ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2023 Справа № 914/2223/22

м.Львів

За позовом: Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, м.Львів

до відповідача: Приватного підприємства «Тенісний клуб ТЕН», м.Львів

про зобов`язання повернути об`єкт оренди шляхом виселення та стягнення заборгованості. Ціна позову: 46334,03 грн.

Суддя Кітаєва С.Б.

За участю секретаря Сосницької А.А.

Представники сторін:

від позивача: Чижович І.-представник

від відповідача: Єсіпов І.А. - представник

Суть спору.

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (далі позивач, УКВ) до Приватного підприємства «Тенісний клуб ТЕН» (далі - відповідач, Підприємство) про зобов`язання повернути об`єкт оренди шляхом виселення з нежитлових приміщень та стягнення заборгованості в розмірі 46 334,03 грн.

Ухвалою від 10.10.2022 суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі та ухвалив розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначив на 09.11.2022.

Подальший хід розгляду справи відображений в ухвалах суду та протоколах судових засідань.

03.11.2022 ,за вх.№22881/22, зареєстровано відзив на позовну заяву (документ сформований в системі «Електронний суд» 02.11.2022).

09.11.2022, за вх.№23301/22, в документообігу суду зареєстровано відповідь на відзив на позовну заяву у справі №914/2223/22, яка поступила від позивача.

В підготовчому засіданні 09.11.22 оголошувалась перерва до 23.11.2022 з метою надання можливості відповідачу подати заперечення на відповідь на відзив, у строки встановлені ухвалою про відкриття провадження у справі.

14.11.2022 в системі «Електронний суд» відповідачем сформовано Заперечення (на відповідь на відзив), зареєстровані в суді 15.11.2022 за вх.№23689/22.

21.11.2022, за вх.№23931/22, в суді зареєстровано клопотання позивача (№б/н від 17.11.22) про долучення до матеріалів справи акта приймання-передачі нежитлових приміщень загальною площею 99,4 кв.м., які розташовані за адресою м.Львів, вул.Болгарська,4, Приватному підприємству «ТЕН».

Призначене на 23.11.2022 підготовче засідання не відбулось, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судлді Кітаєвої С.Б. Відповідно, ухвалою від 28.11.2022 суд продовжив строки підготовчого провадження на 30 днів та призначив підготовче засідання на 21.12.2022, про що сторони були належним чином повідомлені.

З підстав, зазначених у протоколі судового засідання №1132992 від 21.12.2022, в засіданні 21.12.2022 оголошувалась перерва до 04 .01.2023.

26.12.2022 в системі «Електронний суд» відповідачем сформовано Заяву про застосування строків позовної давності, яка зареєстрована в суді 27.12.2022 за вх.№26857/22.

Призначене на 04.01.2023 засідання не відбулось, у зв`язку із оголошенням системою цивільної оборони у м.Львові та Львівській області повітряної тривоги. Відтак, ухвалою від 04.01.2023 підготовче засідання було відкладено на 17.01.2023. Ухвала скерована сторонам у справі.

Ухвалою суду від 17.01.2023 закрито підготовче провадження у справі, розгляд справи по суті відкладено на 08.02.2023.

08.02.2023 в системі «Електронний суд» сформовано відповідачем заяву у якій, керуючись ч.8 ст.129 ГПК України, просив розподіл витрат відповідача на професійну правничу допомогу здійснити додатковим рішенням на підставі доказів, які будуть подані у встановлений для цього строк. Заява зареєстрована в суді 08.02.2023 за вх.3367/23.

В засіданні 08.02.2023 оголошувалась перерва до 15.03.2023, що представники сторін засвідчили також в письмовій формі, під розписку.

Судове засідання 15.03.2023 не відбулось, у зв`язку з оголошенням системою цивільної оборони у м.Львові та Львівській області повітряної тривоги. Відтак, ухвалою від 15.03.2023 розгляд справи було відкладено на 06.04.2023. Ухвала скерована сторонам.

03.04.2023 відповідачем сформовано в системі «Електронний суд» Додаткові пояснення у справі, які зареєстровані в суді 04.04.2023 за вх.№8374/23.

Ухвалою-повідомленням від 06.04.2023 суд повідомив сторін про відкладення розгляду справи на 11.05.2023. В засіданні 11.05.2023 оголошувалась перерва до 24.05.2023, що представники сторін засвідчили також в письмовій формі, під розписку.

Оскільки в засідання сторони явку представників не забезпечили, ухвалою-повідомленням від 24.05.2023 суд повідомив сторін про відкладення розгляду справи на 08.06.2023 на 15:00 год.

Ухвалою від 29.05.2023 виправлено описку в ухвалі-повідомленні Господарського суду Львівської області від 24.05.2023 по справі №914/2232/22, та ухвалено вважати вірною датою та часом проведення наступного судового засідання - 08.06.2023 о 13:00 год.

В судових засіданнях 08.06.2023, 20.062023 оголошувались перерви. Так, зокрема, в засіданні 20.06.2023 оголошувалась перерва до 29.06.2023.

У судовому засіданні 29.06.2023, за участю представників обох сторін, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Аргументи позивача.

Позов обґрунтований тим, що 28.07.2010 між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (орендодацем) та Приватним підприємством «Тенісний клуб «ТЕН» (орендарем) укладено договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) №Ш-7572-10, на виконання якого орендодавець передав, а орендар прийняв у користування нежитлові приміщення першого поверху загальною площею 99,4 м.кв, що знаходяться за адресою: м.Львів, вул.Болгарська,4.

Ухвалою Львівської міської ради від 26.05.2016 «Про затвердження структури виконавчих органів Львівської міської ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів» перейменовано департамент економічної політики на департамент економічного розвитку.

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №1125 від 02.12.2016 затверджено Положення про управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та його структури. Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 01.10.2021 №856 (зі змінами) затверджено Положення про управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та його структури в новій редакції.

Відповідно до Положення про управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 01.10.2021 №856 (зі змінами), Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради є виконавчим органом Львівської міської ради. Основним завданням Управління є виконання функції органу управління майном комунальної власності Львівської міської територіальної громади; передача в оренду, відчуження (приватизація) майна львівської міської територіальної громади.

Позивач стверджує, що відповідно до п.4.1 договору термін договору оренди визначений з 28 липня 2010 року до 31 травня 2015р, тобто, 4 роки 10 місяців і 4 дні та пролонговувався до 04.04.2020.

Листом Управління №2302-вих-31377 від 23.04.2020 Приватне підприємство «Тенісний клуб «ТЕН» було повідомлено про закінчення терміну дії договору оренди 04.04.2020 та про необхідність протягом 15 днів повернути орендовані приміщення балансоутримувачу у належному санітарно-технічному стані по акту приймання-передачі та погасити заборгованість у разі її наявності.

Позивач зазначає, що Закон України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 р. набрав чинності 01.07.2020 р. Відтак зобов`язання, які виникли на підставі договору оренди №Ш-7572-10 регулюються Законом України «Про оренду державного та комунального майна» від 10.04.1992.

Відповідно до ч.2 ст.26 Закону договір оренди припиняється в разі закінчення строку на який його було укладено. Пунктом 4.3 договору передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії Договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором.

Зважаючи, що листом №2302-вих-31377 від 23.04.2020 Приватне підприємство «Тенісний клуб «Тен» було повідомлено про закінчення терміну договору оренди 04.04.2020 та про необхідність протягом 15 днів повернути орендовані приміщення балансоутримувачу по акту приймання-передачі та погасити заборгованість у разі її наявності, договір є припиненим 04.04.2020.

Позивач стверджує, що всупереч положенням ст.27 Закону та наведеним умовам договору оренди, відповідач свого обов`язку щодо повернення орендованого майна не виконав і воно фактично перебуває у його незаконному користуванні. Незаконне займання відповідачем зазначеного нежитлового приміщення, яке знаходиться у власності територіальної громади міста Львова, за твердженням позивача, порушує вимоги статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та перешкоджає ефективному використанню та розпорядженню вищезазначеним об`єктом комунальної власності в інтересах територіальної громади міста Львова, тобто, Львівська міська рада позбавлена передбаченого ст.ст.13,41,141 Конституції України, ст.321 Цивільного кодексу України права самостійно на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй на прваві власності майном.

Позивач також зазначає, що на підставі вищеперелічених обставин та законодавчих положень він має усі достатні підстави для зверненя до суду із вимогою про повернення об`єкта оренди шляхом виселення відповідача із нежитлових приміщень.

Щодо майнової вимоги у позові - стягнення з відповідача на користь позивача 46334,03 грн. заборгованості, то за доводами позивача з 05.04.2020, у зв`язку із неповерненням об`єкта оренди після закінчення терміну дії договору 04.04.2020, орендарю могла нараховуватись неустойка, відповідно до положень ч.2 ст.785 ЦК України.

Проте, відповідно до Ухвали Львівської міської ради №6464 від 28.04.2020 «Про заходи підтримки суб`єктів підприємницької діяльності на період дії карантину», на період з 17.03.2020 і до завершення карантину, передбаченого відповідними постановами Кабінету Міністрів України, рішеннями Львівської міської ради та її виконавчих органів, на території м.Львова не нараховується та не сплачується орендна плата за користування нежитловими приміщеннями, цілісниними майновими комплексами, які належать до власності територіальної громади м.Львова.

Пунктом 2.1 ухвали ЛМР №121 від 25.02.2021 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 28.04.2020 №6464 «Про заходи підтримки суб`єктів підприємницької діяльності на період дії карантину» встановлено, що дія зазначеної ухвали поширюється на період з 17.03.2020 по 28.02.2021 включно.

А відтак, із врахуванням наведеного, позивач почав нараховувати Приватному підприємству «Тенісний клуб «ТЕН» неустойку з 01.03.2021. А оскільки неустойка відповідачем не сплачувалась, виникла заборгованість, яка станом на 30.08.2022 склала 46334,03 грн, що позивач підтверджує довідкою №4-2302-7817 від 02.09.2022, долученою до позовних матеріалів.

Аргументи відповідача.

У поданому відзиві відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Стверджує, що заявлений у справі позов про зобов`язання відповідача повернути об`єкт оренди шляхом виселення з нежитлових приміщень загальною площею 99,4 кв.м., що розташовані що розташовані за адресою: м.Львів, вул.Болгарська, буд.4 та про стягнення заборгованості в сумі 46334,03 грн не містить посилань на суттєві обставини (у тому числі преюдиційного характеру), які виключають його задоволення судом.

У травні 2017 року позивач вже звертався до господарського суду з вимогою про зобов`язання відповідача повернути об`єкт оренди шляхом виселення з нежитлових приміщень, який ухвалою Господарського суду від 05.03.2018 у справі №914/900/17, за заявою самого ж позивача (Управління) був залишений без розгляду.

Крім того, мали місце наступні обставини.

