РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.07.2023Справа № 910/1488/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи №910/1488/23

За позовом Комунального підприємства «Київтранспарксервіс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ватікан»

про стягнення 72414,77 грн

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство «Київтранспарксервіс» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ватікан» (далі - відповідач) про стягнення 72414,77 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань за договором про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування №ДНП-2021-04/19 від 26.04.2021 не здійснив оплату за наданий паркувальний майданчик, у зв`язку з чим позивачем заявлено до стягнення борг у розмірі 59800,00 грн, пеню у розмірі 8261,60 грн, інфляційні втрати у розмірі 3582,04 грн та 3% річних у розмірі 771,13 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.02.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/1488/22 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

28.02.2023 року через відділ діловодства суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні позову, оскільки за своєю правовою природою укладений договір є договором найму майнових прав так як предметом договору є передача за плату для експлуатації, утримання та облаштування майданчика для паркування транспортних засобів, а відтак, оскільки з моменту його передачі Товариством з обмеженою відповідальністю «Самей» чиняться перешкоди відповідачеві у експлуатації та використанні паркувального майданчика та з серпня 2021 року доступ для представників відповідача взагалі заблокований, відповідач є звільненим від плати за договором на підставі частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України. Окрім того, наголошує на тому, що оскільки укладений договір є договором оренди комунального майна, то на підставі пункту 1.2.1 рішення Київської міської ради №4569/4610 від 15.04.2022 на період дії воєнного стану, тобто з 24.02.2023, та один місяць з дати його припинення орендарі звільняються від орендної плати та наголошує на тому, що через повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України, мешканці міста Києва були змушені евакуюватися в більш безпечні регіони через що майданчики для паркування були пустими, платне паркування транспортних засобів не здійснювалося, а самі майданчики були зайняті для військових потреб.

06.03.2023 року через відділ діловодства суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зауважує на помилковості тверджень відповідача щодо правової природи договору, оскільки укладений між сторонами договір про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування є договором про надання послуг, адже передбачає вчинення КП «Київтранспарксервіс», як виконавцем, певних дій за плату (надання права на експлуатацію, утримання та облаштування), а тому укладений договір не є договором найму і до нього не можуть бути застосовані приписи пункту 1.2.1 рішення Київської міської ради №4569/4610 від 15.04.2022, які регулюють правовідносини звільнення від орендної плати за договором оренди комунального майна, а застосовуються приписи пункту 1.3.2 вказаного рішення. При цьому, зауважує, що рішенням Господарського суду міста Києва від 21.02.2022 у справі №910/16964/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ватікан» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Самей» про усунення перешкод у користуванні майном, встановлено відсутність вчинення відповідачу перешкод у користуванні паркувальним майданчиком у зв`язку чим його посилання на частину 6 статті 762 Цивільного кодексу України є безпідставними та зауважує на тому, позивач не нараховував плату у період з 01.04.2022 по 16.05.2022 року, а з травня 2022 року по теперішній час відповідач не наводить жодних доводів з яких він є таким, що звільнений від плати.

15.03.2023 року через відділ діловодства суду надійшли заперечення, в яких відповідач наголошує на тому, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором найму майнових прав, оскільки предметом договору є передача за плату уповноваженою особою КП «Київтранспарксервіс» відповідачу для експлуатації, утримання та облаштування майданчика для паркування транспортних засобів за адресою: м. Київ, вул. Ахматової, 15, в межах територіальної ІІІ зони паркування м. Києва, що включає 40 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 5 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, а відтак на підставі пункту 1.2 рішення Київської міської ради №4569/4610 від 15.04.2022 на період дії воєнного стану відповідач є звільненим від орендної плати. Окрім того, зауважує на тому, що в поясненнях КП «Київтранспарксервіс», поданих в межах справи №910/16964/21, в якій підприємство було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, вказано про користування ТОВ «Самей» паркувальним майданчиком та здійснення господарської діяльності за адресою: м. Київ, вул. Ахматової, 15 без достатньої правової підстави, чим порушуються права ТОВ «Ватікан». З урахуванням вказаного, відповідач наголошує на тому, що він позбавлений можливості використовувати майданчик згідно з договором через обставини, за які не відповідає, а тому має бути звільнений від орендної плати за договором на підставі частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України.

