ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" липня 2023 р. Справа№ 910/5163/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Скрипки І.М.

секретар судового засіданні: Бендюг І.В.,

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 11.07.2023,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Франчайзинг Україна"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 16.12.2022

на ухвалу Господарського суду міста Києва

від 17.10.2022

на додаткове рішення Господарського суду міста Києва

від 23.01.2023

у справі № 910/5163/22 (суддя Нечай О.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Марченко Світлани Леонідівни

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Франчайзинг Україна"

про стягнення 311 194, 43 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2022 року Фізична особа - підприємець Марченко Світлана Леонідівна звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Франчайзинг Україна" про стягнення 311 194,43 грн, з яких: 136 500,00 грн заборгованості зі сплати орендної плати, 39 343,14 грн заборгованості з компенсації за комунальні послуги, 118 887,10 грн неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення, 6 936,31 грн пені, 8 487,43 грн інфляційних втрат та 1 040,45 грн 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором № 01 оренди нежитлового приміщення від 21.08.2020 щодо своєчасної оплати.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.12.2022 у справі №910/5163/22 позов задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Франчайзинг Україна" на користь Фізичної особи - підприємця Марченко Світлани Леонідівни заборгованість з орендної плати в розмірі 136 500, 00 грн, заборгованість з компенсації вартості комунальних послуг в розмірі 39 343, 14 грн, неустойку в розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення повернення в розмірі 118 887, 10 грн, пеню в розмірі 5 721, 79 грн, 3% річних в розмірі 858, 27 грн, інфляційні втрати в розмірі 7 302, 75 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 4 629, 20 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Витрати по сплаті судового збору в розмірі 38,73 грн покладено на позивача.

Суд першої інстанції виходив з встановлених обставин стосовно неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором в частині сплати орендної плати та своєчасного повернення орендованого приміщення позивачу за актом приймання-передачі.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 23.01.2023 у справі №910/5163/22 заяву Фізичної особи - підприємця Марченко Світлани Леонідівни про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Франчайзинг Україна" на користь Фізичної особи - підприємця Марченко Світлани Леонідівни витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 4 561, 84 грн.

В іншій частині заяви відмовлено.

Приймаючи додаткове рішення, суд першої інстанції з огляду на ціну позову, обсяг та зміст наданих адвокатом позивача послуг, а також те, що позов було задоволено частково, дійшов висновку, що обґрунтованими, пов`язаними з розглядом цієї справи та документально підтвердженими є витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката в загальному розмірі 4 600,00 грн. Водночас, оскільки рішенням Господарського суду міста Києва від 16.12.2022 у цій справі позов задоволено частково, відповідно до пункту 3 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати позивача на професійну правничу допомогу підлягають розподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 4561,84 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Франчайзинг Україна" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2023 у справі №910/5163/22, разом з ухвалою від 17.10.2022 про відмову в розгляді справи в загальному позовному провадженні, повністю та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2023 у справі №910/5163/22 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви позивача.

Крім того, апелянтом заявлено клопотання про прийняття до матеріалів справи поданих до апеляційної скарги доказів, які відповідач не міг подати до суду першої інстанції із причин, що об`єктивно не залежали від нього.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що з огляду на збройну агресію російської федерації проти України, починаючи з 24.02.2022 у орендованому приміщенні працівники не перебували (економіст з фінансової роботи була звільнена за власним бажанням, інші працівники оформили відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 30 к.д.), воно було звільнено через їх вимушений виїзд за межі міста Києва, на підприємстві залишився один працівник - службова особа, який перебував у м. Миколаєві, який також у ніч з 28.02.2022 на 01.03.2022 через масові обстріли м. Миколаєва був вимушений виїхати із сім`єю в Одеську область, залишивши робочий комп`ютер в офісі.