Ухвалою 12 сесії 6-го скликання Львівської міської ради (надалі також - Рада) від 18.07.2013 №2562 затверджено перелік об`єктів комунальної власності м.Львова, що підлягають приватизації способом викупу, які вказані в додатку до ухвали, та згідно з яким за заявою Підприємства до цього переліку під номером 20 було включено орендовані нежитлові приміщення першого поверху загальною площею 99,4 м.кв, що знаходяться за адресою: м.Львів, вул.Болгарська,4 .

26.12.2013 Управління (замовник), Підприємство (платник) та ТОВ «Периметр» (виконавець) уклали договір про проведення незалежної оцінки предмета спору. На виконання вказаного договору ТОВ «Периметр» надало висновок про вартість майна від 30.12.2013, відповідно до якого була визначена ринкова вартість об`єкта оцінки разом із ПДВ 413784,00 грн.

Проте, станом на момент звернення позивача до суду з позовом у даній справі, процес приватизації не завершено з незалежних від відповідача причин, незважаючи, у тому числі, на низку судових рішень, які набрали законної сили та якими були встановлені обставини, що мають прюдиційне значення при вирішенні спору у даній справі.

Так, зокрема, у грудні 2016 року Підприємство звернулося до Управління з позовом про визнання незаконною його бездіяльності щодо незатвердження результатів оцінки об`єкта приватизації, проведеної ТОВ «Периметр» за договором №326-П від 26.12.2013, та про зобов`язання Управління у двомісячний строк завершити підготовку об`єкта нерухомості до приватизації шляхом викупу Позивачем, а саме: визначити за власний рахунок її ринкову вартість.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 07.03.2017 у справі №914/3256/16, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 16.05.2017 та постановою Вищого господарського суду України від 03.10.2017, позов Підприємства задоволено частково; зобов`язано Управління у двомісячний строк завершити підготовку предмета спору до приватизації шляхом викупу Підприємством, а саме: визначити за власний рахунок відповідача його вартість. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На виконання рішення у справі №914/3256/16 господарський суд видав Підприємству накази.

Поряд з цим, ухвалою 6 сесії 7-го скликання Ради №1503 від 09.02.2017 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 18.07.2013 №2562 «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м.Львова, що підлягають приватизації способом викупу», було внесено зміни до додатку ухвали Ради від 18.07.2013 №2562, з якого вилучено пункт 20.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 30.08.2017 у справі №914/1389/17, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 04.12.2017 та постановою Верховного Суду від 10.07.2018, визнано незаконною (недійсною) ухвалу Львівської міської ради від 09.02.2017 №1503 «Про внесення змін до ухвали Львівської міської ради від 18.07.2013 №2562 «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м.Львова, що підлягають приватизації способом викупу».

Проте, ухвалою 15 сесії 7-го скликання від 11.10.2018 №4057 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 18.07.2013 №2562 «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м.Львова, що підлягають приватизації способом викупу», Рада повторно прийняла рішення, аналогічне тому, що вже було визнано незаконним судом, а саме - повторно вилучила пункт 20 з додатку до своєї ухвали від 18.07.2013 №2562.

Підприємство про ухвалу Львівської міської ради від 11.10.2018 №4057 дізналось за результатами ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження №54496723 з виконання наказу Господарського суду Львівської області у справі №914/3256/17.

Зазначені вище обставини встановлені судовими рішеннями по справі №914/1002/19, про що свідчить постанова Верховного Суду від 16.06.2020, якою залишено без змін рішення Господарського суду від 17.09.2019 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 12.12.2019 про задоволення позовних вимог Підприємства у даній справі, а саме: про визнання незаконною (недійсною) ухвали Ради від 11.10.2018 №4057 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 18.07.2013 №3562 «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м.Львова, що підлягають приватизації способом викупу».

Управління (позивач) не виконало рішення суду у справі №914/3256/16, не завершило у двомісячний строк підготовку предмета даного спору до приватизації Підприємством шляхом викупу. Рішення не виконано і станом на час розгляду по суті даної справи (№914/2223/22).

Про стан виконання рішення суду у справі №914/3256/16 свідчить постанова Західного апеляційного господарського суду від 14.09.2020 по цій справі, ухвалена за наслідками перегляду заяви Підприємства про зміну порядку і способу виконання рішення суду у цій справі в апеляційному порядку.

З постанови слідує, що у провадженні Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області на підставі наказу Господарського суду Львівської області від 23.05.2017 у справі №914/3256/16 перебуває виконавче провадження №ВП 54496723. Органом ДВС на адресу Управління надсилались численні вимоги державного виконавця, якими, зокрема , було: зобов`язано боржника повідомити про стан та результати виконання рішення суду та про дії, спрямовані на таке виконання; про надання державному виконавцеві підтвердження щодо визначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для проведення оцінки предмета спору; про виклик керівника Управління до державного виконавця для надання пояснень щодо факту невиконання рішення, тощо. Боржник попереджувався про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення суду; до боржника застосовувались штрафні санкції.

Управління подавало на розгляд Господарського суду Львівської області заяву від 25.01.2018 за №2302-вих-538 про відстрочку терміном на 1 рік виконання рішення Господарського суду Львівської області від 07.03.2017 у справі №914/3256/16, яка ухвалою суду від 12.02.2018 була залишена без задоволення. Ухвала набрала законної сили.

На переконання відповідача, наведені обставини самі по собі засвідчують, що спір у даній справі, яка розглядається судом, виник не унаслідок протиправної поведінки Підприємства, а унаслідок зловживання УКВ правом, як органом приватизації комунального майна.

Що стосується суті заявленої у даній справі вимоги про зобов`язання повернути об`єкт оренди шляхом виселення його із займаного приміщення (предмета спору), то, як зауважує відповідач, доводи відповідача ті ж самі, що й ті, які стали причиною відкликання позивачем попереднього аналогічного позову у справі №914/900/17 .

Відповідач звертає увагу насамперед на доводи самої позовної заяви, зокрема, про те, що договір оренди від 28.07.2010 №Ш-7572-10 між Управлінням та Підприємством закінчив свою дію 04.04.2020 на підставі листа (повідомлення) Управління від 23.04.2020.

Однак, згідно з власними твердженнями Управління у позовній заяві по справі №914/900/17, цей договір закінчив свою дію ще 31.05.2015 - на підставі такого ж самого по змісту листа- повідомлення, однак з іншими реквізитами (від 26.06.2015 №1455, додаток №3 до позову УКВ у справі №914/900/17) і п.4.1 цього договору.

Проте, на момент прийняття Радою ухвали від 18.07.2013 №2562, на підставі якої у відповідача виникло законне право на приватизацію предмета спору шляхом викупу, діяло Положення про оренду майна територіальної громади м.Львова у редакції, затвердженій ухвалою Ради від 27.06.2013 №2472 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 07.06.2007 №897»).

Відтак, на спірні відносини повною мірою поширюється дія п.5.2.26 цього Положення, яким встановлено:

«З прийняттям ухвали міської ради про включення об`єкта оренди до переліку об`єктів, що підлягають приватизації способом викупу, орендар не зобов`язаний звертатися щодо продовження договору оренди на новий строк перед закінченням дії договору (норма, що відміняє загальне правило, закріплене у п.5.2.15.1 цього ж Положення). У такому разі орендар сплачує плату за користування об`єкта оренди до часу підписання акта прийому-передачі при приватизації об`єкта.

На переконання відповідача, з моменту закінчення дії договору від 28.07.2010 №Ш-7572-10, на предмет позову поширює свою дію п.5.2.26 Положення №2472, а не ч.2 ст.795 ЦК України, як про це зазначено в позові.

Це спростовує твердження позовної заяви, з посиланням у ній на ст.526 ЦК України, що на момент її подання предмет спору фактично перебуває у незаконному користуванні відповідача, і, виключає задоволення вимог Управління про повернення предмета спору судом на підставі положень зобов`язального права, якими регулюються наслідки закінчення дії договору найму.

А відтак, очевидною стає невідповідність підстав заявленого у справі позову у частині грошових вимог, з посиланням на Довідку про нарахування неустойки у розмірі 46334,03 грн, з предметом цих вимог про стягнення заборгованості у розмірі 46334,03 грн, оскільки неустойка і борг - різні юридичні факти, зазначає відповідач. На переконання відповідача, йдеться про наслідки неправильного способу захисту прав, у випадку їх порушення.

Також відповідач зазначає про пропуск позивачем позовної давності щодо повторно заявлених вимог про повернення предмета спору, оскільки залишений без розгляду позов не зупиняє перебігу позовної давності (ст.265 ЦК України).

Що стосується грошових вимог позивача, то на переконання відповідача, безпідставними є посилання позивача на ухвалу ЛМР від 28.04.2020 №6464 «Про заходи підтримки суб`єктів підприємницької діяльності на період карантину», якою СПД були звільнені від орендної плати за користування об`єктами нерухомого майна комунальної власності з 17.03.2020 по 28.02.2021, як на підставу не нарахування орендної плати (або неустойки, як зазначено у Довідці позивача) до 01.03.2021.

Адже, відповідач був звільнений від обов`язку її внесення на період дії карантину не ухвалою ЛМР від 28.04.2020 №6464, а ще за місяць її прийняття - на підставі рішення її виконавчого комітету від 27.03.2020 №287, дію якого до цього часу ніким не зупинено, не припинено і не скасовано.

Статтею 144 Конституції України встановлена обов`язковість виконання на відповідній території всіх актів органів місцевого самоврядування, а не тільки представницьких. Відтак, відповідач вважає, що ухвалою Ради від 25.02.2021 №121, на яку посилається позивач як на підставу заявлених ним грошових вимог, були внесені зміни лише до власної ухвали Ради від 28.04.2020 № 6464, а не до рішення виконавчого комітету ЛМР від 27.03.2020 № 287 « Про заходи підтримки суб`єкта підприємницької діяльності на період дії карантину», на підставі якого відповідач був звільнений з 17.032020 від плати за користування предметом оренди на період дії у м.Львові карантину, про завершення якого не повідомлялось до нині.

Окрім того, ухвалою Ради від 25.02.2021 №121 були внесені зміни лише до пункту 1.1 ухвали від 28.04.2020 №6464, шляхом доповнення його після слова «приміщення» словами «цілісними майновими комплексами». А згідно з п.2.1 ухвали від 25.02.2021 №121, на період з 17.03.2020 до 28.02.2021 включно поширюється дія саме цієї ухвали, а не ухвали від 28.04.2020 №6464.

Відповідно із зазначеним, згідно з ухвалою від 25.02.2021 №121, звільнення від орендної плати на період з 17.03.20209 до 28.02.2021 стосується виключно цілісних майнових комплексів (а не будь-яких приміщень взагалі), переконаний відповідач.

Крім того, позивачем жодним чином не обгрунтовані суми нарахувань, вказані у довідці про заборгованість від 02.09.2022, долученій до позовної заяви, а відтак, відповідач вважає, що вказана довідка не відповідає критеріям допустимості і достовірності доказів, закріпленими у ст.ст.76,77 ГПК України. На переконання відповідача, грошові вимоги позивача також є надуманими.