При цьому, разом з запереченнями відповідачем на підставі частини 10 статті 80 Господарського процесуального кодексу України заявлено клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи.

Згідно з ч. 10 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Частинами 1, 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Слід зазначити, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені процесуальних питань є порушенням права особи на справедливий судовий захист.

Оскільки відповідачем подано додаткові докази, що стосуються його заперечень проти позову про які було зазначено у відзиві на позовну заяву, суд дійшов висновку про прийняття їх до розгляду.

23.03.2023 року через відділ діловодства суду від позивача надійшли письмові пояснення в яких повторно наголошено на тому, що рішенням Господарського суду міста Києва від 21.02.2022 у справі №910/16964/21 констатовано відсутність вчинення Товариству з обмеженою відповідальністю «Ватікан» перешкод у користуванні паркувальним майданчиком, про що свідчить також і сплата отриманих послуг ТОВ «Ватікан» за договором №ДНП-2021-04/19 від 26.04.2021 до березня 2022 року.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26 квітня 2021 року між Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс» (далі - сторона-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ватікан» (далі - сторона-2) було укладено договір про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування №ДНП-2021-04/19 (далі - договір), пунктом 1.1 якого передбачено, що сторона-1 передає за плату стороні-2 для експлуатації, утримання та облаштування майданчика для паркування транспортних засобів за адресою: м. Київ, Дарницький район, вул. Ахматової, 15, в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва (надалі - майданчик для паркування), що включає 40 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 5 спеціальних місця для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять осіб з інвалідністю, для ведення діяльності з паркування транспортних засобів та здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхніх транспортних засобів.

Відповідно до пункту 2.2.6 договору сторона-2 зобов`язується своєчасно та в повному обсязі здійснювати розрахунки зі стороною-1 згідно з умовами цього договору.

Майданчик для паркування вважається переданим в експлуатацію стороні-2 з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі майданчика для паркування в експлуатацію. Акт приймання-передачі майданчика в експлуатацію має бути підписаний сторонами в термін з 26.04.2021 по 26.05.2021. У випадку не підписання сторонами акту приймання передачі майданчика в експлуатацію даний договір вважається розірваним з 27.05.2021 (пункти 3.1, 3.2 договору).

Пунктом 3.4 договору визначено, що щомісяця до 10-го числа сторони підписують акт приймання-передачі послуг наданих у попередньому місяці. Підписання акта приймання-передачі наданих послуг здійснюється за місцезнаходженням сторони-1. У випадку не підписання стороною-2 акта приймання-передачі наданих послуг у строк до 10 числа акт приймання-передачі послуг, наданих у попередньому місяці, вважається підписаним стороною-2 без зауважень.

Вартість експлуатації 1 машиномісця за 1 день в гривнях становить 6,50 грн, в тому числі ПДВ в сумі 1,08 грн. Загальна ціна договору становить 284700,00 грн, у тому числі ПДВ 47450,00 грн (пункти 4.1 та 4.2 договору),

Відповідно до пункту 4.3 договору оплата вартості експлуатації майданчика починається з дня підписання акта приймання-передачі стороною-1 в експлуатацію стороні-2 майданчика для паркування та здійснюється стороною-2 щомісячно шляхом перерахування коштів на рахунок сторони-1 у розмірі 100% місячної вартості експлуатації майданчика з урахуванням кількості календарних днів у місяці, за який проводиться оплата не пізніше 15 числа місяця, за який здійснюється розрахунок. Плата за місяць, в якому підписано акт приймання-передачі, здійснюється пропорційно до фактичної кількості днів експлуатації майданчика для паркування у даному місяці. Якщо акт приймання-передачі майданчика в експлуатацію підписано після 15 числа місяця, платіж вноситься до 1 (першого) числа наступного місяця.

