ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________РІШЕННЯ
"11" липня 2023 р. Справа № 916/448/23
Господарський суд Одеської області у складі судді Нікітенка С.В., за участю секретаря судових засідань Склезь Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу
про стягнення 327000,00 грн.
За участю представників сторін:
від позивача адвокат Козолуп М.С., довіреність від 03.01.2023;
від відповідача керівник Герасименко Ю.Ф.
Обставини справи.
Товариство з обмеженою відповідальністю "РИСОІЛ УКРАЇНА" звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОФІРМА ХЛІБНА НИВА" про стягнення 327000,00 грн., з якої: 140000,00 грн сума неустойки, 180000,00 грн - сума штрафу, 7000,00 грн - сума збитків. Судові витрати по сплаті судового збору позивач просить суд стягнути з відповідача.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 03.02.2022 відкрито провадження у справі № 916/448/23. Прийнято справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Розгляд справи вирішено здійснювати без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження. Запропоновано відповідачу підготувати та надати до суду і одночасно надіслати позивачеві відзив на позовну заяву, оформлений з урахуванням вимог, встановлених ст.165 ГПК України, протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали суду. Встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив із урахуванням вимог ст. 166 ГПК України протягом 10 днів з дня отримання відзиву. Встановлено відповідачу строк для подання заперечень із урахуванням вимог 167 ГПК України, протягом 10 днів з дня отримання відповіді на відзив. Роз`яснено сторонам про можливість звернення до суду з клопотанням про призначення проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін у строки, визначені ч. 7 ст. 252 ГПК України. Водночас рекомендувати утримуватись від відвідування приміщення суду, роз`яснивши можливість звернення до суду із заявою про розгляд справи у їхній відсутності за наявними в справі матеріалами чи із клопотанням про проведення судових засідань в режимі відеоконференції в приміщенні суду відповідно до ч.ч. 5-7 ст. 197 ГПК України або поза межами приміщення суду відповідно до п. 4 ст. 197 ГПК України. Зобов`язано відповідача повідомити суду офіційну електронну адресу та (або) адресу електронної пошти в порядку ст.ст. 6, 162, 165 ГПК України. Повідомлено учасників справи, що інформацію по справі, яка розглядається, можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: //od.arbitr.gov.ua.
Також відповідач зазначає, що недодержання позивачем заявленої кількості машин під навантаження товару 23.12.2022, 26.12.2023 та 30.12.2023, стало причиною неможливості здійснити відвантаження товару в загальній кількості 100 тонн +/- 5% з вини покупця.
Щодо акту від 30.12.2022, то позивач вважає його підписаним неповноважними особами покупця та перевізника, та взагалі не зрозуміло, яке відношення до договірних відносин між покупцем та продавцем має представник ТОВ „КОММОДИТИ КОНТРОЛ СЕРВІС, тому є сумніви в достовірності цього акту, що являється підставою для виключення його із складу доказів як недопустимого доказу.
Також відповідач зазначає, що позивач в позовній заяві зазначає про нездійснення відповідачем навантаження товаром вантажних автомобілів (не одного, а декількох) поданих за заявкою позивача, що суперечить наданому ним же акту від 30.12.2022, в якому зазначено про те, що в місце поставки прибув один транспортний засіб. Таким чином, в один транспортний засіб з дотриманням встановлених законодавством габаритно-вагових норм можливо було відвантажити товар вагою тільки 22-25 тонн, звідси відповідач був позбавлений можливості здійснити відвантаження товару в загальній кількості 100 тонн +/- 5 % з вини покупця, так як всі чотири транспортних засобів жодного разу протягом строку поставки не прибули в місце поставки під навантаження, про що також зазначає позивач у позові. Таким чином, виконання продавцем свого обов`язку з відвантаження товару являється зустрічним зобов`язанням, оскільки без виконання покупцем свого обов`язку щодо надання транспортних засобів під завантаження неможливо здійснити поставку товару.
Щодо розміру неустойки (пені) та штрафу, відповідач вважає, що зазначена неустойка за своєю правовою природою являється пенею, оскільки передбачається фіксована ставка та період часу за який вона нараховується. Крім пені, позивач вимагає на підставі п. 6.6. Договору стягнути штраф, як інший різновид неустойки, в сумі 180000,00 грн. Таким чином, за одне і те саме порушення одного господарського зобов`язання щодо поставки товару, яке відбулось з вини покупця, позивач намагається притягнути двічі до відповідальності продавця (відповідача).