Аргументи позивача у відповіді на відзив.

У відповіді на відзив позивач зауважив, що відповідно до ч.3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відтак, у позовній заяві позивач зазначив саме ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та не вважав за необхідне зазначати про обставини, які не мають значення для справи, такі, до прикладу, як звернення позивача у 2017 році до відповідача із позовними вимогами про повернення об`єкта оренди шляхом виселення (справа №914/900/17) та про залишення такої заяви без розгляду за заявою позивача, з огляду зокрема на таке, що залишення позову без розгляду за заявою позивача, є правом останнього, відповідно до п.5 ч.1 ст.226 ГПК України; залишення позову без розгляду не перешкоджає повторному зверненню із відповідними позовними вимогами до суду.

З приводу включення / виключення нежитлових приміщень заг. площею 99,4 кв.м., які розташовані за адресою м.Львів, вул.Болгарська,4 до переліку об`єктів, які підлягають приватизації способом викупу, то позивач зазначає, що як Закон України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію), діючий на час виникнення спірних правовідносин, так і Закон України «Про приватизацію державного і комунального майна» , передбачають , що обов`язковою умовою викупу є здійснення орендарем невід`ємних поліпшень. Приватне підприємство «ТЕН» таких поліпшень не робило.

Стосовно посилання відповідача на п.5.2.26 Положення про оренду майна територіальної громади м.Львова (у редакції, затвердженій ухвалою Ради від 07.06.2007 « 897»), то , як зазначає позивач, дане Положення не свідчить про автоматичне продовження договору, оскільки Закон пов`язує можливість продовження договору оренди із відсутністю заяви обидвох сторін про його припинення (а така заява з боку орендодавця була). Тобто, за таких умов договір оренди нежитлових приміщень №Ш-7572-10 від 28.07.2010 не може вважатись продовженим.

З приводу цих тверджень, позивач посилається на постанову Західного апеляційного суду при розгляді справи №914/1192/20. Вважає , що між Управлінням і Підприємством у справі, яка розглядається, склались аналогічні правовідносини, як і між сторонами у справі №914/1192/20. Зауважує також, що 23.04.2020 Управлінням було скероване Підприємству повідомлення №2302-вих-31377 про припинення договірних відносин, у зв`язку із закінченням терміну дії договору оренди, і саме це повідомлення стало підставою позову у справі яка розглядається, а не повідомлення від 265.05.2015 №1455, про яке згадує у відзиві відповідач. Відтак, доводи відповідача з приводу пропуску позивачем позовної давності вважає недоцільними.

Не погоджується позивач також із твердженнями відповідача щодо безпідставності заявлених грошових вимог з огляду на таке.

Підставою грошових вимог є зобов`язання щодо оплати за користування приміщеннями та за прострочення повернення таких приміщень, яке взяло на себе ПП «ТЕН» підписавши договір оренди, а не ухвала Ради, як це трактує відповідач. На ухвалу Ради від 28.04.2020 №6464 позивач посилається якраз в обгрунтування відсутності нарахувань орендної плати за певний період, а не як на підставу проведення таких нарахувань. Саме Львівська міська рада як орган, який представляє інтереси територіальної громади і приймає від її імені рішення, ухвалою №6464 від 28.04.2020 вирішила звільнити на встановлений даною ухвалою та змінами до неї термін орендарів від нарахувань та обов`язку сплати орендної плати за користування приміщеннями, відтак саме рішення Львівської міської ради, як представника власника орендованих приміщень, повинно братись до уваги при нарахуванні орендної плати та формулюванні позовних вимог, а не рішення виконавчого комітету, на яке посилається відповідач.

Безпідставним також вважає позивач зауваження відповідача щодо необгрунтованості сум нарахувань, вказаних в долученій до позовної заяви довідці про заборгованість від 02.09.22, адже, в позовній заяві чітко зазначено законодавчі підстави, які стали причиною нарахування неустойки, визначено терміни за які вона нараховувалась, сума, яка станом на час подання позову є несплаченою Підприємством, та міститься відсилка на довідку про заборгованість, яка власне відображає порядок, строки та суми нарахувань, підтверджує заборгованість, наявну в ПП «Тенісний клуб ТЕН» на час звернення з позовною заявою.

Аргументи відповідача у запереченнях на відповідь на відзив.

Відповідач не погоджується з доводами позивача у відповіді на відзив та зауважує, що не заперечував у своєму відзиві права позивача на повторне звернення до суду із відповідними позовними вимогами після залишення судом без розгляду його попереднього позову. У пп. «В» п.3.3 свого відзиву відповідач послався лише на те, що позов, залишений без розгляду, не зупиняє перебігу позовної давності.

Щодо посилань у відповіді на відзив на те, що відповідач не має права на приватизацію предмета спору шляхом викупу, оскільки ним не було здійснено невід`ємних поліпшень предмета оренди, як це було передбачено Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», який діяв на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідач зауважує, що з цих підстав позивач вніс у свій час на розгляд Львівської міської ради (ЛМР) проект відповідного рішення з відповідною пояснювальною запискою про вилучення предмета спору з переліку об`єктів комунальної власності м.Львова, що підлягають приватизації способом викупу згідно з ухвалою ЛМР від 18.07.2013 №2562 (копія пояснювальної записки долучена до матеріалів справи).

Львівська міська рада на підставі цієї пояснювальної записки прийняла відповідну ухвалу від 11.10.2018 №4057, якою повторно вилучила предмет спору з переліку об`єктів комунальної власності м.Львова, що підлягають приватизації способом викупу згідно з ухвалою ЛМР від 18.07.2013 №2562.

Однак, ухвалу Ради від 11.10.2018 №4057 було визнано незаконною (недійсною) судовими рішеннями по справі №914/1002/19, які набрали законної сили (як це мало місце також із попередньою однопредметною ухвалою Львівської міської ради від 09.02.2017 №1503, яку також було ініційовано Управлінням, і яку так само було визнано незаконною (недійсною) судовими рішеннями по справі №914/1389/17).

Стосовно посилання позивача у відповіді на відзив на те, що, згідно з висновками у постанові Західного апеляційного господарського суду від 12.05.2021 у справі №914/1192/20, договір не був продовжений автоматично попри внесення об`єкта оренди до переліку об`єктів, які підлягають приватизації способом викупу, оскільки орендарю було скероване повідомлення про припинення договірних відносин.

Відповідач з цього приводу звертає увагу на інше, що у своєму відзиві він посилався на те, що станом на момент звернення позивача до суду з цим позовом, предмет спору перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, а на підставі Положення про оренду майна територіальної громади м.Львова, згідно з яким відповідач має право користуватись ним до завершення процедури його приватизації шляхом викупу на підставі ухвали Львівської міської ради від 18.07.2013 №2562, чинність якої підтверджена судовими рішеннями у справах №876/4580/14, №914/1389/17, №914/1002/19, які набрали законної сили.

Крім того, відповідач звертає увагу , що він не брав участі у справі №914/1192/20 з іншим предметом спору, і що релевантними є лише висновки Верховного Суду щодо застосування норм права саме у подібних справах, а не висновки будь-яких судових рішень взагалі і будь-яких інших судів зокрема. (п.6.30 постанови ВП ВС від 19.05.2020 у справі №910/719/19, пункт 5.5 постанови ВП ВС від 19.06.2018 у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови ВП ВС від 16.05.2018 у справі №910/5394/15-г; постанова ВП ВС від 12.12.2018 у справі №2-3007/11; постанова ВП ВС від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц; пункт 60 постанови ВП ВС від 213.06.2020 у справі №696/1693/15-ц).

На переконання відповідача, відповідь на відзив свідчить також і про те, що позивач сам не може остаточно визначитись, коли Договір, з огляду на факти, припинив свою дію: на підставі повідомлення Управління від 23.04.2020, з посиланням на яке воно заявило даний позов, чи на підставі попереднього однопредметного повідомлення Управління від 26.06.2015 №1455.

Стосовно тверджень позивача у відповіді на відзив, що Львівська міська рада ухвалою №6464 від 28.04.2020 « Про заходи підтримки суб`єктів підприємницької діяльності на період дії карантину» вирішила звільнити на встановлений даною ухвалою та змінами до неї термін орендарів від нарахувань та обов`язку сплати орендної плати за користування приміщеннями, а відтак саме рішення Львівської міської ради як представника власника орендованих приміщень повинне братись до уваги при нарахуванні орендної плати та формулюванні позовних вимог, а не рішення Виконавчого комітету, на яке посилається Відповідач.

Відповідач зазначає, що при таких доводах, позивач, однак, не наводить контрдоказів та контраргументів, згідно яких ця ухвала ЛМР втратила чинність станом на час розгляду справи судом.

Не наводить він при цьому відповідних контрдоказів та контргументів, відповідно до яких однопредметне рішення виконавчого комітету ЛМР від 27.03.2020 №287 не підлягає виконанню, адже статтею 144 Конституції України встановлена обов`язковість виконання на відповідній території всіх актів органів місцевого самоврядування, а не тільки лише місцевих рад, а відповідно до 15 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції місцевої ради віднесено питання про скасування актів виконавчих органів ради, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим у межах її повноважень.

Однак, позивачем не надано доказів скасування судом або самою Львівською міською радою рішення її виконавчого комітету від 27.03.2020 №287.

Разом з тим, відповідно до Положення про управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету ЛМР від 02.12.2016 №1125, на яке позивач посилається у преамбулі заявленого у справі позову, Управління у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, ухвалами міської ради, рішеннями виконавчого комітету, розпорядженнями Львівського міського голови, цим Положенням, наказами директора департаменту, іншими нормами законодавства України.

Отже, даним Положенням позивач не уповноважений визначати на свій власний розсуд, якими актами міської ради та її виконавчого комітету йому належить керуватись у своїй діяльності, а які - ігнорувати, зауважує відповідач.

Відносно аргументів позивача щодо обгрунтованості сум нарахувань, вказаних у його довідці про заборгованість від 02.09.2022, то на переконання відповідача такі є не переконливими з підстав, зазначених вже у п.4.3.1 відзиву.

Відповідач стверджує, що даний спір виник не внаслідок порушення відповідачем господарських зобов`язань перед позивачем, а внаслідок невиконання останнім ухвали Львівської міської ради від 18.07.2013 №2562 «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м.Львова, що підлягають приватизації шляхом викупу», чинність якої підтверджена судовими рішеннями у справах №876/4580/14, № 914/1389/17, №914/1002/19, що набрали законної сили, невиконання рішення Господарського суду Львівської області від 07.03.2017 у справі №914/3256/16, яким позивача було зобов`язано у двомісячний строк завершити підготовку предмета спору до приватизації шляхом викупу відповідачем, Положення про оренду майна територіальної громади м.Львова (у редакції, затвердженій ухвалою Ради від 27.06.2013 №2472 « Про внесення змін до ухвали міської ради від 07.06.2007 №897»), а також ухвали ЛМР від 28.04.2020 №6464 «Про заходи підтримки суб`єктів підприємницької діяльності на період дії карантину» і однопредметного рішення її виконавчого комітету від 27.03.2020 №287.

