був позбавлений взяти участь у розгляді справи в цілому.

Відповідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.03.2023 сформовано склад колегії суддів Східного апеляційного господарського суду: головуючий суддя Істоміна О.А., судді Попков Д.О., Стойка О.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.03.2023 апеляційну скаргу Старосалтівської селищної ради залишено без руху через відсутність доказів сплати судового збору у відповідному розмірі та доказів надсилання апеляційної скарги іншій стороні по справі. Витребувано матеріали справи з Господарського суду Харківської області.

Після усунення відповідачем недоліків апеляційної скарги, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.01.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Старосалтівської селищної ради; встановлено строк до 03.05.2023 (включно) для учасників справи для подання відзиву на апеляційну скаргу до канцелярії суду разом з доказами його (доданих до нього документів) надсилання іншим учасникам справи в порядку ч.2 ст.263 Господарського процесуального кодексу України; запропоновано учасникам справи до 03.05.2023 (включно) надати до суду заяви, клопотання та заперечення (у разі наявності), з доказами надсилання їх копії та доданих до них документів інших учасникам справи в порядку ч.4 ст.262 Господарського процесуального кодексу України, призначено справу до розгляду на 29.05.2023, зупинено дію рішення Господарського суду Харківської області від 28.11.2023 у справі №922/1650/22.

Позивач скористався правом наданим ст.263 ГПК України та надав відзив на апеляційну скаргу, в якому погоджується з рішенням Господарського суду Харківської області від 28.11.2022, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. При цьому, позивач зазначає, що відповідач не представив суду розумних доводів, які б спростували факти та висновки суду першої інстанції. Обставини, визначені ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 13.05.2022 у справі №953/3148/22 є імовірними та підлягають доказуванню на загальних підставах і ці обставини не стосуються предмета доказування по даній справі. Відповідач не представив у апеляційний суд доводів та доказів, що б підтверджували наявність підстав неоплати поставленої електричної енергії або ж відстрочення її оплати, звільнення від обов`язку сплатити 3% річних та інфляційних, а також для звільнення від відповідальності за невиконання або несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, у тому числі в зв`язку з дією форс-мажорних обставин. Також у відзиві на апеляційну скаргу позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 15.000,00 грн витрати по сплаті за надання правничої допомоги.

04.05.2023 на адресу Східного апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про долучення матеріалів справи доказів доводів апелянта у вигляді копії заяви Старосалтівської селищної ради про засвідчення форс-мажорних обставин, яка подана 17.03.2023 до Харківської регіональної філії Торгово-промислової палати. Названий доказ не міг бути поданий апелянтом раніше, оскільки цей доказ з`явився у його розпорядженні 17.03.2023 (після подання апеляційної скарги), а при розгляді справи судом першої інстанції представники відповідача не приймали участі та не були обізнані про такий розгляд.

Колегія суддів дійшла висновку, що наведені відповідачем причини неможливості подання вищевказаних документів до суду першої інстанції є обґрунтованими і такими, що підтверджуються матеріалами справи, відтак, з огляду на недопущення порушень процесуальних прав відповідача у даній справі, додані до апеляційної скарги документи приймаються колегією суддів до розгляду.

29.05.2023 представники сторін не з`явились в судове засідання.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.05.2023 у справі №922/1650/22 клопотання відповідача про долучення до матеріалів справи додаткових доказів задоволено; розгляд справи відкладено до 26.06.2023.

26.06.2023 в судовому засіданні оголошено перерву до 25.07.2023.

24.07.2023 на адресу апеляційного суду надійшло клопотання від Старосалтівської селищної ради, в якому відповідач просив долучити до матеріалів справи додаткові докази по справі, які на його думку, мають значення для справи та не могли бути подані до суду першої інстанції, оскільки були отримані ним тільки зараз, у зв`язку з бойовими діями, що відбувалися на території відповідача.

В свою чергу позивач направив клопотання, в якому заперечував проти приєднання до матеріалів справи додаткових документів, поданих відповідачем. Просив розглядати справу за його відсутністю.