Як вказує скаржник, для засвідчення форс-мажорних обставин відповідач звернувся до Регіональної Торгово-промислової палати (РТПП) Миколаївської області із заявою від 04.04.2023 з додатками, в якій посилалися на належні документи і 07.04.2023 йому був виданий сертифікат про такі обставини в період з 24 лютого по 30 квітня 2022 року. Отже, мала місце непереборна сила, якою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє Товариство від відповідальності, навіть у разі порушення зобов`язання, адже не могли її передбачити, та ця подія завдала підприємству збитків в особливо великих розмірах, про що свідчать додані до скарги роздруківки по банківському рахунку. І в даному випадку непереборна сила (форс-мажорні обставини) мають ознаки надзвичайності і невідворотності.

Апелянт стверджує, що про настання форс-мажорних обставин (п. 6.3. договору) відповідач повідомляв позивачу в телефонному режимі ще 28.02.2022, а 03.03.2022 на її номер у месенджері «VIBER». Дані обставини також засвідчені у відповіді на претензію позивача. Крім того, відповідач вказує, що ключі від орендованого приміщення були надіслані позивачу засобами поштового зв`язку і отримані останнім - 02.04.2023.

Відтак, на думку скаржника, наявні обставини для звільнення його від відповідальності за спірним договором оренди.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив, у якому зазначає, що відповідач відповідно до пункту 6.4 договору позбавлений права посилатися на форс-мажорні обставини, оскільки не здійснив своєчасне повідомлення позивача про їх настання, тобто відповідачем не було дотримано вимог щодо підтвердження та повідомлення про настання форс-мажорних обставин. За вказаних обставин, позивач просить залишити апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Франчайзинг Україна» на рішення від 16.12.2022, разом з ухвалою від 17.10.2022, та додаткове рішення від 23.01.2023 Господарського суду міста Києва у справі №910/5163/22 без задоволення.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджено матеріалами справи, 21.08.2020 між Фізичною особою - підприємцем Марченко Світланою Леонідівною (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Франчайзинг Україна" (орендар) було укладено договір № 01 оренди нежитлового приміщення (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення № 731 загальною площею 117,5 кв.м, розміщене за адресою: м. Київ, вул. Євгена Коновальця, 44а (поверх 1).

Умовами договору також погоджено наступне:

- передача майна здійснюється за актом приймання-передачі майна, що є невід`ємною частиною даного договору (п. 2.1.);

- у разі припинення, відмови або розірвання договору орендар повертає майно орендодавцю у п`ятиденний термін від дати припинення договору за актом приймання-передачі майна. Майно вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі (п. 2.4.);

- орендна плата за користування майном сплачується орендарем щомісячно не пізніше 1 числа поточного місяця. Розмір місячної орендної плати складає 68250,00 грн (п.п. 3.1, 3.2.);

- вартість комунальних послуг не входить до орендної плати. Орендар сплачує щомісячно орендодавцю компенсацію за комунальні послуги, сигналізацію, інтернет, своєчасно і в повному обсязі згідно з показаннями лічильників електроенергії, холодної води, згідно рахунків, що будуть надані обумовленими комунальними службами (п. 3.3.);

- при простроченні виконання грошового зобов`язання орендар сплачує на користь орендодавця пеню, що нараховується в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожний день прострочення платежу Згідно з п. 5.2 Договору.

- сторони звільняються від відповідальності за повне або часткове невиконання обов`язків за Договором, якщо воно викликано форс-мажорними обставинами, які сторони не змогли передбачити або уникнути їх, застосовуючи які-небудь дії. Строк виконання зобов`язань у цьому випадку відкладається на термін дії форс-мажорних обставин

Якщо форс-мажор триває більше одного місяця, то кожна із сторін може переривати дію даного Договору, попередньо повідомивши іншу сторону в термін не менше ніж за 10 календарних днів.

При настанні форс-мажорних обставин для однієї із сторін, вона зобов`язана не пізніше п`ятиденного строку з моменту їх настання інформувати про це іншу сторону.

Неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про настання або припинення даних обставин непереборної сили позбавляє сторону права посилатися на дані обставини (п.п. 6.1 - 6.4.);

- договір укладено строком на 12 місяців і він починає діяти з 01.09.2020. Закінчення строку дії Договору не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії Договору. Якщо за місяць до закінчення строку дії цього Договору жодна із сторін не виявить письмового бажання його розірвати або внести відповідні перерахунки орендної плати, то цей Договір вважається продовженим на той же період на тих же умовах (п. 7.1.);

- визначено право орендодавця розірвати даний Договір в односторонньому порядку у випадку, якщо орендар не виконує свої зобов`язання в частині оплати за користування майном протягом місяця без повернення орендареві внесеної орендної плати за останній місяць оренди майна (п. 7.5 та пп. 4.2.5).