Судом встановлено.

28.07.2010р. між Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради (орендодавець) та Приватним підприємством «Тенісний клуб «ТЕН» (орендар) було укладено договір оренди №Ш-7572-10, відповідно до умов якого орендодавець зобов`язується передати, а орендар прийняти в строкове платне користування нерухоме майно нежитлові приміщення першого поверху загальною площею 99,4 кв.м., що позначені в технічній документації під літерами 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, які розташовані за адресою: м.Львів, вул.Болгарська, 4 (обєкт оренди), що знаходиться на балансі Львівського Центрального парку культури і відпочинку імені Б.Хмельницького (балансоутримувач), і належить територіальній громаді міста Львова в особі Львівської міської ради на праві комунальної власності на підставі рішення виконкому Львівської міської ради депутатів трудящих від 01.08.1974 р. №420, зареєстрованого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки (БТІ) 16.12.2008р. за реєстровим номером 5897583.

Цільове призначення об`єкта оренди: для обслуговування тенісних кортів (пункт 2).

Приймання-передача об`єкта оренди здійснюється орендарем та орендодавцем в особі балансоутримувача і оформляється актом приймання-передачі (п.3.1). При передачі об`єкта оренди складається акт приймання-передачі, який підписується орендарем та орендодавцем в особі балансоутримувача (п.3.3). Об`єкт оренди вважається переданим в оренду з моменту підписання акту приймання-передачі (п.3.4).

Термін оренди: з 28.07.2010р. до 31.05.2015р. (пункт 4.1).

Настання обов`язку орендаря щодо внесення орендної плати починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі (п.4.2).

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором (п.4.3).

Відповідно до п.4.8 чинність цього договору припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; приватизації об`єкта оренди орендарем; загибелі об`єкта оренди; дострокового розірвання за взаємною згодою сторін або за рішенням суду, господарського суду; банкрутства орендаря та в інших випадках, прямо передбачених чинним законодавством України.

Відповідно до п.5.1, розмір орендної плати за об`єкт оренди складає 5000,00 грн (п`ять тисяч гривень 00 копійок) без ПДВ за перший місяць оренди згідно із запропонованою переможцем конкурсу сумою. Загальна сума річної орендної плати на момент укладення цього договору без врахування індексу інфляції становить 60 000,00 грн. (шістдесят тисяч гривень 00 копійок) без ПДВ. Розмір орендної палати підлягає індексації на визначений індекс інфляції за відповідний період (місяць, квартал, рік). Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством України. В інших випадках розмір орендної плати переглядається тільки за згодою сторін або за рішеням суду, господарського суду.

Орендна плата перераховується орендарем не пізніше 20 числа місяця за попередній місяць. Несплата орендної плати в повному обсязі протягом трьох місяців з дня закінчення строку платежу є підставою для дострокового розірвання договору оренди (п.5.2). Орендна плата за погодженням сторін встановлюється і сплачується в грошовій формі. На підставі додаткової угоди укладеної сторонами форма орендної плати може змінюватись (п.5.3).

Відповідно до п.9.1 повернення орендодавцю об`єкта оренди здійснюється після закінчення терміну дії договору або його дострокового припинення чи розірвання. Сторони повинні приступити до передачі об`єкта оренди протягом 5 днів з моменту закінчення терміну оренди (п.9.2). Відповідно до п.9.3 об`єкт оренди повинен бути переданий орендарем та прийнятий орендодавцем (чи за його дорученням - балансоутримувачем) протягом 15 днів з моменту настання однієї із подій, вказаних у п.9.1 цього договору. Відповідно до п.п.9.4;9.5 при передачі об`єкта оренди складається акт здачі-приймання, який підписується сторонами. Об`єкт оренди вважається переданим орендодавцю з моменту підписання акту здачі-приймання.

У всіх випадках не передбачених даним договором, сторони керуються чинним законодавством України (п.13.4).

28.07.2010 року договір оренди нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Поповичем О.С. Договір зареєстровано в реєстрі за №1494.

По акту приймання-передачі від 30 липня 2010, який підписаний орендарем і балансоутримувачем (ЛКП «Львівський Центральний парк культури і відпочинку ім.Б.Хмельницького), останнім здано, а орендарем (Приватним підприємством «Тенісний клуб «ТЕН») прийнято в оренду нежитлові приміщення за адресою: м.Львів, вул.Болгарська,4, під індексами:1,2,3,4,5,6,7,8, загальною площею 99,4 кв.м.

Повідомленням №2302-вих-31377 від 23.04.2020 «Про припинення договірних відносин у зв`язку із закінченням терміну дії договору оренди», адресованому орендарю - Приватному підприємству Тенісний клуб «ТЕН» (вул.Болгарська,4, м.Львів,79011) та балансоутримувачу: ЛКП «Львівський Центральний парк культури і відпочинку ім.Б.Хмельницького» (вул.Болгарська,4, м.Львів,79011), Управління комунальної власності повідомило, що термін дії договору №Ш-7572-10 від 28.07.2010 на оренду нежитлових приміщень за адресою: м.Львів, вул.Болгарська, 4 - до 04.04.2020, а відтак, що протягом 15 днів орендар зобов`язаний повернути балансоутримувачу орендоване приміщення у належному санітарно-технічному стані по акту приймання-передачі та провести до моменту припинення договору повний розрахунок по сплаті орендної плати, а у разі наявності заборгованості - погасити її у повному обсязі.

Балансоутримувач (йшлось у повідомленні) зобов`язаний у 3-х денний строк надіслати орендодавцю підписаний сторонами один примірник акту та утримувати приміщення до призначення наступного орендаря. У випадку невиконання вказаних умов Управлінням нараховуватиметься неустойка за вказаним договором, відповідно до вимог п.2 ст.785 ЦК України.

На підтвердження надіслання орендарю та балансоутримувачу повідомлення №2302-вих-31377 від 23.04.2020 до позовної заяви долучені: копії списку згрупованих рекомендованих відправлень від 27.04.2020 (згідно відбитку печатки поштового відділення №6 у м.Львові - дата -29.04.2020), списку №2322 згрупованих поштових відправлень листів рекомендованих з датою згідно відбитку печатки поштового відділення №6 у м.Львові - 29.04.2020), копія фіскального чека за 29.04.2020 на відіслання 19 рекомендованих листів.

Оскільки, як стверджує позивач, орендар свого обов`язку щодо повернення нежитлових приміщень за обставини припинення договірних відносин, у зв`язку із закінченням 04.04.2020 терміну дії договору оренди, не виконав, Управління звернулось із позовом до суду з вимогами: зобов`язати відповідача повернути об`єкт оренди шляхом виселення та стягнути заборгованість в сумі 46334,04 грн, згідно довідки Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради №4-2302-7817 від 02.09.2022.

Судом встановлено, що позивач (УКВ) вже звертався до орендаря ( ПП «Тенісний клуб «ТЕН») з Повідомленням від 26.06.2015 №2302-вих-1455 «Про припинення договірних відносин, у зв`язку із закінченням терміну дії договору оренди», у якому Управління, зазначаючи про припинення дії договору 31.05.2015, вимагало від орендаря повернути об`єкт оренди балансоутримувачу по акту приймання-передачі протягом 15 днів.

З посиланням на те, що орендар свого обов`язку щодо повернення нежитлових приміщень (об`єкту оренди) не виконав, Управлінням 11.05.2011 було подано до Господарського суду Львівської області позовну заяву про зобов`язання ПП «Тенісний клуб «ТЕН» повернути об`єкт оренди шляхом виселення.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 13.05.2017 зазначену позовну заяву було прийнято до розгляду та порушено провадження у справі №914/900/17. У подальшому, ухвалою від 05.03.2018 у справі №914/900/17 суд задоволив заяву Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про залишення позовної заяви без розгляду та залишив позовну заяву без розгляду.

Разом з тим, під час розгляду даної справи судом встановлено таке.

Ухвалою 12 сесії 6-го скликання Львівської міської ради (надалі - Рада) від 18.07.2013 №2562 затверджено перелік об`єктів комунальної власності м.Львова, що підлягають приватизації способом викупу, які вказані в додатку до ухвали. Пунктом 20 додатка до ухвали включено до переліку об`єктів комунальної власності м. Львова, що підлягають приватизації способом викупу, об`єкт загальною площею 99,4 кв.м. за адресою: м.Львів, вул.Болгарська, 4 (заявник: Приватне підприємство «Тенісний клуб «ТЕН»).

26.12.2013р. між Приватним підприємством «Тенісний клуб «ТЕН» (платник), Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Периметр» (виконавець) було укладено договір №326-П про проведення незалежної оцінки обєкта приватизації шляхом викупу, відповідно до умов якого замовник доручає, виконавець зобовязується виконати, а платник здійснити оплату послуг по оцінці майна з метою визначення вартості обєкта приватизації за адресою м.Львів, вул.Болгарська, 4, нежитлові приміщення 1-го поверху загальною площею 99,4 кв.м. Покупець Приватне підприємство «Тенісний клуб «ТЕН».

На виконання вказаного договору ТОВ «Периметр» надало висновок від 30.12.2013 про вартість майна. Відповідно до висновку ринкова вартість об`єкта оцінки разом із ПДВ становить 413784,00 грн. Однак, Управління комунальної власності не затвердило цей висновок, натомість, у січні 2014 року звернулось з позовом до Галицького районного суду м.Львова, оскаржуючи ухвалу Львівської міської ради від 18.07.2013 №2562 в частині затвердження пунктів 20,29 додатка до ухвали.

Постановою Галицького районного суду м.Львова від 17.04.2014 у справі №461/278/14-а адміністративний позов Управління задоволено; визнано протиправною та скасовано ухвалу Ради від 18.07.2013 №2652 «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м.Львова, що підлягають приватизації способом викупу» в частині затвердження пунктів 20,29 додатку до ухвали.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.12.2014 у справі №876/4580/14 (яка залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.06.2016, адміністративне провадження №К/800/2634/15) апеляційні скарги Підприємства та Ради задоволено; скасовано постанову Галицького районного суду міста Львова від 17.04.2014 року у справі №3461/278/14-а та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову Управлінню відмовлено.

Зі змісту Постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.12.2014 у справі №876/4580/14 (яка, як і інші судові рішення, є у вільному доступі у Єдиному державному реєстрі судових рішень) вбачається, що з постановою Галицького районного суду м.Львова не погодився відповідач у справі (Львівська міська рада), подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі Львівська міська рада зазначала, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що відповідач (ЛМР), приймаючи оскаржене рішення діяв в межах виключних повноважень, наданих йому Законом України «Про місцеве самоврядування».