Внаслідок невиконання продавцем свого обов`язку з поставки товару покупцю були завдані збитки в розмірі 7000 грн, які відповідач визнає.
Крім того, у своєму відзиві відповідач просить суд призначити розгляд справи № 916/448/23 у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Вказаний відзив суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.
10 березня 2023 року до суду від позивача у справі надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вважає заперечення відповідача викладені у відзиві необґрунтованими, безпідставними та такими що, підлягають відхиленню. В обґрунтування вказаної відповіді на відзив, позивач зазначає, що впродовж всього строку поставки (з 20.12.2022 по 30.12.2022) в порушення Інкотермс 2010 відповідач не надав позивачу жодного достатнього повідомлення щодо часу, коли товар буде доступний в обраному місці поставки для здійснення навантаження товару та точної адреси розташування складу відповідача.
Відповідач намагається завуалювати невиконання своїх зобов`язань за Договором, безпідставно звинувачуючи позивача нібито в незабезпечені подання транспортних засобів під навантаження, при цьому не надав жодних доказів в підтвердження цього. Позивач здійснив направлення автомобільного транспорту для навантаження товару в Місце поставки, зазначене в п. 1.1. Договору, в останній день поставки - 30.12.2022, в підтвердження чого суду були надані відповідні докази. Також позивач наголошує, що всі три заявки-інструкції Позивача: вих.№2312-2 від 23.12.2022, вих.№2712-2 від 27.12.2022, вих.№2912-2 від 29.12.2022, на які Відповідач посилається у відзиві, як на підставу незабезпечення транспорту під навантаження у вказані в заявках дати, були ним же проігноровані. Позивач не отримав від відповідача жодного повідомлення щодо готовності товару до відвантаження. Враховуючи, що термін поставки добігав кінця. Позивач вирішив здійснити фактичну поставку автотранспорту під навантаження на підставі третьої заявки-інструкції за вих.№2912-2 від 29.12.2022 (яку Відповідач також проігнорував), зокрема 30.12.2022. Таким чином, посилання відповідача на невиконання своїх обов`язків з поставки товару через нібито незабезпечення позивачем чотирьох транспортних засобів є безпідставними та неаргументованими.
Щодо Акта від 30.12.2022, то його складено представником позивача та водієм перевізника згідно з Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими Наказом Мінюсту України від 14.10.1997 № 363.
Пунктом 2.4. Договору встановлено, що Покупець має право провести відбір проб до поставки Товару. Проведення відбору проб на місці поставки здійснює незалежний сюрвейер. TOB „КОМОДИТИ КОНТРОЛ СЕРВІС здійснює діяльність незалежного сюрвейеру з дослідження товару на відповідність заявленим показникам якості. Представник сюрвейера був присутній при подачі транспортного засобу для відбору проб. Таким чином Акт був підписаний незацікавленою стороною - незалежним сюрвейером TOB „КОМОДИТИ КОНТРОЛ СЕРВІС.
Щодо тверджень відповідача, що позивач, стягуючи неустойку і штраф, нібито намагається притягнути відповідача до відповідальності двічі, що є порушенням ст. 62 Конституції України. Укладаючи Договір сторони встановили можливість одночасного стягнення неустойки за порушення продавцем терміну поставки товару, а також штрафу за не поставку товару, що за своєю суттю є різними правопорушеннями (порушення строків поставки товару і кількості товару, що був поставлений). Таким чином, одночасне стягнення з Відповідача неустойки і штрафу за порушення умов Договору поставки №Р22-063 від 19.12.2022 в частині порушення строків поставки товару і кількості товару, що був поставлений, не призводить до порушення статті 61 Конституції України. За таких обставин, зважаючи на відсутність виключних обставин, з якими положення законодавства (ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України) пов`язують можливість зменшення розміру штрафних санкцій, відсутні підстави для задоволення вимоги відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій.
Вказану відповідь на відзив суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.
27 березня 2023 року до суду від відповідача у справі надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач вважає відповідь на відзив позивача необґрунтованою, а викладені в ній міркування помилковими. В обґрунтування вказаних заперечень, відповідач зазначає, що позивач помилково відокремлює поняття „неустойка від „пеня; позивач не надав жодного доказу про обсяг, перелік конкретних повноважень осіб, як зазначені в акті від 30.12.2022; позивач не спростував те, що ним не направлялись саме чотири транспортних засоби яке було необхідною умовою для відвантаження йому товару; позивач не надав жодного доказу про те, що відповідач відмовився від відвантаження товару; вимога позивача про стягнення 320000, 00 грн являється явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права; позивач не довів, що в наслідок не відвантаження, з його вини, товару він поніс якісь інші збитки, аніж 7000,00 грн.
