ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.07.2023м. ХарківСправа № 922/2307/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Шатернікова М.І.

при секретарі судового засідання Погореловій О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України (61046, м. Харків, вул. Пожарського, 2/10; ідент. код 03534570)

до Фізичної особи-підприємця Савченко Максима Борисовича ( АДРЕСА_1 ; ідент. номер НОМЕР_1 )

про стягнення 131645,53 грн

за участю представників:

позивача Волков І.М.

відповідача - не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Інститут проблем машинобудування ім. А. М. Підгорного Національної академії наук України, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Фізичної особи-підприємця Савченко Максима Борисовича, про стягнення заборгованості за договором оренди нерухомого майна № 3-18/а від 01.02.2018 та договором про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг № 387-К від 30.10.2020. Відповідно до позовної заяви ціна позову становить 131645,53 грн та складається з боргу у розмірі 109668,53 грн за листопад 2021 по грудень 2022 за договором про відшкодування про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю № 387-К від 30.10.2020 та 21997,30 грн боргу з орендної плати за період з листопада 2021 по грудень 2022. Також просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 06.06.2023 року було прийнято позовну заяву Інституту проблем машинобудування ім. А. М. Підгорного Національної академії наук України до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/2307/23 за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Судове засідання у справі було призначено на 29 червня 2023 року о 12:30. Цією ж ухвалою відповідачу було встановлено строк - протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали для подання до суду відзиву на позовну заяву.

У судовому засіданні 29.06.2023 р. по справі № 922/2307/23, призначеній до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, було постановлено протокольну ухвалу про відкладення розгляду справи на 13.07.2023 р. об 11:00, в порядку ч. 1 ст. 216 ГПК України та ч. 2 ст. 202 ГПК України, оскільки строк на надання відзиву, встановлений в ухвалі суду від 06.06.2023 року, обчислюється до 06.07.2023 року та в цей строк відповідач має право подати до суду відзив на позов.

Представник позивача у судовому засіданні 13.07.2023 року підтримував позовні вимоги та просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

Відповідач у судові засідання свого повноважного представника не направив.

Вирішуючи питання щодо повідомлення відповідача про розгляд цієї справи та дату, час та місце проведення судових засідань, судом враховано наступне.

Ухвала суду про відкриття провадження у справі від 06.06.2023 р., як і ухвала-повідомлення від 29.06.2023 р., були направлені судом на адресу відповідача, яка збігається із адресою, зазначеною у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, як місцезнаходження відповідача. Проте, вказана ухвала від 06.06.2023 р. була повернута на адресу суду з довідкою пошти "Адресат відсутній за вказаною адресою".

Згідно із частиною першою статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного держаного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Разом з цим, суд звертає увагу, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною (зазначеною в офіційному реєстрі), і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.06.2018 у справі № 904/9904/17.

Крім того, суд зауважує, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України, не зобов`язує й сторону у справі, зокрема позивача, з`ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її офіційним місцезнаходженням, визначеним у відповідному державному реєстрі) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

Відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Отже, в разі коли фактичне місцезнаходження особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю особу.

Також судом враховані положення Правил надання послуг поштового зв`язку, визначені постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009 (далі - Правила).

Так, для отримання поштових відправлень особа повинна забезпечити створення умов доставки та вручення поштових відправлень відповідно до вимог Закону України "Про поштовий зв`язок", цих Правил (пункт 94 Правил).

Відтак, повна відповідальність за достовірність інформації про місцезнаходження, а також щодо наслідків неотримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням покладається саме на таку особу.

Отже, у разі якщо копію прийнятого судового рішення (ухвали, постанови, рішення) направлено судом листом за належною поштовою адресою, тобто повідомленою суду учасником справи, і повернено підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання чи закінчення строку зберігання поштового відправлення, то вважається, що адресат повідомлений про прийняте судове рішення.

Відсутність відповідача за місцем його державної реєстрації чи небажання отримати поштову кореспонденцію та, як наслідок, ненадання відзиву, не є перешкодою розгляду справи судом за наявними матеріалами і не свідчить про порушення норм процесуального права саме зі сторони суду.

Крім того, у даному випадку суд враховує, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалою суду у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

В той же час, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що матеріали справи містять достатньо доказів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив наступне.