З рішенням суду першої інстанції також не погодилась третя особа у справі - Приватне підприємство "ТЕН"; подало апеляційну скаргу, у якій вказувало на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Підприємство просило скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі Підприємство зазначало, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що позов є вибірковим та упередженим та стосується лише окремих пунктів оскарженого рішення, а не рішення в цілому.

Скасовуючи постанову Галицького районного суду міста Львова від 17.04.2014 року у справі №3461/278/14-а та приймаючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, Львівський апеляційний адміністративний суд у Постанові від 09.12.2014 вказав на таке:

«Відповідно до пункту 30 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об`єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.

Враховуючи, що Львівська міська рада діяла в межах наданих їй повноважень та з дотриманням норм регламенту, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для скасування ухвали Львівської міської ради від 18 липня 2013 року №2562 «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м. Львова, що підлягають приватизації способом викупу» в частині затвердження пунктів 20, 29 додатка до ухвали.

Поряд з цим суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивач вибірково оскаржив лише деякі пункти додатку до ухвали, хоча інші пункти такого додатка прийняті в аналогічному порядку.».

Розглянувши касаційну скаргу Управління комунальної власності Львівської міськради на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2014 року у справі та залишаючи постанову апеляційної інстанції без змін, в ухвалі від 01.06.2016 (адміністративне провадження №К/800/2634/15), Вищий адміністративний суд України вказав наступне:

« Відповідно до п.1 ст.11 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств» викуп застосовується щодо об`єктів малої приватизації, які не продано на аукціоні, за конкурсом, а також у разі, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими актами.

Слід враховувати, що у спірних правовідносинах позивач не є власником об`єктів, які підлягали приватизації і не претендував на їх приватизацію шляхом викупу чи в інший спосіб. Тобто, спірною ухвалою Львівської міської ради від 18.07.2013р. №2562 «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м.Львова, що підлягають приватизації способом викупу» в частині затвердження пунктів 20 та 29 жодним чином не порушуються права та/чи обов`язки Управління.

Колегія суддів вказує, що Управлінням комунальної власності Львівської міськради заявлено позов з приводу виключних повноважень міськради як розпорядника комунального майна.

Крім цього, згідно з п.30 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» прийняття рішення щодо визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності відноситься до виключної компетенції сільської, селищної, міської ради».

У грудні 2016 року Підприємство звернулося до Управління з позовом про визнання незаконною його бездіяльності щодо незатвердження результатів оцінки об`єкта приватизації, проведеної ТОВ «Периметр» за договором №326-П від 26.12.2013, та про зобов`язання відповідача у двомісячний строк завершити підготовку об`єкта нерухомості до приватизації шляхом викупу Підприємством, а саме: визначити за власний рахунок її ринкову вартість.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 07.03.2017 у справі №914/3256/16, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 16.05.2017 та постановою Вищого господарського суду України від 03.10.2017, позов Підприємства задоволено частково; зобов`язано Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради у двомісячний строк завершити підготовку будівлі літ.«Т-1» загальною площею 99,4 кв.м. за адресою: м.Львів, вулиця Болгарська, будинок 4, до приватизації шляхом викупу Приватним підприємством «Тенісний клуб «ТЕН», а саме: визначити за власний рахунок відповідача (тобто, Управління) її вартість. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Надалі, при розгляді апеляційної скарги УКВ Львівський апеляційний господарський суд, серед іншого, встановив таке.

ТОВ «Периметр» надало висновок про вартість майна від 30.12.2013, відповідно до якого ринкова вартість об`єкту оцінки разом із ПДВ становить 413 784,00 грн. Однак, УКВ не затвердило висновок, при цьому причин його незатвердження не пояснило, доказів негативної рецензії на висновок не подало, натомість у січні 2014 року оскаржило в судовому порядку ухвалу Львівської міської ради №2562 від 18.07.2013 в частині затвердження пунктів 20,29 додатка до ухвали.

За матеріалами у справі апеляційною інстанцією було встановлено, що після скасування Львівським апеляційним адміністративним судом постанови Галицького районного суду міста Львова від 17.04.2014 у справі №461/278/14-а, позивач (Підприємство) у січні 2015 року звертався до відповідача (УКВ) щодо виконання ухвали міської ради №2562 від 18.07.2013. У відповідь на звернення позивача відповідач листом № 2302-2065 від 30.06.2015 повідомив позивача, що ним вчиняються всі дії для проведення реєстрації права власності на об`єкт нерухомого комунального майна за адресою: м.Львів, вул.Болгарська, 4 , з метою укладення договору купівлі-продажу.

У подальшому позивач звернувся із скаргою (№2/11-2016 від 07.11.2016) до першого заступника міського голови на бездіяльність відповідача щодо ухилення від виконання ухвали міської ради №2562 від 18.07.2013 та непроведення ним у встановлений законодавством 2-місячний строк підготовки об`єкта до приватизації. Відповіді на скаргу позивач не отримав.

Поряд з тим, ухвалою 6 сесії 7-го скликання Львівської міської ради №1503 від 09.02.2017 «Про внесення змін до ухвали міської ради №2562 від 18.07.2013 «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м.Львова, що підлягають приватизації способом викупу» внесено зміни до додатку до ухвали міської ради №2562 від 18.07.2013, вилучивши з додатку пункт 20. Жодних підстав чи причин внесення таких змін в ухвалі не вказано.

Колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Законом України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" встановлено правовий механізм приватизації об`єктів малої приватизації, що перебувають у державній та комунальній власності.

Згідно із ч. 1 ст. 3 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" приватизація об`єктів малої приватизації здійснюється шляхом: викупу; продажу на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни); продажу за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону (далі - конкурс).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 цього Закону продавцями об`єктів малої приватизації, що перебувають у державній та комунальній власності, є відповідно: Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва; органи приватизації, створені місцевими Радами.

Статтею 7 зазначеного Закону встановлено порядок визначення переліків об`єктів, що підлягають приватизації відповідно до цього Закону.

Зокрема частиною першою цієї статті визначено, що Фонд державного майна України, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, місцеві Ради затверджують за поданням органів приватизації переліки об`єктів, які перебувають відповідно у державній власності, власності Автономної Республіки Крим та комунальній власності і підлягають: продажу на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни); продажу за конкурсом; викупу.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 цієї статті покупці подають до відповідного органу приватизації заяву про включення підприємства до одного із зазначених у цій статті переліків об`єктів, що підлягають приватизації. Орган приватизації розглядає подану заяву і в разі відсутності підстав для відмови у приватизації включає підприємство до переліків, зазначених у частині першій цієї статті. Результати розгляду не пізніш як через 20 днів з дня подання заяви доводяться до заявника у письмовій формі.

Згідно з п. 30 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об`єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.

Відповідно до п.1.4 Програми приватизації комунальної власності м. Львова на 2012-2014 роки, яка затверджена ухвалою Львівської міської ради 6-го скликання №1661 від 12.07.2012 (далі Програма) органом приватизації комунального майна м. Львова є управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради.

Згідно з частиною 1 статті 8 ЗУ «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» з моменту прийняття рішення про приватизацію підприємства здійснюється його підготовка до приватизації. Підготовка об`єкта малої приватизації до продажу здійснюється органами приватизації, які, зокрема, встановлюють ціну продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу.

Частиною 2 названої статті встановлено, що строк підготовки об`єкта малої приватизації до продажу, крім об`єктів, набуття права власності на які пов`язане з переходом права на земельну ділянку державної власності, не повинен перевищувати двох місяців з дня прийняття рішення про включення його до відповідного переліку об`єктів, що підлягають приватизації.

Відповідно до ст. 9 цього Закону за рішенням органів приватизації проводиться оцінка такого об`єкта відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України. Ціна продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, та початкова ціна об`єкта малої приватизації на аукціоні або за конкурсом встановлюється на підставі результатів його оцінки.

Методикою оцінки майна, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 10 грудня 2003 р. N 1891, встановлено, що прийняття, погодження та затвердження оцінки майна державними органами приватизації, органами, уповноваженими управляти державним майном, чи виконавчими органами відповідних органів місцевого самоврядування здійснюється на підставі результатів рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) згідно із Законом України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" та національними стандартами. Затвердження оцінки майна здійснюється шляхом видання наказу про затвердження акта оцінки майна або скріплення печаткою та підписом керівника державного органу приватизації (органу, уповноваженого управляти державним майном), чи виконавчого органу відповідного органу місцевого самоврядування або уповноваженої ним особи висновку про вартість майна. Погодження висновку про вартість майна здійснюється шляхом скріплення його печаткою та підписом керівника відповідного органу або уповноваженої ним особи ( п.17,18).

Матеріалами справи підтверджено, що за заявою позивача, який орендує нерухоме комунальне майно загальною площею 99,4 кв.м за адресою: м.Львів, вул.Болгарська, 4 , це майно ухвалою Львівської міської ради №2562 від 18.07.2013 було включене до переліку об`єктів комунальної власності м. Львова, що підлягають приватизації способом викупу (п. 20 додатку до ухвали). Відповідач є органом приватизації комунального майна м. Львова і в силу закону зобов`язаний виконати ухвалу міської ради №2562 від 18.07.2013 та здійснити підготовку об`єкта до приватизації, зокрема, встановити ціну продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу. 26.12.2013 відповідачем як замовником, позивачем як платником та ТОВ «Периметр» як суб`єктом оціночної діяльності був укладений договір про проведення незалежної оцінки обєкта приватизації шляхом викупу №326-П, на виконання якого була проведена оцінка майна та наданий висновок про вартість майна від 30.12.2013, який відповідачем не затверджений. Про причини незатвердження висновку відповідач не повідомив позивача, який був платником послуг з проведення оцінки майна. При цьому за умовами договору №326-П відповідач мав забезпечити рецензування звіту про оцінку, однак доказів проведення рецензування звіту чи доказів негативної рецензії на звіт відповідач суду не подав, натомість оскаржив ухвалу міської ради №2562 від 18.07.2013 «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м. Львова, що підлягають приватизації способом викупу» в частині пунктів 20,29 додатку в судовому порядку.

Посилання УКВ на ухвалу міської ради №1503 від 09.02.2017, якою виключено з переліку обєктів, що підлягають приватизації, приміщення за адресою: вул. Болгарська, 4 у м. Львові, та його доводи про те, що суд на підставі ч. 2 ст. 4 ГПК України фактично встановив, що ця ухвала не відповідає чинному законодавству, чим вийшов за межі предмету дослідження у даній справі, апеляційний суд відхилив як необгрунтовані з огляду на наступне.

Згідно з ч.2 ст.4 ГПК України господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України.

У п. 4 Рішення Конституційного Суду України у справі №7-рп/2009 від 16.04.2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) розяснено, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти.