Вказані заперечення на відповідь на відзив суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.
Ухвалою суду від 05.04.2023 вирішено здійснити розгляд справи № 916/448/23 за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін впродовж розумного строку. Призначено судове засідання для розгляду справи на 09.05.2023 о 10:40 год. Викликано учасників справи у судове засідання, призначене на 09.05.2023 о 10:40 год.
У судовому засіданні 09.05.2023 судом було оголошено протокольну ухвалу про перерву у судовому засіданні до 11:40 год. 06.06.2023.
02 червня 2023 року до суду від відповідача у справі надійшло клопотання про відкладення судового засідання.
Вказане клопотання суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.
У судовому засіданні 06.06.2023 судом було оголошено протокольну ухвалу про відкладення судового засідання на 16:30 год. 04.07.2023.
У судовому засіданні 04.07.2023 судом було оголошено протокольну ухвалу про перерву у судовому засіданні до 16:30 год. 11.07.2023.
11 липня 2023 року до суду від позивача у справі надійшли письмові пояснення по справі, в обґрунтування яких позивач зазначає, що через невиконання ТОВ „АГРОФІРМА ХЛІБНА НИВА умов Договору, ТОВ „РИСОІЛ УКРАЇНА не змогло своєчасно поставити весь обсяг товару до RISOIL EUROPE LTD за контрактом №0212/1 від 02.12.2022. В наслідок чого позивач отримав претензію, за якою RISOIL EUROPE LTD вимагав відшкодувати збитки у розмірі 4000,00 доларів США, оскільки ТОВ „РИСОІЛ УКРАЇНА не змогло своєчасно виконати умови даного контракту.
RISOIL EUROPE LTD була вимушена підписати Додаткову угоду №1 до Контракту №S1072 від 02.12.2022, за якою сторони застосували дисконт до ціни товару у розмірі 40,00 доларів США за 1 метричну тонну. Загальний розмір збитків, який був заявлений RISOIL EUROPE LTD, складає 4000,00 дол США.
06.01.2023 ТОВ „РИСОІЛ УКРАЇНА направило RISOIL EUROPE LTD відповідь на претензію від 06.01.2023, за змістом якої запропонувало відтермінувати сплату заявлених збитків після вирішення питання щодо поставки ТОВ „АГРОФІРМА ХЛІБНА НИВА обумовленого обсягу товару або ж до стягнення з постачальника відповідних штрафних санкцій у судовому порядку.
Таким чином, через невиконання ТОВ „АГРОФІРМА ХЛІБНА НИВА умов Договору, ТОВ „РИСОІЛ УКРАЇНА також понесло збитки у розмірі 146274,40 грн (36,5686 грн*4000$).
Вказані письмові пояснення суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.
Представник позивача у судовому засіданні 11.07.2023 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві, відповіді на відзив та письмових поясненнях.
Представник відповідача у судовому засіданні 11.07.2023 позовні вимоги визнав частково, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив.
У судовому засіданні 11.07.2023 після повернення з нарадчої кімнати судом відповідно до ст. 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення і повідомлено представників сторін про орієнтований час складення повного рішення.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд
На підставі п. 2.1. Договору, кількість товару, що постачається за Договором, складає 100.00 метричних тонн (допустиме відхилення кількості товару +/- 5% від кількості товару у фізичній вазі за вибором покупця).
Відповідно до умов Розділу 3 Договору, продавець зобов`язаний поставити товар у термін з 20.12.2022 по 30.12.2022 включно. Перевезення товару здійснюється автотранспортом та/або залізничним транспортом. Продавець зобов`язаний забезпечити навантаження товару в день подачі транспорту покупцем в місці поставки. Датою поставки вважається дата видаткової накладної, оформленої продавцем, що має відповідати даті передачі товару перевізнику/даті приймання вантажу до перевезення залізницею.