Умовами пункту 4.4 та 4.5 договору визначено, що сторона-1 не пізніше 5-го числа місяця готує та направляє на адресу електронної пошти сторони-2 рахунок на оплату. Відсутність рахунку на дату оплати визначену п.4.3 цього договору, не звільняє сторону-2 від зобов`язань щодо оплати.

Пунктом 4.7 договору визначено, що оплата сторони-2 стороні-1 згідно умов даного договору проводиться за період з дати підписання акта приймання-передачі майданчика для паркування в експлуатацію по дату фактичного повернення з експлуатації стороні-1 майданчика для паркування.

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту підписання його сторонами. Строк дії договору становить 1095 календарних днів від дати підписання акту приймання-передачі стороною-1 в експлуатацію стороні-2 майданчика для паркування (пункти 7.1 та 7.2 договору).

Договір про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування №ДНП-2021-04/19 від 26.04.2021 підписаний уповноваженими представниками та скріплений печатками сторін.

26.04.2019 року сторонами складено та підписано акт приймання-передачі паркувального майданчика, за яким позивач передав, а відповідач прийняв в експлуатацію паркувальний майданчик на 45 машиномісць за адресою: м. Київ, Дарницький район, вул. Ахматової, в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва.

На виконання умов договору та на підтвердження наданих послуг відповідачу позивачем складено та підписано акти надання послуг на загальну суму 59800,00 грн, а саме: №1454 від 31.03.2022 на суму 8060,00 грн, №1777 від 31.05.2022 на суму 4160,00 грн, №2344 від 30.06.2022 на суму 7800,00 грн, №2862 від 31.07.2022 на суму 8060,00 грн, №3489 від 31.08.2022 на суму 8060,00 грн, №4268 від 30.09.2022 на суму 7800,00 грн, №4900 від 31.10.2022 на суму 8060,00 грн та №5564 від 30.11.2022 на суму 7800,00 грн, які підписані та засвідчені відтиском печатки лише з боку позивача.

У той же час, умовами пункту 3.4 договору визначено, що щомісяця до 10-го числа сторони підписують акт приймання-передачі послуг наданих у попередньому місяці. Підписання акта приймання-передачі наданих послуг здійснюється за місцезнаходженням сторони-1. У випадку не підписання стороною-2 акта приймання-передачі наданих послуг у строк до 10 числа акт приймання-передачі послуг, наданих у попередньому місяці, вважається підписаним стороною-2 без зауважень.

Отже, акти надання послуг №1454 від 31.03.2022, №1777 від 31.05.2022, №2344 від 30.06.2022, №2862 від 31.07.2022, №3489 від 31.08.2022, №4268 від 30.09.2022, №4900 від 31.10.2022 та №5564 від 30.11.2022 в силу приписів пункту 3.4 договору вважаються такими, що підписані відповідачем без зауважень.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором свідчить також відсутність з боку відповідача у спірний період претензій та повідомлень про порушення саме позивачем умов договору.

Позаяк, Товариство з обмеженою відповідальністю «Ватікан», в порушення своїх зобов`язань, належної оплати за надані послуги не здійснило, у зв`язку з чим виник борг в сумі 59800,00 грн.

З метою досудового врегулювання спору, позивач направив на адресу відповідача лист-вимогу вих.№053/05-2078 від 29.08.2022 про необхідність сплати заборгованості.

В свою чергу, відповідач листом №20/09 від 20.09.2022 звернувся до позивача з пропозицією щодо створення моніторингової групи за участю представників позивача для складення актів по кожному паркувальному майданчику стосовно розгляду питання нарахування оплат.

У відповідь на отриману пропозицію, позивач у листі №053/05-2387 від 28.09.2022 повторно наголосив на наявності у відповідача заборгованості та зауважив на тому, що Комунальне підприємство «Київтранспарксервіс» визначено єдиним оператором з паркування, а діючим законодавством не передбачено можливості самостійно та на власний розсуд зменшувати розмір щомісячної орендної плати за договором чи не здійснювати нарахування платежів для контрагента.