До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

В п. 5 цього Рішення Конституційний Суд України вказав, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

Згідно з п. 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України N 7-рп/2009 від 16.04.2009 стосовно права органу місцевого самоврядування скасовувати свої раніше прийняті рішення та вносити до них зміни необхідно розуміти так, що орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ухвала Львівської міської ради №1503 від 09.02.2017, якою виключено з переліку обєктів, що підлягають приватизації, приміщення за адресою: вул. Болгарська, 4 у м. Львові , за своєю правовою суттю є ухвалою, яка скасовує ухвалу Львівської міської ради №2562 від 18.07.2013 «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м. Львова, що підлягають приватизації способом викупу» в частині затвердження п.20 переліку (додатку до ухвали), тобто, фактично відмовляє позивачу у приватизації комунального майна.

У Рішенні Конституційного Суду України від 13.12.2000 р. N 14-рп/2000 у справі за конституційним зверненням товариства покупців членів трудового колективу перукарні N 163 "Черемшина" (м. Київ) щодо офіційного тлумачення окремих положень статті 7 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" вказано, що відмова у приватизації можлива лише за наявності підстав, вичерпний перелік яких передбачений у цій статті Закону. Якщо підстав для відмови немає, орган приватизації включає конкретні підприємства до переліку об`єктів приватизації і направляє цей перелік до органу, який його затверджує.

Згідно з абз.2 ч.5 ст.7 ЗУ «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» відмова у приватизації можлива тільки у випадках, коли: відсутні необхідні документи, що подаються разом з пропозиціями стосовно включення об`єкта до переліку; є законодавчо встановлене обмеження на приватизацію цього підприємства; не затверджено переліків, передбачених частиною першою цієї статті.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, що ухвала Львівської міської ради №1503 від 09.02.2017 не містить жодних посилань на підстави виключення з додатку до ухвали №2562 від 18.07.2013 пункту 20 чи обгрунтувань такого виключення.

Водночас, правомірність прийняття міською радою ухвали №2562 від 18.07.2013 «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м. Львова, що підлягають приватизації способом викупу», зокрема, в частині включення до цього переліку приміщення за адресою: вул. Болгарська, 4 у м. Львові (п.20 додатку до ухвали) встановлена постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.12.2014 у справі №876/4580/14 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.06.2016 у справі №К/800/2634/15, що набрали законної сили та є чинними; ця ухвала є ненормативним актом, який звернений, зокрема, до позивача, на підставі цієї ухвали виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією позивачем свого суб`єктивного права щодо приватизації комунального майна, позивачем і відповідачем був укладений договір №326-П від 26.12.2013 про проведення незалежної оцінки об`єкта приватизації шляхом викупу, позивач оплатив вартість послуг з оцінки майна, він звертався до відповідача та вимагав виконання ним як органом приватизації цієї ухвали, оскаржував бездіяльність відповідача до органу самоврядування.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та вважав, що ухвала міської ради №1503 від 09.02.2017 не може бути належним та допустимим доказом відсутності у позивача права на приватизацію приміщень за адресою: м.Львів, вул. Болгарська, 4 , включених до переліку об`єктів, що підлягають приватизації ухвалою міської ради №2562 від 18.07.2013, законність якої встановлена названими вище судовими рішеннями.

Колегія суддів апеляційної інстанції вказала на те, що суд першої інстанції правомірно не застосував ухвалу міської ради №1503 від 09.02.2017 та дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позову в частині зобов`язання відповідача завершити підготовку приміщення, що знаходиться за адресою: м.Львів, вул. Болгарська, 4, до приватизації шляхом викупу позивачем, а саме: визначити за власний рахунок її вартість.

Крім того, слід зауважити висновки апеляційної інстанції щодо посилань відповідача (Управління) на те, що рішення суду першої інстанції вплинуло на права міської ради, яка не була залучена до участі у справі судом першої інстанції.

Колегія суддів стосовно таких посилань Управління зазначила, що міська рада не формує переліку об`єктів, які підлягають приватизації, а лише затверджує його за поданням відповідача як органу приватизації, який включає конкретні об`єкти комунальної власності до переліку об`єктів, які підлягають приватизації, і направляє цей перелік до міської ради на затвердження.

Касаційна інстанція у Постанові по зазначеній справі відзначила, що місцевий господарський суд, з яким погодилась апеляційна інстанція, дійшов вірного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача завершити підготовку приміщення, що знаходиться за адресою: м.Львів, вул. Болгарська, 4 , до приватизації шляхом викупу позивачем, а саме: визначити за власний рахунок її вартість.

При розгляді даної справи ( №914/2223/22) судом також встановлено таке.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 30.08.2017 у справі №914/1389/17, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 04.12.2017 та постановою Верховного Суду від 10.07.2018, визнано незаконною (недійсною) ухвалу Львівської міської ради від 09.02.2017 №1503 «Про внесення змін до ухвали Львівської міської ради від 18.07.2013 №2562 «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м.Львова, що підлягають приватизації способом викупу».

При цьому Верховний Суд у своїй постанові вказав на таке.

«Оскаржуваною ухвалу Львівської міської ради від 09.02.2017 № 1503 було вилучено пункт 20 додатку щодо включення до переліку майна, що підлягає приватизації способом викупу об`єкта нерухомості, який на підставі договору орендує позивач. Зазначена ухвала органу місцевого самоврядування за своєю суттю є відмовою позивачу у приватизації спірного об`єкту. У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням товариства покупців членів трудового колективу перукарні № 163 "Черемшина" (м. Київ) щодо офіційного тлумачення окремих положень статті 7 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (справа про визначення способу малої приватизації) від 13.12.2000 № 14-рп/2000 у справі № 1-16/2000 зазначено, що відмова у приватизації можлива лише за наявності підстав, вичерпний перелік яких передбачений у цій статті Закону. Якщо підстав для відмови немає, орган приватизації включає конкретні підприємства до переліку об`єктів приватизації і направляє цей перелік до органу, який його затверджує. Доцільність застосування того чи іншого способу приватизації визначається цим органом самостійно, окрім випадків, визначених законами. Зокрема викуп застосовується у випадках, передбачених статтею 11 Закону та іншими законами, і є в такому разі обов`язковим для органів приватизації та органів, які затверджують переліки об`єктів малої приватизації. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що оскаржувана ухвала Львівської міської ради від 09.02.2017 № 1503 не містить жодних обґрунтованих підстав вилучення пункту 20 додатку, що в свою чергу також суперечить підпункту 6 пункту 6.1 статті 33 Регламенту Львівської міської ради, відповідно до якого мотивуюча частина ухвали повинна містити посилання на закони, інші нормативні акти та документи, обставини, яким викликана необхідність прийняття ухвали.

Крім того, з огляду на положення пункту 30 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та статті 7 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (чинного на час виникнення спірних правовідносин) правомірним є висновок судів попередніх інстанцій про те, що повноваження представницьких органів місцевого самоврядування у сфері приватизації комунального майна вичерпуються розглядом та затвердженням переліків майна, що підлягає приватизації.

Верховний Суд зазначив також, що між сторонами у справі ( позивачем, ПП «Тенісний клуб «ТЕН», та відповідачем, Львівською міською радою) на підставі ухвали Львівської міської ради № 2562 "Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м. Львова, що підлягають приватизації способом викупу", якою було включено орендований позивачем об`єкт нерухомості, виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів особи, тобто у даному випадку право позивача на приватизацію об`єкта нерухомості. Колегія суддів погодилась із правомірним висновком судів попередніх інстанцій про те, що ухвала Львівської міської ради № 1503 від 09.02.2017 суперечить чинному законодавству, оскільки відповідач (ЛМР) не наділений правом змінювати або скасовувати свої рішення про включення об`єктів комунального майна до переліку об`єктів, які підлягають приватизації.

Крім того, колегія суддів також вважала, що оскаржувана ухвала Львівської міської ради № 1503 від 09.02.2017 порушує принцип "гарантії стабільності суспільних відносин", які у даному випадку виникли між позивачем та відповідачем, оскільки прийняте органом місцевого самоврядування рішення позбавляє позивача можливості реалізувати своє право на приватизацію об`єкта, яке закріплено законодавством України та ставить позивача у значно гірше становище, ніж існувало до прийняття оскаржуваної ухвали.

Однак, незважаючи на вищенаведене, ухвалою 15 сесії 7-го скликання від 11.10.2018 №4057 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 18.07.2013 №2562 «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м.Львова, що підлягають приватизації способом викупу» Рада повторно прийняла рішення, аналогічне тому, що вже було визнано незаконним судом, а саме - повторно вилучила пункт 20 з додатку до своєї ухвали від 18.07.2013 №2562.

Підприємство про ухвалу Львівської міської ради від 11.10.2018 №4057 дізналось за результатами ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження №54496723 з виконання наказу Господарського суду Львівської області у справі №914/3256/17.

Зазначені вище обставини встановлені судовими рішеннями по справі №914/1002/19, про що свідчить постанова Верховного Суду від 16.06.2020 (номер рішення в ЄДР судових рішень:90025212), якою залишено без змін рішення Господарського суду від 17.09.2019 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 12.12.2019 про задоволення позовних вимог Підприємства у даній справі, а саме: про визнання незаконною (недійсною) ухвали Ради від 11.10.2018 №4057 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 18.07.2013 №3562 «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м.Львова, що підлягають приватизації способом викупу».

У постанові від 12.12.2019 у справі №914/1002/19 Західний апеляційний господарський суд вказав, зокрема на наступне.

«В матеріалах справи наявна пояснювальна записка до проекту ухвали про внесення змін до ухвали міської ради від 18.07.2013 №2562 «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м. Львова , що підлягають приватизації способом викупу» (а.с.73-74), що відповідає ч.3 ст. 33 Регламенту Львівської міської ради 7-го скликання.

В даній пояснювальній записці зазначено, що 07.03.2018 набрав чинності Закон України «Про приватизацію державного та комунального майна», пунктом 2 розділуV Прикінцеві та Перехідні положення» якого установлено: що приватизація (продаж) об`єктів, щодо яких рішення про приватизацію було прийнято до набрання чинності цим Законом, здійснюється та завершується відповідно до вимог цього Закону; що в порушення ч.2 ст. 18 названого Закону ПП «Тенісний клуб «ТЕН» не отримувало погодження орендодавця та не здійснювало невід`ємних поліпшень в розмірі не менш ніж 25 відсотків ринкової вартості.

Підпунктом 6 п.6.1. ст. 33 Регламенту Львівської міської ради визначено, що текст проекту ухвали, як правило, повинен складатися з таких частин: мотивуючої, в якій містяться посилання на закони, інші нормативні акти та документи, обставини, якими викликана необхідність прийняття ухвали; резолютивної, в якій конкретно і чітко формулюються завдання, визначені виконавці і терміни виконання поставленого завдання; заключної, в якій вказана посадова особа або постійна комісія, на яких покладається контроль за виконання ухвали.