Між ДП "Дослідне виробництво "Інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України" (орендодавець, позивач) та Фізична особа-підприємець Савченко Максим Борисович (орендар, відповідач) було укладено договір оренди №3-18/а майна, що належить до майнового комплексу НАН України від 01.02.2018 року, за умовами якого позивач передає, а відповідач приймає в строкове платне користування державне майно - нежитлові приміщення з трьох кімнат (№ 2-10, 2-18, 2-19) загальною площею 21,3 кв.м, розміщені за адресою: 61068, м. Харків, пров. Механічний, 4 на другому поверсі адміністративно-виробничої будівлі, що перебуває на балансі ДП ДВ ІП Мат ім. А.М. Підгорного НАН України, та нежитлове приміщення з однієї кімнати частина № І випробувального комплексу і нежитлове приміщення з однієї кімнати складу інвентарю (к. № 1) загальною площею 100 кв.м , розміщене за адресою: 61068, м. Харків, пров. Механічний, буд. 4, на першому поверсі випробувального комплексу і складу інвентарю, що перебуває на балансі ДП ДВ ІП Маш ім. А.М. Підгорного НАН України, (далі - Майно) вартість яких згідно з висновком про вартість майна від 06 листопада 2017 р. і становить за незалежною оцінкою станом на 06 листопада 2017 р. 306100 грн (п. 1.1 договору).

Вищевказане нерухоме майно було передане відповідачу, як орендарю, за актом приймання-передачі нерухомого майна до договору оренди №3-18/а від 01.02.2018 року, підписаного між сторонами 01.02.2018 року.

Додатковою угодою від 30.10.2020 року до договору оренди № 3-18/а було змінено орендодавця на Інститут проблем машинобудування ім. А. М. Підгорного Національної академії наук України (далі - Позивач).

Крім того, Додатковою угодою від 30.10.2020 року до договору оренди № 3-18/а було вирішено продовжити строк дії основного договору оренди на 2 роки та визначено строк дії цього договору наступним чином: "Цей Договір укладено на строк 4 роки 11 міс., та діє з "01 лютого 2018 року до 31 грудня 2022 року включно".

За актом приймання-передачі нерухомого майна до договору оренди №3-18/а від 01.02.2018 року, підписаного між сторонами 31.12.2020 року, відповідачем було повернуто позивачу - орендодавцю нежитлове приміщення з трьох кімнат (кімн. № 2-10, 2-18, 2-19) площею 21,3 кв. м (далі Майно), розташоване на другому поверсі адміністративно-виробничої будівлі літ. «А-3», розміщене за адресою: 61068, м. Харків, пров. Механічний, буд. 4.

31 грудня 2020 року між Позивачем та Відповідачем було укладено додаткову угоду, якою сторони домовились з 01.01.2021 р. внести зміни до договору (в частині «Стаття 1. Предмет договору» п.п. 1.1, 1.2, в частині «Стаття 3. Орендна плата» п.п. 3.1) та викласти їх в наступній редакції:

п. 1.1. Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне майно - нежитлове приміщення з однієї кімнати частина № І випробувального комплексу і нежитлове приміщення з однієї кімнати складу інвентарю (к. № 1) загальною площею 100 кв.м, розміщене за адресою: 61068, м. Харків, пров. Механічний, буд. 4, що перебуває на балансі Інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України, вартість якого за незалежною оцінкою згідно з висновком про вартість майна від «06» листопада 2017 року станом на «06» листопада 2017 року становить 223800 грн. (без ПДВ).

п. 1.2. Майно передається в оренду з метою використання під виготовлення металоконструкцій.

п. 3.1 Орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04 жовтня 1995 року № 786 (зі змінами) (далі - Методика розрахунку), і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку грудень 2017 року 2850,91 грн.

Розмір орендної плати за перший місяць оренди лютий 2018 року встановлюється шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за січень 2018 р.

Крім орендної плати Орендар сплачує Орендодавцю за розрахунками Орендодавця: відшкодування податку на землю, відшкодування комунальних платежів, витрат на утримання будинку та прилеглої території, інші витрати за договором про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг Орендарю.

Вищевказане нерухоме майно було передане відповідачу, як орендарю, за актом приймання-передачі нерухомого майна до договору оренди №3-18/а від 01.02.2018 року, підписаного між сторонами 01.02.2018 року.