01.09.2020 сторонами було підписано акт приймання-передачі майна, за змістом якого позивач передав, а відповідач прийняв в строкове платне користування нежитлове приміщення № 731 загальною площею 117,5 кв.м, розташоване за адресою: м. Київ, вул. Є. Коновальця, 44а (поверх 1).

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, який затверджено Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні з 24.02.2022 введено воєнний стан, який продовжено згідно зі змінами, внесеними, зокрема, Указом Президента України №254/2023 від 01.05.2023 з 05 години 30 хвилин 20.05.2023 строком на 90 діб.

Зважаючи на це, як зазначає відповідач у апеляційній скарзі, починаючи з 24.02.2023 у орендованому приміщенні працівники не перебували, а керівник ТОВ «Франчайзинг Україна» в телефонному режимі ще 28.02.2022 повідомляв позивачу про настання форс-мажорних обставин (п. 6.3. договору), а 03.03.2022 на її номер у месенджері «VIBER» (копію додано до апеляційної скарги).

Стосовно клопотання апелянта про доручення до матеріалів справи доказів, які як він вказує не міг подати до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно від нього не залежали, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин 1-3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Нормою статті 2 Господарського процесуального кодексу України до основних принципів (засад) господарського судочинства віднесено принцип диспозивтивності, згідно з яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 14 ГПК України).

Колегія суддів наголошує, що заявлення клопотання, в тому числі, про доручення до апеляційної скарги доказів, не кореспондується з автоматичним обов`язком суду задовольнити таке клопотання.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач був обізнаний із розглядом даної справи у суді першої інстанції, що підтверджується поданим ним 12.10.2022 через канцелярію суду клопотаннями, у яких просив надіслати на його поштову адресу за місцезнаходженням копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів із ухвалою про відкриття провадження у справі №910/5163/22, встановивши новий відлік строку для надання письмового відзиві з дня їх отримання, а також про зміну правил розгляду справи та слухати справу №910/5163/22 за правилами загального позовного провадження.

Водночас, ТОВ «Франчайзинг Україна» не скористався наданим йому процесуальним законодавством (зокрема стаття 42 ГПК України) правом на ознайомлення із матеріалами справи та подання відзиву на позов з відповідними доказами в противагу позовним вимогам. Відтак, колегія суддів не вбачає підстав для прийняття доданих до апеляційної скарги доказів до уваги під час розгляду апеляційної скарги.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, відповідач надіслав позивачу повідомлення від 29.03.2022 про настання форс-мажорних обставин, зі змісту якого вбачається, що відповідач позбавлений можливості здійснювати господарську діяльність, звільнив орендоване за договором приміщення та не використовує його. У зв`язку з викладеним відповідач, керуючись п. 6.2 договору, повідомив про припинення дії договору та просив повернути гарантійний платіж в розмірі 68250,00 грн.

У відповідь на вказане повідомлення, позивач листом від 31.03.2022 вказав на недотримання відповідачем порядку повідомлення про настання форс-мажорних обставин, що встановлені пунктами 6.3, 6.4 договору. Також позивач повідомив відповідача про розірвання договору в односторонньому порядку на підставі пп. 4.2.5 договору.

У повідомленні позивача від 04.04.2022 зазначено про необхідність відповідачу здійснити оплату за оренду приміщення та компенсувати витрати за комунальні послуги. До вказаного повідомлення долучено проєкт додаткової угоди про дострокове розірвання договору.

Також з матеріалів справи вбачається, що позивач виставив відповідачеві рахунки-фактури № 18 від 02.03.2022 на оплату оренди за березень 2022 року на суму 68250,00 грн, № 18 від 20.03.2022 на компенсацію витрат за комунальні послуги за лютий - березень 2022 року на суму 39516,00 грн, № 19 від 31.03.2022 на оплату оренди за квітень 2022 року (01.04 - 08.04) на суму 17612,90 грн.