Частиною 6 ст. 12 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» №2269-VIII передбачено, що органи приватизації припиняють приватизацію об`єкта приватизації у випадку, зокрема, ухвалення місцевою радою рішення про скасування попереднього рішення про приватизацію відповідного об`єкта комунальної власності.

Судова колегія апеляційного суду зазначила, що право органів приватизації скасовувати чи змінювати власні рішення про приватизацію на підставі ч.6 ст. 12 Закону України від 18.01.2018 №2269-VIII стосується лише рішень, прийнятих після набрання ним чинності, і при цьому таке право не є абсолютним з огляду на необхідність дотримання справедливого балансу між інтересами суспільства та інтересами особи і принципу «належного урядування» (пункти 64, 66, 68, 70, 71 Остаточного рішення у справі Рисовський проти України від 20.01.2012).

З тексту оскаржуваної ухвали Львівської міської ради від 11.10.2018 №4057 вбачається, що така не містить обґрунтованих підстав вилучення п.20 додатку, що відповідно суперечить підп. 6 п.6.1. ст. 33 Регламенту Львівської міської ради, відповідно до якого мотивуюча частина ухвали повинна містити посилання на закони, інші нормативні акти та документи, обставини, якими викликана необхідність прийняття даної ухвали.

Відтак, враховуючи наведене судова колегія апеляційного суду вважала обґрунтованим відхилення місцевим господарським судом твердження відповідача про те, що оскаржувана ухвала прийнята на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, оскільки в такій містять лише загальні посилання на законодавство, без наведення конкретних обставин, які викликали необхідність прийняття даної ухвали.

Як в суді першої так і апеляційної інстанції відповідач (у справі відповідач -ЛМР) в своє обґрунтування посилається на ч.2 ст. 18 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» який набрав чинності 07.03.2018, однак такі є необґрунтованим з огляду на те, що оскільки позивач у 2013 році вже отримав право на приватизацію орендованого майна на підставі законодавства, яке діяло до набрання чинності цим Законом і встановлювало інші умови для набуття права на приватизацію шляхом викупу. Закон не має зворотної дії в часі.

З матеріалів та обставин справи встановлено, що у справі №914/1389/17 на підставі ухвали Львівської міської ради, якою включено орендований позивачем об`єкт нерухомості, між сторонами виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів особи, тобто у даному випадку право позивача на приватизацію об`єкта нерухомості.

Відповідно до цього, судова колегія погодилась з висновком місцевого суду про те, що вилучення пункту 20 додатку щодо включення до переліку майна, що підлягає приватизації способом викупу об`єкта нерухомості порушує принцип «гарантії стабільності суспільних відносин», які у даному випадку виникли між сторонами, оскільки прийняте органом місцевого самоврядування рішення позбавляє позивача можливості реалізовувати своє право на приватизацію об`єкта, яке закріплено законодавством України та ставить позивача у значено гірше становище, ніж існувало до прийняття оскаржуваної ухвали.

Апеляційною інстанцією також зазначено, що як вбачається з матеріалів справи рішення у справі №914/3256/16 (яким зобов`язано Управління комунальної власності у двомісячний строк завершити підготовку будівлі літ. «Т-1» загальною площею 99,4 кв. м. за адресою: вул.. Болгарська, 4 у м. Львові до приватизації шляхом викупу ПП «Тенісний клуб «ТЕН», а саме: визначити за власний рахунок відповідача її вартість, яке набрало законної сили 16.05.2017) не виконано і по ньому досі триває виконавче провадження №54496723.

Крім цього, як вже було описано вище, ухвала Львівської міської ради від 18.07.2013 №2562 «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м. Львова, що підлягає приватизації способом викупу» вже була предметом судового розгляду у справі №461/278/14-а, за результатами якої встановлено, що пункти 20, 29 даної ухвали прийнятті Львівською міською радою в межах наданих повноважень та з дотриманням норм регламенту. А в межах справи №914/1389/17 ухвалу Львівської міської ради від 09.02.2017 №1503 «Про внесення змін до ухвали Львівської міської ради від 18.07.2013 №2562 «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м. Львова, що підлягають приватизації способом викупу», якою відповідачем вперше було виключено п.20, визнано незаконною (недійсною).

Також, судова колегія апеляційного суду вважала за доцільне підкреслити той факт, що оскаржуваною ухвалою відповідач вилучив п.20 вибірково, беручи при цьому до уваги те, що інші пункти додатка до ухвали від 18.07.2013 №2562 прийнятті в аналогічному порядку.

Верховний Суд у постанові №914/1002/19 від 16.06.2020, погодився з висновками судів першої і апеляційної інстанцій та залишив судові рішення без змін.

Щодо виконання позивачем (Управлінням) судового рішення, яке набрало законної сили: рішення Господарського суду Львівської області у справі №914/3256/16 про зобов`язання Управління завершити у двомісячний строк підготовку предмета даного спору до приватизації Підприємством шляхом викупу.

Про це свідчить, своєю чергою, постанова Західного апеляційного господарського суду по справі №914/3256/16, ухвалена за наслідками перегляду заяви Підприємства про зміну порядку і способу виконання рішення суду у справі №914/3256/16 в апеляційному порядку.

З постанови Західного апеляційного господарського суду по справі №914/3256/16, зокрема, слідує, що у провадженні Державної виконавчої слуджби Головного територіального управління юстиції у Львівській області на підставі наказу Господарського суду Львівської області від 23.05.2017 у справі №914/3256/16 перебуває виконавче провадження №ВП 54496723.

Що органом ДВС на адресу Управління надсилалися такі вимоги державного виконавця:

05.09.2017/В-6/10693 про зобов`язання повідомити про стан та результатит виконання рішення суду та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення суду;

17.10.2017/В-6/13006 про зобов`язання боржника повідомити про стан виконання судового рішення та про дії, спрямовані на таке виконання в триденний строк з моменту отримання вимоги;

17.11.2017/В-6/14782 про надання державному виконавцеві підтвердження щодо визначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для проведення оцінки предмета спору та про повідомлення щодо конкретних , вчинених Управлінням та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення суду.

18.12.2017/В-6/15718 про зобов`язання виконати вимоги наказу від 23.05.2017 у справі №914/3256/16 протягом 10 робочих днів та повідомити державного виконавця . Попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення суду. Водночас, постановою державного виконавця про накладення штрафу від 18.12.2017, на боржника накладено штраф у розмірі 5000 грн.

22.01.2018/В-6/732 про виклик керівника Управління до державного виконавця на 01.02.2018 для надання пояснень щодо факту невиконання рішення суду. Попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення суду;

12.11.2018/В-6/18666 про затвердження звіту (висновку) про вартість майна, виготовленого ТзОВ «Периметр» за підписом оцінювача , щодо нежитлових приміщень (предмета спору) станом на 30.09.2018 протягом 3 робочих днів з моменту отримання цієї вимоги та про надання письмових пояснень у випадку невиконання цієї вимоги. Попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення суду.

При цьому, відмовляючи Підприємству у задоволенні заяви про зміну порядку і способу виконання рішення у згаданій вище постанові Західний апеляційний господарський суд вказав на те, що рішення Господарського суду Львівської області від 07.03.2017 у справі №914/3256/16, яке знаходиться на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Львів) вказаним органом державної виконавчої не виконано, а виконавче провадження №ВП 54496723 - не закінчено.

Апеляційна інстанція вказала і на те, що саме лише невиконання боржником- Управлінням, рішення Господарського суду Львівської області у справі №914/3256/16 в межах виконавчого провадження №ВП 54496723 не свідчить про наявність обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

А тому така бездіяльність боржника не може бути підставою для зміни порядку виконання рішення суду у даній справі №914/3256/16.

Судом також встановлено, що на розгляд Господарського суду Львівської області була подана заява Управління від 25.01.2018 за №2302-вих-538 про відстрочку терміном на 1 рік виконання рішення Господарського суду Львівської області від 07.03.2017 у справі №914/3256/16, яка ухвалою суду від 12.02.2018 була залишена без задоволення.

Оцінка суду.

Відповідно до п.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За висновками судових інстанцій, у тому числі Верховного Суду, у судових рішеннях прийнятих у вищеперелічених справах встановлено, що:

Львівська міська рада діяла в межах наданих їй повноважень, а відтак відсутні підстави для скасування ухвали Львівської міська ради від 18.07.2013 №2562 «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м.Львова, що підлягають приватизації способом викупу» в частині затвердження п.п.20 та 29 додатку до ухвали. Управління вибірково оскаржило лише деякі пункти додатку до ухвали, хоча інші пункти додатку прийняті в аналогічному порядку.

У спірних правовідносинах позивач (Управління) не є власником об`єктів, які підлягали приватизації і не претендував на їх приватизацію шляхом викупу чи в інший спосіб. Тобто спірною ухвалою Львівської міської ради від 18.07.2013 №2562 «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м.Львова, що підлягають приватизації способом викупу» в частині затвердження п.п.20 та 29 додатку до ухвали жодним чином не порушуються права та /чи обов`язки Управління.

Управління комунальної власності Львівської міської ради заявлено позов з приводу виключних повноважень міськради, як розпорядника комунального майна.

Прийняття рішення щодо визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності відноситься до виключної компетенції сільської, селищної, міської ради.

Управління не затвердило висновок про вартість майна від 30.12.2013, зроблений ТОВ «Периметр», на підставі укладеного договору між Управлінням, Підприємством та Товариством. При цьому, причин його незатвердження не пояснило, доказів негативної рецензії на висновок не подало. Натомість у січні 2014 році оскаржило в судовому порядку ухвалу Львівської міської ради №2562 від 18.07.2013 в частині затвердження п.п.20, 29 додатка до ухвали.

У січні 2015 року Підприємство зверталося до Управління щодо виконання ухвали міської ради №2562 від 18.07.2013. У відповідь на звернення Управління листом від 30.06.2013 повідомило Підприємство, що вчиняє всі дії для проведення реєстрації права власності на об`єкт нерухомого комунального майна за адресою: м.Львів, вул.Болгарська, 4 , з метою укладення договору купівлі-продажу.

Підприємство зверталося зі скаргою до заступника міського голови на бездіяльність Управління щодо ухилення від виконання ухвали міської ради №2562 від 18.07.2013 та непроведення ним, у встановлений законодавством двомісячний строк підготовки об`єкта до приватизації. Відповіді на скаргу підприємство не отримало.

Відповідно до п.1.4 Програми приватизації комунальної власності міста Львова на 2013-2014 роки органом приватизації комунального майна міста Львова є Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради і в силу Закону зобов`язаний виконати вимоги ухвали міської ради №2652 від 18.07.2013 та здійснити підготовку об`єкту до приватизації, зокрема, встановити ціну продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу.

При цьому, за умовами договору від 26.12.2013 №326-П відповідач (Управління) мав забезпечити рецензування звіту про оцінку, однак проведення рецензування звіту чи докази негативної рецензії на звіт відповідач не надав суду, натомість, оскаржив ухвалу Львівської міської ради №2652 від 18.07.2013.