Відповідно до п. 3.4 договору, в редакції додаткових угод, підписаних сторонами, визначено, що орендна плата перераховується орендарем у повному обсязі (незалежно від наслідків своєї господарської діяльності) відповідно до вимог чинного законодавства за весь час фактичного користування приміщенням щомісячно не пізніше останнього робочого дня поточного місяця.

Відповідно до п. 10.6. договору, чинність договору припиняється внаслідок закінчення строку на який його було укладено.

Згідно з п. 5.17. договору оренди, орендар зобов`язався здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого Майна та прилеглої до будинку території, надаванням послуг, сплатою податків та інших платежів.

Разом з цим, 30 жовтня 2020 року між Позивачем та Відповідачем було укладений договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю № 387-К від 30.10.2020 року відповідно.

Відповідно до п. п. 2.2.6., 2.2.7. договору № 387-К, орендар зобов`язується оплачувати балансоутримувачу в повному обсязі передбачені послуги за цим договором та додатками до нього, послуги балансоутримувача з технічного обслуговування внутрішніх мереж будівлі, прибирання внутрішніх приміщень та прилеглої території, послуги сторожа, послуги з оформлення бухгалтерської та іншої необхідної документації стосовно оренди приміщень та їх експлуатації, на підставі виставлених рахунків включно до дня повернення орендованого майна за актом приймання-передачі, який є невід`ємною частиною договору оренди від 01 лютого 2018 р. № 3- 18/а та щомісячно проводити звіряння взаєморозрахунків за цим договором та оформляти відповідно акти звіряння.

Додатком № 1 до договору № 387-К сторони узгодили перелік робіт та послуг, пов`язаних з обслуговуванням та утриманням будівель і прилеглої території.

- Комунальні послуги: електропостачання, теплопостачання, водопостачання, водовідведення.

- Послуги з утримання будівель та прилеглої території: санітарно-технічне обслуговування, протипожежні заходи, освітлення місць загального користування та прилеглої території, ремонт насосних, електрощитових, трубопроводів, електрокабелів, послуги з ремонту приміщень, будівель, споруд (ремонт даху, підвальних приміщень, фасаду, сходових маршів та інших приміщень будівель, що спільно використовуються, та інше, пов`язане з експлуатацією та утриманням будівель, послуги з технічного обслуговування внутрішніх інженерних мереж будівель, послуги з прибирання внутрішніх приміщень будівель та прилеглої території, послуги сторожа, послуги з оформлення бухгалтерської та іншої необхідної документації стосовно оренді, приміщень та їх експлуатації.

Факт передачі майна в оренду підтверджується актом приймання-передачі від 01.02.2018.

Додатковою угодою від 31.12.2020 року до договору відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю № 387-К, сторонами було узгоджено, що балансоутримувач забезпечує обслуговування, експлуатацію та ремонт нежитлової будівлі «О-1» (випробувальний комплекс з майстернями) та нежитлової будівлі «Ц-1» (склад інвентарю ЕМУ), що знаходяться за адресою: 61068, м. Харків, пров. Механічний, 4 (далі Будівля), загальною площею 137,4 кв. м, а також утримання прилеглої території, а Орендар бере участь у витратах Балансоутримувача на виконання вказаних робіт пропорційно до займаної ним площі в цій Будівлі, якщо інше не випливає з характеру послуг, наданих Балансоутримувачем за цим договором.

Орендар користується частиною нежитлового приміщення в нежитловій будівлі «О-1» (випробувальний комплекс з майстернями), а саме кім. № І загальною площею 93,2 кв.м (без допоміжних площ), і нежитловим приміщенням в нежитловій будівлі «Ц-1» (склад інвентарю ЕМУ), а саме кім. № 1 загальною площею 6,8 кв.м (без допоміжних площ), вартість яких за незалежною оцінкою станом на 06.11.2017 р. складає 223800 грн. (далі Приміщення), відповідно до плану розміщення приміщення, що додається до договору оренди.

Орендоване приміщення використовується під розміщення виробництва металоконструкцій.

Як вказує позивач, він виконував взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, але відповідач за вказані послуги не сплатив, ухиляється від підписання актів прийому передачі викопаних робіт, не забирає направлені листи на його офіційну юридичну адресу.