Відтак, враховуючи відсутність оплат за договором про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування №ДНП-2021-04/19 від 26.04.2021 та невиконання письмових вимог щодо сплати заборгованості, позивач звернувся до суду з даним позовом.

У свою чергу, відповідач у поданих заявах по суті спору заперечив проти позовних вимог та наголосив на тому, що він є звільненим від здійснення оплати щомісячних платежів, оскільки з моменту передачі йому майданчика для паркування транспортних засобів третьою особою чиняться перешкоди у вільному користуванні наданим йому паркувальним майданчином, а тому підлягають застосуванню приписи частина 6 статті 762 Цивільного кодексу України та на підставі пункту 1.2.1 рішення Київської міської ради №4569/4610 від 15.04.2022 на період дії воєнного стану, тобто з 24.02.2023, та один місяць з дати його припинення орендарі звільняються від орендної плати.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Стаття 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання, в силу вимог статей 526, 525 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься і у ст. 193 Господарського кодексу України.

Укладений між сторонами договір про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування №ДНП-2021-04/19 від 26.04.2021 передбачає вчинення КП «Київтранспарксервіс» певних дій за плату (надання права на організацію та експлуатацію місць паркування транспортних засобів), а відтак до правовідносин, що виникли між сторонами на підставі такого договору слід застосовувати положення законодавства, що регулюють правовідносини надання послуг.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі №910/6312/19 від 03.02.2020.

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч. 1 ст. 902 Цивільного кодексу України, виконавець повинен надати послугу особисто, а замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).

Положенням ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 4.5 договору визначено, що оплата вартості експлуатації майданчика починається з дня підписання акта приймання-передачі стороною-1 в експлуатацію стороні-2 майданчика для паркування та здійснюється стороною-2 щомісячно шляхом перерахування коштів на рахунок сторони-1 у розмірі 100% місячної вартості експлуатації майданчика з урахуванням кількості календарних днів у місяці, за який проводиться оплата, не пізніше 15 числа місяця, за який здійснюється розрахунок.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та змісту пункту 4.5 договору строк виконання відповідачем грошового зобов`язання з отриманих послуг за договором на момент розгляду справи настав.

Втім, як встановлено судом, і не спростовано відповідачем, останній у встановлені договором строки оплату за користування майданчиком для паркування в повному обсязі не здійснив.

Тоді як, частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Враховуючи, що факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної сплати платежів за договором підтверджений матеріалами справи і не спростований відповідачем, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в розмірі 59800,00 грн.

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Приписами ст. 230 Господарського кодексу України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

При цьому, частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 5.2 договору передбачено, що у разі порушення стороною-2 строків здійснення оплати щомісячних платежів, встановлених цим договором, сторона-1 набуває право вимоги у сторони-2 сплати пені в розмірі подвійної обліком ставки НБУ, що діяла на момент прострочення, за кожний день прострочення від суми несплати.

Відтак, оскільки відповідач допустив прострочення розрахунків з позивачем за отримані послуги у червні-листопаді 2022 року, на підставі наведених вище норм чинного законодавства та пункту 5.2 договору, позивачем за кожним окремим актом наданих послуг нараховано та заявлено до стягнення пеню в загальному розмірі 8261,60 грн.

Приписами частини 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Зазначеною нормою права передбачено період часу, за який нараховується пеня, і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Умови договору про сплату пені за кожний день прострочення від суми несплати, не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.12.2021 у справі №925/1386/19, від 12.03.2020 у справі №907/65/18, від 22.08.2019 у справі №914/508/17 та від 07.06.2019 у справі №910/23911/16.

У даному випадку, іншого строку нарахування пені, ніж передбачений частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України, сторонами в договорі про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування №ДНП-2021-04/19 від 26.04.2021 не визначено, а умова за кожен день прострочення, не може розцінюватися як установлення іншого строку, відтак правомірним є нарахування пені за порушення строків сплати вартості отриманих послуг протягом шести місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Позаяк, позивач при визначенні періоду нарахування пені за порушення строків оплати за надані послуги у червні 2022 року вищевикладеного не врахував.