Ціна товару за одну метричну тонну у фізичній вазі визначається наступним чином: Ціна за метричну тону (фізична) = (Залікова вага*Ціна Товару в заліковій вазі)/Фізична вага. Залікова вага визначається на підставі даних фізичної ваги і лабораторних досліджень якості при прийманні товару на елеваторі та зазначається в електронному реєстрі елеватора про приймання товару. Залікова вага не може перевищувати фізичну вагу. При цьому ціна товару за одну метричну тону в заліковій вазі складає 7500,00 грн без ПДВ, крім того ПДВ 1500,00 грн, разом з ПДВ 9000,00 грн (п. 4.1. Договору).
Згідно умов п. 4.3. Договору, орієнтовна загальна вартість товару складає 750000,00 грн без ПДВ, крім того ПДВ 150000,00 грн, разом з ПДВ 900000,00 грн (допустиме відхилення загальної вартості Товару +/- 5%).
Оплата за товар здійснюється покупцем шляхом перерахування 80% вартості товару, завантаженого продавцем у автотранспорт/залізничні вагони, на поточний рахунок продавця протягом 3 (трьох) банківських днів з дати поставки товару та надання покупцю: рахунка-фактури продавця на завантажену кількість товару у фізичній вазі (його копії); е-ТТН або сканованої копії транспортної накладної (у разі підписання в паперовій формі) на завантажену кількість товару з відміткою про приймання вантажу до перевезення із зазначенням маси вантажу, прийнятого до перевезення; реєстру відвантаженого товару з переліком транспортних одиниць, транспортних накладних та ваги брутто і нетто (для перевезення залізничним транспортом); посвідчення якості на завантажену кількість товару (його копії, для перевезення залізничним транспортом) (п.5.1.1. Договору).
Сторона, яка порушила умови Договору, відшкодовує іншій стороні завдані своїми діями чи бездіяльністю збитки в повному обсязі в порядку, передбаченому чинним законодавством (п. 6.1. Договору).
За порушення терміну поставки товару продавець зобов`язаний виплатити покупцю неустойку у розмірі 50,00 (п`ятдесят) гривень за кожну метричну тонну не поставленого товару за кожен день прострочення (п.. 6.2. Договору).
Згідно умов, п. 6.6. Договору, у разі повної або часткової непоставки товару протягом 5 (п`яти) робочих днів після настання терміну, передбаченого п. 3.1. Договору, продавець зобов`язаний сплатити покупцю додатково штраф у розмірі 20% від загальної вартості товару протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту виставлення письмової вимоги покупця.
Договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами і діє протягом дванадцяти місяців, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за Договором (п. 8.1. Договору).
Позивач зазначає, що впродовж всього строку поставки (з 20.12.2022 по 30.12.2022) в порушення умов Договору відповідач не надав позивачу жодного достатнього повідомлення щодо часу, коли товар буде доступний в обраному місці поставки для здійснення навантаження товару.
Відповідач проігнорував дві перші заявки-інструкції від 23.12.2022 за вих. № 2312-2 та 27.12.2022 за вих. № 2712-2 і не надав повідомлення щодо готовності товару до відвантаження. Після цього, позивач вирішив здійснити фактичну поставку автотранспорту під навантаження на підставі третьої заявки-інструкції за вих. № 2912-2 від 29.12.2022, проте відповідач її також проігнорував.
30 грудня 2022 року о 17:00 був складений Акт відповідно до правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, відповідно до якого навантаження товару вантажовідправником/продавцем не забезпечено.
Як вказує позивач, відповідно до умов Договору останній день для поставки товару сплинув 30.12.2022.
В подальшому позивачем на адресу відповідача були направлені листи-вимоги № 0301-1 від 03.01.2023, № 1301-1 від 13.01.2023, № 2701-1 від 27.01.2023 (т. 1, а.с. 30-50), відповідно до яких позивач вимагав поставити товар, зокрема, надати чіткі інструкції щодо місця та часу навантаження товару не менш, ніж за добу до передбачуваної дати поставки, а також попереджав про притягнення Відповідача до відповідальності у разі його ухиляння від виконання Договору і стягнення штрафних санкцій за Договором. Проте відповідачем відповіді на вказані листи не надано та не здійснено жодних дій, спрямованих на виконання Договору і поставки товару в повному обсязі. Враховуючи невиконання продавцем п. 3.1. Договору, листом № 2701-1 від 27.01.2023 позивач повідомив відповідача про дострокове розірвання договору № Р22-063 від 19.12.2022 з 28.01.2023.
Оскільки відповідачем не виконані договірні зобов`язання в частині повної та своєчасної поставки товару, позивачем нараховано відповідачу неустойку у розмірі 140000,00 грн, штраф у розмірі 180000,00 грн та збитки у розмірі 7000,00 грн, які відповідачем у добровільному порядку не сплачені.