У зв`язку з ухиленням відповідача від оплати орендної плати заборгованість склала суму 21977,30 грн за період утворення з листопад 2021 року по грудень 2022 року та заборгованість з наданих послуг за договором про відшкодування витрат балансоутримувача орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю №387-К від 30.10.2020 року в розмірі 109 668,23 грн за період з листопада 2021 року по грудень 2022 року.

Зазначені обставини і стали підставою для звернення позивача з даним позовом до господарського суду Харківської області за захистом свого порушеного права.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності із ст. 173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 626 ЦК України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Матеріали справи свідчать про те, що між сторонами у справі виникли зобов`язання, які за своєю правовою природою є правовідносинами, що випливають із договору найму (оренди), згідно якого та в силу ст. 759 ЦК України, наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Передача майна підтверджується підписаним сторонами актом приймання-передачі від 01.02.2018. Доказів повернення майна орендодавцю до матеріалів справи не надано.

Згідно ч. 1 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ст. 284 ГК України, орендна плата є істотною умовою договору оренди.

Відповідно до ст. 286 ГК України, орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до ч. 5 ст. 762 ЦК України, плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Обов`язок своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату встановлений ч. 3 ст. 285 ЦК України.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, відповідач за час строку дії договору оренди та договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг за період з листопада 2021 по грудень 2022 користувався орендованим майном, проте за вказані послуги сплачував не вчасно та не в повному обсязі, що підтверджується більш вірогідними доказами наданими до матеріалів справи та не спростовано відповідачем.

На підставі наданих до матеріалів актів, позивач вказує на наявну у відповідача заборгованість перед позивачем в розмірі: 131645,53 грн., з яких: заборгованість за договором оренди № 3-18/авід 01.02.2018 у розмірі - 21977,30 грн. та заборгованості за договором про відшкодування витрат балансоутримувача орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю №387-К від 30.10.2020 року за період з листопада 2021 року по грудень 2022 року у розмірі - 109 668,23 грн.

Враховуючи, що відповідачем не спростовані твердження відповідача, не наведені обставини, підтверджені належними доказами, щодо звільнення відповідача від покладених на нього обов`язків, суд зазначає про правомірність нарахування відповідачеві суми заборгованості з орендної плати та заборгованості з відшкодування комунальних витрат, а відтак дана сума заборгованості і підлягає стягненню на користь позивача, як правомірна та документально підтверджена.

Відповідно до ч. 3 ст. 5 ГК України суб`єкти господарювання, інші учасники відносин у сфері господарювання мають здійснювати свою діяльність у межах встановленого господарського правопорядку, додержуючись визначених законодавством вимог.

При цьому, суд зазначає, що ризик погіршення умов господарювання є нормальним явищем. Ризик - є однією із ознак підприємництва (згідно ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку). Більш того, принцип комерційного розрахунку та власного комерційного ризику є одним із принципів господарської діяльності (ст. 44 ГК України). Отже складнощі, які виникли у відповідача із виконанням договору оренди, охоплюються його (відповідача) підприємницьким ризиком. Тому у суду немає правових підстав перекладати комерційний ризик відповідача на позивача, шляхом звільнення позивача від виконання прийнятих на себе обов`язків за договором.

Відповідно ст. 55 Конституції України, ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 73 ГПК України: доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ст. 11 ГПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про задоволення заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторін, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 61, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4, 11, 12, 13, 73, 74, 76, 77, 79, 86, 123, 126, 129, 232, 233, 236, 238, 240, 241, 242, 247, 252, 256 ГПК України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Савченко Максима Борисовича ( АДРЕСА_1 ; ідент. номер НОМЕР_1 ) на користь Інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України (61046, м. Харків, вул. Пожарського, 2/10; ідент. код 03534570) 109668,53 грн за договором про відшкодування витрат балансоутримувача орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю №389-К від 30.10.2020 року за листопад 2021 по грудень 2022, 21997,30 грн - заборгованість з орендної плати з листопада 2021 по грудень 2022, а також витраті зі сплати судового збору в розмірі 2 684,00 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ст. 241 ГПК України).

Відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне рішення складено "18" липня 2023 р.

Суддя М.І. Шатерніков