В подальшому, позивач отримав від відповідача лист, у якому останній повідомив про те, що він не користується орендованим майном з 24.02.2022, а ключі разом з двома примірниками акту приймання-передачі були ним направлені 31.03.2022 та 03.04.2022 отримані позивачем, проте не підписані ним та не повернуті відповідачу. Також відповідач просив повернути суму гарантійного платежу, а також надіслати акт звіряння розрахунків за час користування майном з рахунками за цей період, отриманих позивачем від постачальників комунальних послуг.

Крім цього в матеріалах справи міститься претензія № 2022/05/01 від 23.05.2022, відповідно до якої позивач просив відповідача оплатити заборгованість з орендної плати за березень та квітень 2022 року в розмірі 136 500,00 грн, сплатити заборгованість з компенсації за комунальні послуги за лютий - квітень 2022 року в розмірі 38 215,56 грн, оплатити рахунок-фактуру на компенсацію комунальних послуг за квітень 2022 року, а також повернути орендоване приміщення.

Докази направлення вказаної претензії відповідачу, як і докази її розгляду останнім в матеріалах справи відсутні.

Обставини неналежного виконання відповідачем зобов`язань з оплати за оренду майна, позивач звернувся до суду з даним позовом, у якому просить стягнути з відповідача на свою користь 136500,00 грн заборгованості зі сплати орендної плати, 39343,14 грн заборгованості з компенсації за комунальні послуги, 118887,10 грн неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення, 6936,31 грн пені, 8487,43 грн інфляційних втрат та 1040,45 грн процентів річних.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною 1 статті 173, абз. 4 частини 1 статті 174, частини 1 статті 175, частин 1, 7 статті 179 Господарського кодексу України цивільно-правові зобов`язання, що виникли між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності на підставі господарського договору, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарсько-договірним зобов`язаннями та регулюються Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, а господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором оренди нерухомого майна.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони.

Згідно з частиною 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до частини 1 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Матеріалами справи підтверджується факт передачі в оренду позивачем та прийняття відповідачем об`єкта оренди за спірним договором оренди.

Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Частинами 1, 4 статті 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Згідно з частинами 1, 2, 5 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Враховуючи вищевикладене, у відповідача, у зв`язку з укладенням договору та прийняттям в користування об`єкта оренди, виникло зобов`язання зі сплати орендної плати та інших передбачених договором платежів за весь час користування об`єктом оренди.

Відповідно до статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

Невиконання наймачем передбаченого частиною першою статті 785 Цивільного кодексу України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов Договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до частини другої статті 785 Цивільного кодексу України такої форми майнової відповідальності як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Неустойка за частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії Договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

Отже, відповідно до статті 614 Цивільного кодексу України для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 цього Кодексу, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання. Тобто судам потрібно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав.

Наведений правовий висновок міститься у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19.

Частина перша статті 525 Цивільного кодексу України визначає, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 3 статті 651 Цивільного кодексу України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Судом встановлено, що відповідач звернувся до позивача із повідомленням від 29.03.2022, у якому посилаючись на настання обставин непереборної сили просив припинити дію договору на підставі п. 6.2 договору.

Означеним пунктом договору сторони визначили право перервати дію договору у випадку тривалої дії (більше одного місяця) форс-мажорних обставин.

Однак, переривання дії правочину не передбачено цивільним законодавством України. Тобто, наведене положення договору не є підставою для зміни або розірвання договору, а відтак не припиняє взаємних зобов`язальних відносин сторін, заснованих на договорі.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, в подальшому позивач скористався своїм правом на односторонню відмову від договору, право на яку закріплено у пп. 4.2.5 та п. 7.5 договору, сповістивши про це відповідача у повідомленні від 31.03.2022.

Отже, договір є фактично розірваним з 01.05.2022, оскільки момент його розірвання пов`язаний із датою сповіщення орендаря, про що він повідомляється не пізніше ніж за 30 календарних днів до моменту розірвання.