Вказані обставини стали підставою для звернення позивача з позовною заявою до суду.
Таким чином, виник спір, який підлягає вирішенню у судовому порядку.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "РИСОІЛ УКРАЇНА" підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003).
В Україні основоположним принципом судочинства згідно Конституції України та Закону України Про судоустрій і статус суддів є принцип верховенства права.
Як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004, верховенство права - це панування права в суспільстві. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.
Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до ч.1 ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Відповідно до п. 5, п. 6, ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Відповідно до ч.1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
За ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України).
За вимогами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до вимог ч.1, ч.7 ст. 193 ГК України, які кореспондуються з вимогами ст. 526 ЦК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
Згідно з п.п. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це становлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
У відповідності до ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
За ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
У відповідності до ч.1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
За ч.ч. 1, 2 ст. 232 ГК України якщо за невиконання або неналежне виконання зобов`язання встановлено штрафні санкції, то збитки відшкодовуються в частині, не покритій цими санкціями. Законом або договором можуть бути передбачені випадки, коли: допускається стягнення тільки штрафних санкцій; збитки можуть бути стягнуті у повній сумі понад штрафні санкції; за вибором кредитора можуть бути стягнуті або збитки, або штрафні санкції.
Згідно з ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Щодо вимоги позивача в частині стягнення з відповідача суми неустойки у розмірі 140000,00 грн та суми штрафу у розмірі 180000,00 грн суд дійшов до наступних висновків.
Матеріали справи свідчать, що відповідачем в порушення умов Розділу 3 Договору, у визначений сторонами термін - з 20.12.2022 по 30.12.2022 включно, не було поставлено позивачу обумовлену кількість товару. Вказаний факт також визнається самим відповідачем.
Суд зазначає, що відповідно до умов п. 6.2. Договору, за порушення терміну поставки товару продавець зобов`язаний виплатити покупцю неустойку у розмірі 50,00 (п`ятдесят) гривень за кожну метричну тонну не поставленого товару за кожен день прострочення.
Згідно умов, п. 6. 6. Договору, у разі повної або часткової непоставки товару протягом 5 (п`яти) робочих днів після настання терміну, передбаченого п. 3.1. Договору, продавець зобов`язаний сплатити покупцю додатково штраф у розмірі 20% від загальної вартості товару протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту виставлення письмової вимоги покупця.
На підставі зазначеного, оскільки відповідачем не виконано зобов`язання за Договором, позивачем нараховано та заявлено до стягнення суму неустойки у розмірі 140000,00 грн та суму штрафу у розмірі 180 000,00 грн.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок сум неустойки та штрафу (т. 1, а.с. 4), суд дійшов висновку про його правильність та відповідність умовам Договору.
Згідно з ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
При цьому, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання за положенням ч.1 ст. 550 Цивільного кодексу України.
При зменшенні розміру штрафних санкцій суд бере до уваги інтереси сторін, що заслуговують на увагу, і оцінює співвідношення розміру заявлених до стягнення пені та штрафу, зокрема, із розміром збитків позивача. Якщо порушення зобов`язання відповідачем не потягло за собою значні збитки для інших господарюючих суб`єктів, то суд може з урахуванням інтересів сторін зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. При цьому як необхідність використання права на зменшення розміру штрафних санкцій, так і розмір, до якого вони підлягають зменшенню, закон відносить на розсуд суду.
Суд відзначає, що за своєю правовою природою штрафні санкції виконують стимулюючу функцію, спонукаючи боржника до належного виконання своїх зобов`язань під загрозою застосування до нього цього виду відповідальності та стягується в разі порушення такого зобов`язання. Отже, питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.
При цьому, наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення, оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.
Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру штрафних санкцій перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру штрафних санкцій наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість сторін мають значення для вирішення питання про зменшення штрафних санкцій .
Також при вирішенні питання про можливість зменшення штрафних санкцій суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто врахувати інтереси обох сторін.
При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення сум штрафних санкцій є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення штрафних санкцій.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі № 917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 27.01.2020 у справі № 916/469/19, від 04.02.2020 у справі № 918/116/19.
У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 920/437/19 зазначено, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо. Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінює надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.09.2019 у справі №904/4685/18).
Отже, питання про зменшення розміру штрафних санкцій вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.