З урахуванням вищевикладеного, за розрахунком суду, виходячи з приписів частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, належною до стягнення є пеня у загальному розмірі 8047,90 грн, в іншій частині цих позовних вимог позивачу належить відмовити.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, оскільки відповідач допустив прострочення сплати за договором, позивачем нараховано та заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 771,13 грн та інфляційні втрати у розмірі 3582,04 грн за отримані послуги у березні-листопаді 2022 року.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховний Суд №910/12604/18 від 01.10.2019).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних суд дійшов висновку, про його обґрунтованість, вірність та відповідність фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, у зв`язку з чим вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі.

Водночас, перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат за визначений позивачем період прострочення, за розрахунком суду їх розмір є більшим, ніж заявлено позивачем.

Статтею 14 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нормативне визначення принципу диспозитивності надає право учаснику справи вільно розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд ч. 2 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (ч.2 ст. 237 ГПК України).

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що позивач у позовній заяві просить стягнути суму інфляційних втрат у розмірі 3582,04 грн, а суд не може виходити за межі позовних вимог, інфляційні втрати підлягають стягненню у заявленому позивачем розмірі.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінка доказів - це розумова, пізнавальна діяльність суду, яка полягає у дослідженні якісних і кількісних ознак зібраних доказів у конкретній справі. Закон не регулює порядок роздумів судді. Проте норми права встановлюють зовнішні умови, гарантії, які забезпечують істинність логічних висновків суддів.

Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 01.07.2021 у справі №917/549/20.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У постанові Верховного Суду від 01.06.2023 у справі №914/596/22 наголошено на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи.

Законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлюється, зокрема, порядком оцінки доказів і визначенням відповідно до статті 86 ГПК України їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.

При цьому, суд вважає безпідставними твердження відповідача про те, що укладений між сторонами договір про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування №ДНП-2021-04/19 від 26.04.2021 за своєю правовою природою є договором найму майнових прав, оскільки вказаний договір передбачає вчинення Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс» певних дій за плату (надання права на організацію та експлуатацію місць паркування транспортних засобів), а відтак спірні правовідносини підпадають під правове регулювання надання послуг.

Аналогічна правова позиція щодо правової природи укладеного договору викладена у постанові Верховного Суду у справі №910/6312/19 від 03.02.2020 та відповідно до частини 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Водночас, судом відхиляються доводи відповідача про необхідність застосування до спірних правовідносин висновків Верховного Суду, що викладені у постанові №910/8413/17 від 11.06.2018, оскільки суди під час вирішення спору у подібних правовідносинах мають враховувати саме останню правову позицію, що відповідає правовому висновку викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №755/109447/17.

Разом з цим, суд зауважує на тому, що укладений договір про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування №ДНП-2021-04/19 від 26.04.2021 не відповідає ані процедурі укладення договорів оренди комунального майна, що визначена Законом України «Про оренду державного та комунального майна» №157-ІХ від 03.10.2019, яким врегульовані правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває в державній та комунальній власності, в частині етапності передачі комунального майна в оренду, що встановлено статтею 5 вказаного закону, ані вимогам Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради №415/1280 від 21.04.2015 (зі змінами та доповненнями).

Не приймаються судом до уваги і доводи відповідача про те, що він є звільненим від плати за договором про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування №ДНП-2021-04/19 від 26.04.2021 на підставі пункту 1.2 рішення Київської міської ради №4569/4610 від 15.04.2022, який визначає, що у сфері комунального майна територіальної громади міста Києва на період дії воєнного стану та один місяць з дати його припинення орендарі за договорами оренди комунального майна територіальної громади міста Києва звільняються від орендних платежів, оскільки укладений між сторонами договір про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування №ДНП-2021-04/19 від 26.04.2021 за своєю правовою природою є договором послуг, а не найму майнових прав, як вказує відповідач, а тому дія пункту 1.2 рішення Київської міської ради №4569/4610 від 15.04.2022 на спірні правовідносини не поширюється.