За висновками Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладеної у постанові від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19, після спливу строку дії Договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві. З урахуванням викладеного Суд доходить висновку, що користування майном після припинення Договору є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами Договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за Договором найму (оренди) та регулятивним нормам ЦК України та ГК України. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма статті 762 ЦК України ("Плата за користування майном") і охоронна норма частини другої статті 785 ЦК України ("Обов`язки наймача у разі припинення договору найму") не можуть застосовуватися одночасно, адже орендар не може мати одночасно два обов`язки, які суперечать один одному: сплачувати орендну плату, що здійснюється за правомірне користування майном, і негайно повернути майно.

У матеріалах справи містяться належним чином засвідчені копії рахунків-фактур № 18 від 02.03.2022 на оплату оренди за березень 2022 року на суму 68250,00 грн, № 18 від 20.03.2022 на компенсацію витрат за комунальні послуги за лютий - березень 2022 року на суму 39516,00 грн, № 19 від 31.03.2022 на оплату оренди за квітень 2022 року (01.04 - 08.04) на суму 17612,90 грн.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на положення п. 3.1 договору, зобов`язання з оплати орендної плати мало виконуватись відповідачем щомісяця до 1 числа поточного місяця. При цьому у п. 3.2 договору визначено розмір місячної орендної плати - 68250,00 грн.

Отже, строк виконання грошових зобов`язань відповідача зі сплати орендної плати за березень та квітень 2022 року є таким, що настав.

Водночас термін виконання відповідачем грошового зобов`язання з відшкодування вартості комунальних послуг договором не визначений, у зв`язку з чим до визначення моменту виникнення грошового зобов`язання підлягають застосуванню положення частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, відповідно до яких якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Пред`явлення вимоги має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до боржника. Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги кредитором, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом, як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Відповідачем, в свою чергу, не надано доказів оплати виставлених рахунків.

З огляду на викладене, оскільки невиконання грошового зобов`язання відповідачем за договором підтверджується матеріалами справи, доказів сплати боргу відповідач не надав, позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати в розмірі 136500,00 грн та заборгованості з компенсації вартості комунальних послуг в розмірі 39343,14 грн визнається судом обґрунтованою.

Стосовно вимог позивача про стягнення 118 887,10 грн неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення, 6 936,31 грн пені, 8 487,43 грн інфляційних втрат та 1 040,45 грн 3 %річних, колегія суддів зазначає наступне.

Пункт 2.4 Договору зобов`язує орендаря повернути об`єкт оренди у п`ятиденний термін від дати припинення Договору за актом приймання-передачі майна.

Водночас, матеріали справи не містять підписаного сторонами акту приймання-передачі (повернення) майна з оренди.

Відповідно до статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, згідно з частиною 1 статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 610, частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 статті 216, статтею 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбаченим цим Кодексом, іншими законами та договором. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Статтею 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктом 5.2 договору передбачено, що за прострочення виконання грошового зобов`язання орендар сплачує на користь орендодавця пеню, що нараховується в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми боргу за кожний день прострочення платежу.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи відповідачем порушено зобов`язання за договором оренди в частині своєчасної оплати орендної плати.

Водночас, відповідно до частини 1 статті 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Пунктом 1 частини 1 статті 263 Цивільного кодексу України вказано ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Частина 2 статті 218 Господарського кодексу України також містить визначення непереборної сили як надзвичайних і невідворотних обставин.

Згідно зі статтею 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

За визначенням, наведеним у пп. 3.1.1 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженому рішенням президії ТПП України від 15.07.2014 № 40(3) форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (Force Majeure) - це надзвичайні та невідворотні обставини, які об`єктивно впливають на виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків за законодавчими і іншими нормативними актами, дію яких неможливо було передбачити та дія яких унеможливлює їх виконання протягом певного періоду часу.

Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків. Непереборна сила (форс-мажорна обставина) повинна мати ознаки надзвичайності і невідворотності.

Відповідач вказує, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України настали форс-мажорні обставини, які засвідчені листом Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022.

Крім того, як зазначалось вище, загальновідомо, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 в Україні введено воєнний стан з 24.02.2022, який продовжено згідно зі змінами, внесеними, зокрема, який продовжено згідно зі змінами, внесеними, зокрема, Указом Президента України №254/2023 від 01.05.2023 з 05 години 30 хвилин 20.05.2023 строком на 90 діб.