У відповідності до ч.1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з вимогами ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 рішення Європейського суду з прав людини у справі Салов проти України від 06.09.2005).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі Надточий проти України від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд зазначає, що предметом спору у даній справі є стягнення штрафних санкцій за неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки № Р22-063 від 19.12.2022.
Вирішуючи питання щодо доцільності зменшення розміру штрафних санкцій у цій справі, суд враховує, що сума заявлених позивачем до стягнення з відповідача штрафних санкцій є досить значною у порівнянні зі ступенем невиконання відповідачем своїх договірних зобов`язань.
При цьому, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану та господарської діяльності позивача, докази настання негативних наслідків та понесення позивачем збитків саме в результаті порушення відповідачем умов Договору.
Суд звертає увагу, що надані позивачем докази до письмових пояснень (т.1, а.с 132-151) не підтверджують понесення позивачем збитків у розмірі 146274,40 грн, саме в результаті порушення відповідачем умов Договору
Крім того, стягнення штрафних санкцій не є основним доходом ТОВ „РИСОІЛ УКРАЇНА і не може впливати на його господарську діяльність.
Загальними засадами цивільного законодавства згідно зі статтею 3 Цивільного кодексу України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.
Отже, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру штрафних санкцій, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватись, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст. 3 Цивільного кодексу України).
Господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.
Приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.
Реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 по справі № 918/116/19.
Разом з цим, слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
При цьому, суд вважає, що ним дотримано принцип розумного балансу між інтересами сторін, враховані обставини справи та рівень фінансових можливостей як відповідача, так і позивача у даній справі.
При цьому, суд зазначає, що присуджена до стягнення неустойка є справедливою компенсацією за несвоєчасне виконання зобов`язання, у зв`язку з чим доходить висновку, що зменшення розміру неустойки у цій справі не призвело до нівелювання самого значення неустойки, як відповідальності за порушення відповідачем зобов`язання, що має на меті захист прав та інтересів позивача у зв`язку з порушенням його права (відповідно до строків, передбачених Договором) отримати товар.
Підсумовуючи усе вищевикладене, суд вказує, що стягнення зазначеної позивачем у відповідному позові суми штрафних санкцій в повному обсязі не є співрозмірним із можливими негативними наслідками від порушення відповідачем зобов`язання, що враховано судом при винесенні даного рішення.
Щодо вимоги позивача в частині стягнення з відповідача суми збитків у розмірі 7000,00 грн, суд дійшов до наступних висновків.
Відповідно до ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а такої витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Статтею 623 ЦК України передбачено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.
Згідно зі ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.
Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управлена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
Відповідно до ч. 1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема, додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною.
Як вбачається з матеріалів справи, за результатами надання послуг, на умовах Договору та заявки позивача, навантаження і перевезення вантажу, яке фактично не відбулось, перевізником було виставлено позивачу лист-вимогу і рахунок на оплату збитків за зрив перевезення вантажу на загальною суму 7000,00 грн (т.1, а.с.60,62).
Невиконання відповідачем поставки товару, через що не відбулось фактичне виконання замовленого перевезення, спричинило матеріальні наслідки для позивача, зокрема необхідність оплати штрафу за зрив перевезення.
В даній справі збитки виступають додатковими витрати у сумі 7000,00 грн, які виражаються в оплаті штрафу за зрив перевезення.
Згідно п. 6.1. Договору, сторона, яка порушила умови Договору, відшкодовує іншій стороні завдані своїми діями чи бездіяльністю збитки в повному обсязі в порядку, передбаченому чинним законодавством.
Судом перевірено правильність виконаного позивачем розрахунку штрафу, та встановлено, що він є вірними.
Відповідач також визнав правомірною вимогу позивача в частині стягнення 7000,00 грн збитків.
За таких обставин, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми збитків у розмірі 7000,00 грн, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо інших доводів сторін у справі, викладених в обґрунтування власних правових позицій по наявному спору, то суд не вбачає підстав для надання таким оцінки у межах розглядуваного спору, оскільки вищенаведені аргументи суду у даному рішенні, на думку суду, є самостійною та достатньою підставою для висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог.
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України судові витрати в розмірі сплаченого судового збору у розмірі 4905,00 грн покладаються на відповідача.
Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд
1. Позов задовольнити частково.
3. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-Західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги у строки, визначені ст. 256 ГПК України.

Повне рішення складено 20 липня 2023 р.

Суддя Нікітенко С.В.