25.07.2023 сторони в судове засідання не з`явились.

Учасники справи (повноважні представники) про час та місце судового засідання повідомлялись шляхом направлення на їх поштові та електронні адреси, що наявні у матеріалах справи (повідомлені учасниками справи шляхом зазначення у документах, які надавались до суду).

Згідно із Законом України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення (включаючи ухвали суду господарського суду про відкриття провадження у справі) є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання (ст. 2). Для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень; суд вносить до Реєстру всі судові рішення, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту (ст. 3). Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ст. 4).

Ухвали суду у даній справі розміщені в Єдиному державному реєстрі судових рішень, що підтверджується даними вказаного Реєстру, який є відкритим. Тобто, ухвала суду від 29.05.2023 оприлюднена на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень 05.06.2023 і з цього моменту стала загальнодоступною для ознайомлення.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Згідно з частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч.12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів вважає, що судом апеляційної інстанції було вчинено всі належні та допустимі заходи направленні на повідомлення учасників справи про час та місце судового засідання. Суд визнавав явку представників сторін необов`язковою та повідомляв, що їх нез`явлення у судове засідання апеляційної інстанції (особисто чи представників), а також відсутність відповідного клопотання, не тягне за собою відкладення розгляду справи на іншу дату, а також не перешкоджає розгляду справи по суті.

Враховуючи, що сторони належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, явка їх представників у судове засідання не визнавалась обов`язковою, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд заяви за відсутності представників позивача та відповідача у даному судовому засіданні.

Розглянувши апеляційну скаргу та матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі заяви-приєданання від 02.02.2022 Старосалтівська селищна рада (споживач, відповідач по справі) приєднався до договору постачання електричної енергії споживу ТОВ "Ернерінг" (постачальник, позивач по справі) №10, за умовами якого постачальник постачає споживачу по коду ДК 021:25 - електрична енергія для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Також між сторонами була підписана Комерційна пропозиція (додаток №2 до договору), згідно з якою сторони погодили, зокрема, ціну електричної енергії, спосіб оплати, термін надання рахунку за спожиту електричну енергію та термін його оплати, тощо.

На виконання умов договору позивачем у лютому 2022 та березні 2022 була поставлена відповідачеві електрична енергія в кількості 104.018,00 кВт та 32.369,00 кВт відповідно на загальну суму 666.837,69 грн, що підтверджується Актами приймання-передачі №ПЕЕ-0000222 від 28.02.2022 та №ПЕЕ-0000470 від 31.03.2022.

Зазначені документи були надіслані позивачем відповідачеві 21.07.2022 на електронну пошту - , яка зазначена в розділі 14 договору.

В зв`язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань за спірним договором у відповідача утворилася заборгованість перед підприємством позивача у розмірі 666.837,69 грн, наслідком чого стало звернення позивача до Господарського суду з відповідним позовом. Окрім основної заборгованості, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних за користування грошовими коштами в сумі 2.959,66 грн, пеню в сумі 49.329,05 грн.

Господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, яким задовольнив позовні вимоги, зазначив, що матеріалами справи підтверджується поставлення позивачем товару на загальну суму 666.837,69 грн та визнається сторонами судового процесу, що підтверджує порушення взятих на себе зобов`язань за договором з боку відповідача. Враховуючи, що сторони у договорі погодили відповідальність за невиконання (неналежне виконання) його умов суд зазначив про наявність правових та фактичних підстав для стягнення з відповідача 3% та пені.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, заслухавши представників відповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Предметом даного позову є стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу за договором у розмірі 666.837,69 грн, 3% річних за користування грошовими коштами в сумі 2.959,66 грн, пеню в сумі 49.329,05 грн, що утворилася в наслідок бездіяльність відповідача в частині оплати вартості спожитої електричної енергії за лютий-березень 2022.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є, договори та інші правочини.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором поставки електричної енергії.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України (далі за текстом - ГК України) встановлено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно частини 1 статті 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Положення частини 1 статті 180 ГК України кореспондуються зі статтею 628 ЦК України.