Наслідки вказаної агресії, яка ще триває, негативно відобразилися на усіх без виключення сферах господарської діяльності та вплинули на діяльність суб`єктів господарювання, особливо тих, які її здійснювали (здійснюють) на території ведення активних бойових дій.

Порушення відповідачем зобов`язань мало місце вже після початку військової агресії, що за висновками суду апеляційної інстанції, у даному випадку, є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за порушення ним договірного зобов`язання. У зв`язку з чим у позові в частині стягнення 118 887,10 грн неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення, 6 936,31 грн пені, 8 487,43 грн інфляційних втрат та 1 040,45 грн - 3 %річних слід відмовити.

Стосовно вимог апеляційної скарги про скасування ухвали суду першої інстанції від 17.10.2022 у даній справі слід зазначити наступне.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.07.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/5163/22, справу визнано малозначною, постановлено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

12.10.2022 через канцелярію Господарського суду міста Києва від ТОВ «Франчайзинг Україна» надійшла заява про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, мотивована тим, що на думку відповідача, існує необхідність в детальному розгляді цієї справи в загальному позовному провадженні у зв`язку з виключними обставинами спірних правовідносин.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.10.2023 у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Франчайзинг Україна" про розгляд справи в порядку загального позовного провадження відмовлено.

Так, частиною 1 статті 12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження та позовного провадження (загального або спрощеного).

Відповідно до частини 3 статті 12 Господарського процесуального кодексу України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

При цьому, частиною 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частинами 2, 3 статті 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті; при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Предметом позову в даній справі є стягнення 311 194,43 грн, відтак ціна позову не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у зв`язку з чим справа може розглядатися у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Враховуючи характер спірних правовідносин та предмет доказування у цій справі, справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами.

Водночас, відповідно до частини 4 статті 250 Господарського процесуального кодексу України, якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про: 1) залишення заяви відповідача без задоволення; 2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Згідно з частинами 1, 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд першої інстанції правильно вказав, що у поданій до суду заяві про здійснення розгляду справи в загальному позовному провадженні відповідач не навів суду будь-яких обґрунтувань в чому полягають особливості предмету доказування у справі та необхідності призначення судом підготовчого засідання для виконання завдання господарського судочинства.

Посилання відповідача на необхідність розгляду справи в загальному позовному провадженні з огляду на наявність форс-мажорних обставин не може бути прийнято в якості достатньої підстави для постановлення ухвали про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, оскільки встановлення всіх обставин справи, за висновком суду, може бути здійснено без призначення у справі підготовчого засідання.

Водночас, суд звертає увагу, що відповідач не позбавлений права та можливості викладати свої заперечення проти позову у відповідних заявах по суті справи в порядку спрощеного позовного провадження, які будуть належним чином досліджені судом та надано правову оцінку.

Враховуючи наведені наведено, зважаючи на обраний позивачем спосіб захисту (особливості предмету позову), категорію та складність справи, обсяг та характер доказів, які входять до предмету доказування, час, необхідний для вчинення судом та учасниками процесуальних дій, кількість учасників справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що справа має незначну складність, для якої пріоритетним є швидке вирішення спору, тож справа є малозначною, розгляд якої підлягає здійсненню у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви відповідача про здійснення розгляду справи в загальному позовному провадженні, підстав для скасування оскаржуваної ухвали немає.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла до висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості з орендної плати у розмірі 136 500,00 грн та заборгованості з компенсації за комунальні послуги 39 343,14 грн, водночас позов в частині стягнення 118 887,10 грн неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення, 6 936,31 грн пені, 8 487,43 грн інфляційних втрат та 1 040,45 грн - 3 %річних задоволенню не підлягає.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Пунктами 1, 4 частини першої статті 277 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є не з`ясування обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, Північний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а також неправильно застосував норми матеріального права, а тому апеляційна скарга в цій частині підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню в частині задоволення позовних вимог про стягнення 118 887,10 грн неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення, 6 936,31 грн пені, 8 487,43 грн інфляційних втрат та 1 040,45 грн - 3 %річних, з прийняттям у цій частини нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Крім того, додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 23.01.2023 у справі №910/5163/22 заяву Фізичної особи - підприємця Марченко Світлани Леонідівни про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Франчайзинг Україна" на користь Фізичної особи - підприємця Марченко Світлани Леонідівни витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 4 561, 84 грн.