Ухвала Львівської міської ради №1508 від 09.02.2017 , якою виключено з переліку об`єктів, що підлягають приватизації приміщення за адресою: вул.Болгарська, 4 у м.Львові за своєю правовою суттю є ухвалою, яка скасовує ухвалу Львівської міської ради №2652 від 18.07.2013, в частині затвердження п.20 переліку (додатку до ухвали), тобто фактично відмовляє Підприємству у приватизації комунального майна.

Міська рада не формує переліку об`єктів, які підлягають приватизації, а лише затверджує його за поданням Управління як органу приватизації, який включає конкретні об`єкти комунальної власності до об`єктів, які підлягають приватизації і направляють цей перелік для приватизації.

На підставі ухвали Львівської міської ради №2652 від 18.07.2013 «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м.Львова, що підлягають приватизації способом викупу», якою було включено орендований позивачем об`єкт нерухомості, виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів особи, тобто у даному випадку право позивача (Підприємства) на приватизацію об`єкта нерухомості.

Львівська міська рада не наділена правом змінювати або скасовувати свої рішення про включення об`єктів комунального майна до переліку об`єктів, які підлягають приватизації.

Ухвала Львівської міської ради №1503 від 09.02.2017 порушує принцип «гарантії стабільності суспільних відносин», які у даному випадку виникли між Підприємством та Львівської міською радою, оскільки прийняте органом місцевого самоврядування рішення позбавляє позивача (Підприємство) можливості реалізувати своє право на приватизацію об`єкта, яке закріплено законодавством України, та, ставить позивача у значно гірше становище ніж те, що існувало до прийняття оскаржуваної ухвали.

Право органів приватизації скасовувати чи змінювати рішення про приватизацію на підставі ч.6 ст.12 Закону України від 18.01.2018 №2269-VIII стосується лише рішень, прийнятих після набрання ним чинності, і при цьому таке право не є абсолютним, з огляду на необхідність дотримання справедливого балансу між інтересами суспільства та інтересами особи і принципу належного урядування» (п.п.64, 66, 68,70,71 Остаточного рішення у справі «Рисовський проти України» від 20.01.2012).

Позивач (Підприємство) у 2013 вже отримав право на приватизацію орендованого майна на підставі законодавства, яке діяло до набрання чинності 07.03.2018 Законом України «Про приватизацію державного і комунального майна» і встановлювало інші умови для набуття права на приватизацію шляхом викупу. Закон не має зворотньої дії в часі.

Право на приватизацію нежитлових приміщень по вул.Болгарській 4 у м.Львові набуте Підприємством саме з дати прийняття Львівською міською радою ухвали від 18.07.2013 №2562, у визначений нею спосіб - шляхом викупу, відповідно до Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств, (малу приватизацію)», тобто, таке право виникло у підприємства до набрання 07.03.2018 чинності Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна», який нівелює чинність прийнятого відповідно до Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств, (малу приватизацію)» рішення про приватизацію спірного майна шляхом його викупу підприємством та не припиняє розпочату процедуру викупу спірного майна, а зумовлює обов`язок органу приватизації, яким в даному випадку виступає Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської рали, завершити відповідну процедуру приватизації шляхом укладення договору купівлі-продажу.

Крім того, слід зазичити, що Закон України «Про приватизацію державного і комунального майна» не передбачає перевірку суб`єктів, щодо яких рішення рад про приватизацію комунального майна у визначений у них спосіб було прийнято до набрання чинності Законом України «Про приватизацію державного і комунального майна» на відповідність умовам, встановленим статтею 18 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» та можливість припинення приватизації з цих підстав.

Як встановлено судовими інстанціями по вищеперелічених судових рішеннях Львівська міська рада в межах своїх дискреційних повноважень на власний розсуд визначила доцільність приватизації об`єкту комунальної власності шляхом викупу, що відображено в ухвалі Львівської міської ради від 18.07.2013 №2562 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна».

Про правомірність рішення Львівської міської ради було вказано у низці судових рішень (справи описані вище) і ухвала Ради від 18.07.2013 №2562 є чинною. Доказів того, що зазначена ухвала в частині приватизації спірного об`єкту втратила чинність чи скасована не надано.

Так само не надано доказів, що на момент прийняття Львівською міською радою ухвали від 18.07.2013 №2562 «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м.Львова, що підлягають приватизації способом викупу» у Підприємства було відсутнє передбачене законодавчими актами право на викуп такого майна. Навпаки, за висновками судових інстанцій Підприємство здобуло право, передбачене законодавчими актами на викуп орендованого ним майна.

Отже, за наведених вище обставин відсутні підстави для припинення процедури приватизації спірного майна шляхом викупу у тому числі і зокрема, у зв`язку з набранням чинності Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна».

Поряд з цим, як встановлено судом, незважаючи на чинність ухвали Львівської міської ради від 18.07.2013 №2562 та незважаючи на рішення Господарського суду Львівської області від 07.03.2017 у справі №914/3256/16, яким зобов`язано Управління у двомісячний строк завершити підготовку будівлі літ.«Т-1» загальною площею 99,4 кв.м. за адресою: м.Львів, вулиця Болгарська, будинок 4 , до приватизації шляхом викупу Приватним підприємством «Тенісний клуб «ТЕН» (79011, м.Львів, вул.Болгарська, буд 4, ідентифікаційний код 33073568), а саме: визначити за власний рахунок відповідача (Управління) її вартість, - ні ухвала Ради, ні рішення суду, яке набрало законної сили Управлінням не виконано.

При цьому, у рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зокрема, з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Суд виходить із того, що у принципі добросовісності, а саме: при реалізації прав і повноважень, закладений принцип неприпустимості зловживання правом, згідно з якими здійснення прав та свобод однієї особи не повинне порушувати права та свободи інших осіб. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Пунктом 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно з ст. 115 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній до 15.12.2017) рішення, ухвали, постанови господарського суду, які набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України і виконуються в порядку, встановленому цим кодексом та Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст. 116 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній до 15.12.2017) виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11-рп/2012); відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II); за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 ст. 6 Конвенції права (рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії", № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини одним із аспектів принципу верховенства права є принцип правової певності, який, окрім іншого, передбачає, що якщо суд ухвалив остаточне рішення по суті спору, таке рішення не може бути піддане перегляду (див. рішення Суду у справі "Брумареску проти Румунії" від 28 жовтня 1999 року). Цей принцип встановлює, що жодна сторона не вправі ставити питання про перегляд остаточного судового рішення, яке набрало чинності, лише задля нового судового розгляду і нового рішення по суті. Перегляд судового рішення не повинен бути замаскованою апеляційною процедурою, а саме лише існування двох позицій щодо способу вирішення спору не є підставою для повторного судового розгляду. Відхилення від цього принципу допустимі лише за наявності виняткових обставин (див. п.п. 51 - 52 рішення Суду у справі "Рябих проти Росії" від 24 червня 2003 року; ухвала Суду щодо прийнятності заяви N 62608/00 "Агротехсервіс проти України"; п.п. 42-44 рішення Суду у справі "Желтяков проти України" від 9 червня 2011 року).

Разом з цим судом враховуються, що згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених принципами міжнародного права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30.06.2006 визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.06.2003 майном у значенні ст. 1 протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

Одночасно у згаданому рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила».

Також у рішенні "Девелопмент ЛТД" та інші проти Ірландії" від 23.10.1991 судом зазначено, що "правомірні очікування" виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей.

Відповідно до Положення про Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, є виконавчим органом Львівської міської ради підзвітним і підконтрольним міській раді, виконавчому комітету міської ради, Львівському міському голові і підпорядкованим директору департаменту економічного розвитку. Управління у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, ухвалами міської ради, рішеннями виконавчого комітету, розпорядженнями Львівського міського голови, цим Положенням, наказами директора департаменту, іншими нормами законодавства.

Також, згідно ст. 1 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчі органи рад - це органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.

Таким чином, з наведеного вбачається, що УКВ, як виконавчий орган Львівської міської ради здійснює лише виконавчі функції і реалізовує свої повноваження щодо управління майном, яке належить до комунальної власності м. Львова в межах, котрі визначені Львівською міською радою. Львівська міська рада, як орган, який представляє інтереси територіальної громади і приймає від її імені рішення вирішила питання щодо необхідності приватизації орендованих відповідачем нежитлових приміщень по вул.Болгарській 4 у м.Львові , а тому Управління як виконавчий орган (орган приватизації) повинен виконати це рішення міської ради, як і рішення Господарського суду Львівської області від 07.03.2017 у справі №914/3256/16, яке не виконано і по нині. Фактично з липня 2013 року і станом на даний час (впродовж 10 років) йде блокування завершення приватизації шляхом викупу приміщення по вул.Болгарській 4 у м.Львові Приватним підприємством «Тенісний клуб ТЕН». Поряд з цим позивач продовжує надалі настоювати на необхідності виселення відповідача із займаних приміщень.

Відповідні дії позивача суд, на підставі положень ч. 2 - ч. 4 ст. 13 ЦК України, розцінює як зловживання правами, оскільки вони порушують право відповідача на приватизацію нежитлових приміщень по вул.Болгарській 4 у м.Львові та вчиняються з наміром завдати йому шкоди.

З огляду на це, суд керується положеннями ч. 3 ст. 16 ЦК України, котрі надають право суду відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої ст. 13 ЦК України та відмовляє в задоволенні вимог про зобов`язання повернути об`єкт оренди шляхом виселення відповідача з нежитлових приміщень.

Враховуючи викладене вище, суд доходить висновку, що Управлінням належними та допустимими доказами не доведено факту порушення відповідачем права комунальної власності територіальної громади міста Львова, а задоволення позовних вимог про виселення відповідача з об`єкта оренди не призведе до відновлення порушеного права позивача, оскільки таке на момент ухвалення судом рішення не було порушеним.

Водночас, Верховний Суд вже неодноразово висновував, що відсутність порушеного права у позивача зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 26.01.2022 у справі № 921/787/20, від 31.05.2022 у справі № 910/18584/20).

Враховуючи, що судом встановлено безпідставність вимоги позивача про виселення відповідача з приміщень по вул.Болгарській 4 у м.Львові , то суд також не вбачає підстав і для задоволення вимоги позивача про стягнення в порядку ст.785 ЦК України з відповідача на користь позивача неустойки у розмірі 46334,03 грн.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд зазначає, що позовна давність застосовується лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. За таких обставин, враховуючи висновок суду про необґрунтованість позовних вимог Управління, не здійснюється застосування положень про позовну давність.

Судові витрати.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відшкодування витрат на оплату судового збору покладається на позивача.

Керуючись статтями 2, 13, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 236, 237, 238, 239, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили у строки передбачені ст. 241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення підписано 20.07.2023.

Суддя Кітаєва С.Б.