Частинами 1, 3, 5 статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень статей 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Окремим видом договору енергопостачання є договір постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору постачання електричної енергії споживачу встановлюються Законом України «Про ринок електричної енергії».

Взаємовідносини, які виникають під час купівлі-продажу електричної енергії між електропостачальником та споживачем, а також їх взаємовідносини з іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії, регулюються Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 №312 (далі за текстом - ПРРЕЕ).

Згідно пункту 1.2.7 ПРРЕЕ, постачання електричної енергії здійснюється електропостачальником на підставі договору про постачання електричної енергії споживачу, який розробляється електропостачальником на основі Примірного договору про постачання електричної енергії споживачу (додаток 5 до цих Правил) та укладається в установленому цими Правилами порядку.

У відповідності до преамбули Закону України «Про ринок електричної енергії», він визначає правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку електричної енергії, регулює відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею- продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище.

Згідно з ч.ч. 1-2 статті 56 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу. Договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником. Постачання електричної енергії споживачам здійснюється за вільними цінами.

Пунктом 1.2.7 ПРРЕЕ встановлено, що постачання електричної енергії здійснюється електропостачальником на підставі договору про постачання електричної енергії споживачу, який розробляється електропостачальником на основі Примірного договору про постачання електричної енергії споживачу та укладається в установленому цими Правилами порядку.

Позивач є електропостачальником, який отримав ліцензію на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії споживачу, що підтверджується постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №1827 від 06.09.2019 .

Частинами 1 та 2 статті 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як було зазначено вище, на виконання умов договору позивачем у лютому-березні 2022 було продано відповідачеві електричну енергію в кількості 136.387,00 на суму 666.837,69 грн, про що свідчать Акти прийому-передачі електричної енергії №ПЕЕ-0000222 від 28.02.2022, №ПЕ0000470 від 31.03.2022 та відповідні рахунки №226 від 28.02.2022, №485 від 31.03.2022.

Зазначені документи були надіслані позивачем відповідачеві засобами поштового зв`язку, а також на електрону пошту відповідача, яка зазначена в пункті 14 спірного договору. При цьому, електроні листи про направлення відповідачу актів і рахунків скріплені електроним підписом та наявні в матеріалах справи.

Також обсяг спожитої відповідачем електричної енергії у лютому-березні 2022 підтверджується листом АТ "Харківобленерго" №15-37/3520 від 12.09.2022.

З огляду на викладене вище, враховуючи встановлені судом обставини за сукупністю наданих доказів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем порушено умови договору в частині здійснення оплати за поставлену електричну енергію, оскільки зобов`язання відповідача з оплати електричної енергії отриманої в лютому-березні 2022 за актами прийому-передачі електричної енергії №ПЕЕ-0000222 від 28.02.2022, №ПЕ0000470 від 31.03.2022 є таким, що настало, а відтак заборгованість в розмірі 666.837,69 грн підлягає сплаті відповідачем.

Проте, як вірно зазначив місцевий господарський суд, всупереч вимог статті 13 та статті 74 ГПК України відповідач доказів на спростування викладених обставин не надав, а факт наявності заборгованості у розмірі 666.837,69 грн підтверджується матеріалами справи, з чим погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Щодо посилання відповідача на наявність форс-мажорних обставин в даному випадку, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, згідно з п.п. 12.1. спірного договору №10 від 02.02.2022 про постачання електричної енергії сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за цим договором, якщо невиконання є наслідком непереборної сили (форс мажорних обставин).

За ст.617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

В той же час, ч.1 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно ст.218 Господарського кодексу України у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

28.02.2022 Торгова Промислова Палата повідомила, що на підставі ст. 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 №671/97-ВР та інших документів вона засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою для введення воєнного стану із 05:30 ранку 24.02.2022 строком на 30 діб відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Для засвідчення форс-мажорних обставин ТПП підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності.

Зазначена обставина визнається судом загально відомою та не потребує доказування.