В іншій частині заяви відмовлено.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.12.2022 позивачем сформовано в системі "Електронний суд" заяву про ухвалення додаткового рішення у справі, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 4 600,00 грн.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 244 Господарського процесуального кодексу України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

За приписами частин 3-5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Порядок розподілу судових витрат визначено статтею 129 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно із частинами 4, 8, 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Разом з тим, склад та розмір витрат, пов`язаних з розглядом справи, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Витрати, заявлені до відшкодування, мають бути документально підтвердженими та доведеними. Відсутність документального підтвердження витрат, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Частинами 1, 3 статті 124 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у позовній заяві вказує, що судові витрати, які він поніс і очікує понести, у зв`язку із розглядом справи, складатимуться із судового збору в сумі 4667,92 грн та витрат на правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн.

Оскільки при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження стадія судових дебатів відсутня, то вимога ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України про подання доказів щодо розміру понесених судових витрат до закінчення судових дебатів не може розповсюджуватися на сторін у справі, яка розглядається у спрощеному провадженні. В даному випадку підлягає застосуванню інша вимога ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України про подання доказів щодо розміру понесених судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Враховуючи вищенаведене, оскільки при ухваленні судового рішення в цій справі судом не було вирішено питання про всі судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з розглядом цієї справи, наявні правові підстави для ухвалення додаткового рішення щодо розподілу витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката.

У заяві про ухвалення додаткового рішення у справі позивач просить стягнути з відповідача на витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 4 600,00 грн.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката позивачем надано належним чином засвідчені копії договору про надання правової допомоги № 2022/02 від 12.05.2022, укладеного між позивачем та адвокатом Петльованою Наталією Сергіївною, Додаткової угоди № 1 від 21.12.2022 до цього Договору, Акту приймання-передачі наданих послуг № 01 від 21.12.2022 на суму 4 600,00 грн, а також квитанцій № C62P-73C4-C4TM-7A03 від 06.06.2022 на суму 4 000,00 грн та № 0.0. від 21.12.2022 на суму 600,00 грн.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 вказаного Закону)

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Відтак, позивачем доведено понесення ним витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 4600,00 грн.

Крім того, за висновками Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду, викладеними у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19, за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу).

За статтею 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Окрім того, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приймаючи до уваги викладене, з огляду на ціну позову, обсяг та зміст наданих адвокатом позивача послуг, а також те, що позов було задоволено частково, суд першої інстанції дійшов до висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що обґрунтованими, пов`язаними з розглядом цієї справи та документально підтвердженими є витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката у сумі 4561,84 грн.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2023 у справі № 910/5163/22 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга в цій частині не підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 2 частини 1 статті 275, статтями 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Франчайзинг Україна" в частині оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 17.10.2022 у справі №910/5163/22 залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.10.2022 у справі №910/5163/22 залишити без змін.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Франчайзинг Україна" в частині оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2022 у справі №910/5163/22 задовольнити частково.

Рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2022 у справі №910/5163/22 скасувати в частині стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення повернення, пені, 3% річних та інфляційних збитків.

В цій частині прийняти нове рішення про відмову в позові.

В решті рішення залишити без змін.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Франчайзинг Україна" в частині оскарження додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2023 у справі №910/5163/22 залишити без задоволення.

Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2023 у справі №910/5163/22 залишити без змін.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Марченко Світлани Леонідівни ( АДРЕСА_1 , РПОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Франчайзинг Україна" (54001, Миколаївська область, м. Миколаїв, вул.. Шевченка, 59, ідентифікаційний код 43552359) 2 987,32 грн судового збору за подання апеляційної скарги. Видати наказ.

Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

Матеріали справи №910/5163/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено: 24.07.2023.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

І.М. Скрипка