Одночасно судом береться до уваги, що сторона, яка посилається на форс-мажорні обставини, повинна надати докази причинно-наслідкового зв`язку між обставиною (подією) і неможливістю виконання стороною своїх конкретних зобов`язань.

Отже, ключовою ознакою форс-мажору є причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконати конкретне зобов`язання.

Форс-мажор, або ж обставини непереборної сили, це надзвичайні та невідворотні обставини, настання яких призвело до об`єктивної неможливості виконати зобов`язання.

Так, у постанові Верховного Суду від 30.11.2021 у справі №913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

В постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (КГС ВС) від 25.01.2022 у справі №904/3886/21 зазначено: «…Форс-мажорні обставини не мають преюдиціального (заздалегідь встановленого) характеру. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини, повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом …».

При цьому, сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №926/2343/16, від 16.07.2019 у справі №917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі №905/55/21). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.

Саме таких висновків дотримується колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 16.07.2019 у справі №917/1053/18, у постанові від 09.11.2021 у справі №913/20/21, у постанові від 04.10.2022 у справі №927/25/21.

Посилання відповідача на преюдиційність фактів та обставин, встановлених у ухвалі Київського районного суду м.Харкова від 13.05.2022 у справі №953/3148/22 судом не беруться до уваги, оскільки встановлення існування форс-мажорних обставин є правовою оцінкою, надана певному факту та в межах наявних у вказаній справі доказів, а відтак не є обов`язковою для даного складу господарського суду згідно частини 7 статті 75 ГПК України.

Дійсно стаття 617 Цивільного кодексу України звільняє від відповідальності за порушення зобов`язань, якщо воно стало саме наслідком форс-мажору, але, сама по собі війна з РФ не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Війна як обставина непереборної сили звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.

13.05.2022 Торгова Промислова Палата України опублікувала на сайті пояснення, що сторона, яка порушила свої зобов`язання в період дії форс-мажорних обставин, має право звертатися до ТПП України та уповноважених нею регіональних ТПП за отриманням відповідного Сертифіката про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), дотримуючись порядку, встановленого Регламентом ТПП України від 18.12.2014, за кожним зобов`язанням окремо.

Частиною ст.14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом 7 днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

Таким чином, лист ТПП не є сертифікатом у розумінні наведеного положення закону, та разом з тим, не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта, для якого настали певні форс-мажорні обставини.

Так, у постанові Касаційного господарського суду від 01.06.2021 у справі №910/9258/20 суд послався на раніше сформульований у цілій низці своїх постанов висновок, відповідно до якого: засвідчення дії непереборної сили шляхом видачі сертифікату про форс-мажорні обставини покладено на ТПП України та уповноважені нею регіональні ТПП; форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для конкретного випадку виконання зобов`язання; доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Отже, навіть у разі наявності сертифікату ТПП про форс-мажор суд оцінюватиме цей доказ у сукупності з іншими.

Керуючись наведеними правовими висновками суду касаційної інстанції, при розгляді форс-мажорних спорів наразі (як і раніше) суди виходять з того, що підтвердженням існування форс-мажорних обставин є відповідний сертифікат ТПП України чи уповноваженої нею регіональної ТПП.

Однак, відповідачем не надано відповідних документів Торгово-промислової палати України щодо виникнення обставин непереборної сили та унеможливлення виконання саме зобов`язання за укладеним сторонами договором в наслідок непереборної сили.

Окрім основної заборгованості, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних та суму пені, що є, на думку колегії суддів, цілком обгрунтованим з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В даному випадку пеня за порушення строку виконання грошового зобов`язання погоджена сторонами в Комерційній пропозиції до договору, а саме: за порушення строків розрахунків споживач сплачує пеню в розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Тож встановлена наявність прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання свідчить про наявність правових та фактичних підстав для стягнення з відповідача пені та 3% річних.

Після перерахування розрахунків 3% та пені, враховуючи приписи Комерційної пропозиції до договору де визначено, що останнім днем оплати виставлених позивачем рахунків є 29.07.2022, оскільки вони були отриманні відповідачем 22.07.2022 про що зазначено самим позивачем у позовній заяві, судом першої інстанції було обгрунтовано визначено що прострочення оплати платежів за договором почалося з 30.07.2022, в зв`язку з чим, позовні вимоги в частині стягнення пені задоволенні на суму 42.933,39 грн та 3% на суму 2.576,00 грн відповідно.

Враховуючи встановлені обставини, зазначені положення діючого законодавства України і умови укладеного сторонами договору, наявність в матеріалах справи належних та достатніх доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, Господарський суд Харківської області дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до непогодження з рішенням суду першої інстанції.

Своєю чергою, сутність висловлених апелянтом претензій до оскаржуваного рішення зводитися до недотримання вимог процесуального законодавства місцевим судом при його ухваленні - жодних аргументів стосовно порушення норм матеріального права чи повноти оцінки доказів або встановлення обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення спору, не висловлено.

Частиною 1 статті 276 ГПК України встановлено підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення, так у вказаній статті зазначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладені у апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування рішення місцевого господарського суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги відповідача.

У даній справі суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника у відповідності до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заявив про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 15.000,00 грн. На підтвердження означених вимог позивачем надано до суду разом з відзивом на апеляційну скаргу договір про співпрацю б/н від 01.05.2023, і до позовної заяви сам договір б/н від 08.11.2022.

Будь-яких інших документів на підтвердження вищезазначених вимог, позивачем до господарського суду надано не було.

Відповідно до частини 1 ст. 124 ГПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатом розгляду справи (ч.3 ст.124 ГПК України).

Пунктом другим означеної статті передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК України).

Проте, на момент ухвалення означеної постанови позивачем до суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат надано не було, також не було надано відповідного акту виконаних робіт, чи будь - яких інших доказів в обґрунтування означеної суми адвокатських витрат, у зв`язку з чим у колегії суддів не має можливості встановити, який фактичний обсяг послуг було надано адвокатом та які саме роботи були виконані останнім та за який час.

Також слід зазначити, що визначені заявником до стягнення витрати є надмірно високими та становитимуть значний тягар для учасника справи, що суперечить принципу розподілу витрат та не відповідають категорії та складності справи.

За змістом частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною 8 ст. 129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з ч.3 ст.252 ГПК України, якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі, а за змістом ч. 2 ст. 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції такий строк обмежується п`ятнадцятьма днями з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів зазначає про недотримання позивачем вимог ст. ст. 124, 129 ГПК України, а саме ненадання останнім до суду апеляційної інстанції у встановлений законом строк заяви про остаточний розмір понесених витрат на правову допомогу, не надання попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, а також акту виконаних робіт.

На підставі викладеного, колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання позивача про покладення на відповідача витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 15.000,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновок місцевого господарського суду, рішення Господарського суду Харківської області від 28.11.2022 у справі №922/1650/22 ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому повинно бути залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Витрати по сплаті судового збору розподіляються у відповідності до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та указів №259/2022 від 14.03.2022, №133/2022 від 18.04.2022, №341/2022 від 17.05.2022, №573/2022 від 18.08.2022, №757/2022 від 07.11.2022, №58/2023 від 06.02.2023, №254/2023 від 01.05.2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» починаючи з 24.02.2022 на території України діє режим воєнного стану.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється.

При цьому, згідно Рекомендацій прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів, - оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справи.

На підставі вищевикладеного, у зв`язку із введенням та продовженням в Україні воєнного стану, враховуючи поточну обстановку, що склалася в місті Харкові, суд апеляційної інстанції був вимушений вийти за межі строку розгляду апеляційної скарги, встановленого ч.1 ст.273 ГПК України.

Керуючись статями 269, 270, 275, 276, 281, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Старосалтівської селищної ради залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 28.11.2022 у справі №922/1650/22 залишити без змін.

В задоволенні клопотання позивача про покладення на відповідача витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 15.000,00 грн відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку через Східний апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31.07.2023

Головуючий суддя О.А. Істоміна

Суддя Д.О. Попков

Суддя О.В. Стойка