У той же час, відповідно до підпункту 1.3.2 пункту 1.3 рішення Київської міської ради №4551/4592 від 30.03.2022 "Про деякі питання комплексної підтримки суб`єктів господарювання міста Києва під час дії воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ" у сфері паркування транспортних засобів на території міста Києва власники та користувачі транспортних засобів звільняються від оплати за послуги з користування спеціально обладнаними майданчиками для платного паркування транспортних засобів, які надаються Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс» згідно з переліком, затвердженим рішенням Київської міської ради, а також звільняються від оплати суб`єкти господарювання, які здійснюють діяльність із забезпечення паркування транспортних засобів на майданчиках для паркування у відповідності укладених договорів з Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс».

При цьому, вищевказаний пункт рішення Київської міської ради був виключений відповідно до пункту 5 рішення Київської міської ради №4577/4618 від 14.05.2022 «Про відновлення роботи автоматизованої системи обліку оплати проїзду в міському пасажирському транспорті міста Києва незалежно від форм власності» з 16 травня 2022 року.

Отже, за період з 01.04.2022 по 16.05.2022 нарахування оплати за договором про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування №ДНП-2021-04/19 від 26.04.2021 не здійснюється, що було враховано позивачем.

Не приймає до уваги суд і заперечення відповідача щодо відсутності попиту на паркувальні місця, оскільки за умовами договору щомісячна плата підлягає перерахуванню позивачу незалежно від результатів господарської діяльності відповідача.

Необґрунтованими є і доводи відповідача щодо вчинення йому перешкод у експлуатації та використанні паркувального майданчика працівниками Товариства з обмеженою відповідальністю «Самей», у зв`язку з чим він є звільненим від плати за договором про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування №ДНП-2021-04/19 від 26.04.2021 на підставі частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до частини 4 статті 14 Цивільного кодексу України особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Згідно з частиною 6 статті 762 Цивільного кодексу України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Приписи частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України підлягають дослідженню і оцінці судом саме у випадку наявності між сторонами договірних відносин, що виникли на підставі договору найму (оренди), до правочинів пов`язаних з наданням послуг вони не застосовуються, а відтак і обставини на які відповідач посилається в цій частині є недоречними.

Поміж тим, суд зауважує на тому, згідно з частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Норми Цивільного кодексу України регулюють захист права власності або права користування в разі його порушення шляхом вчинення перешкод у здійсненні власником (користувачем) його правомочностей з користування та (або) розпорядження майном. Позивачем такого позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

У даному випадку, судом не встановлено і матеріали справи не містять підтвердження вчинення позивачем дій чи перешкод, які б обмежували права відповідача у користуванні переданим йому за актом приймання-передачі від 26.04.2021 року паркувального майданчика.

При цьому, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази на підтвердження вчинення Товариством з обмеженою відповідальністю «Самей» перешкод Товариству з обмеженою відповідальністю «Ватікан» у користуванні наданим йому майданчиком для паркування за адресою м. Київ, Дарницький район, вул. Ахматової, 15, в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва через призму належності та допустимості доказів, суд дійшов висновку, що вони у своїй сукупності не свідчать та не підтверджують викладені відповідачем обставини.

Так, предметом розгляду даної справи є стягнення заборгованості за договором у період з березня 2022 року по листопад 2022 року, тоді як відповідач вказуючи про вчинення йому перешкод Товариством з обмеженою відповідальністю «Самей» надає документи за липень-жовтень 2021 року, а саме: заяву свідка ОСОБА_1 , заяву та пояснення ОСОБА_1 , листування з відповідачем, що не стосуються спірного періоду та не є тими доказами на підставі яких можна встановити обставини, які б належали до спірного періоду.

При цьому, суд не приймає до уваги описані в нотаріально посвідченій заяві свідка ОСОБА_2 події, в якій вказана особа повідомляє, що: «З 02.07.2021 ТОВ «Самей» самовільно зайняло майданчик для паркування транспортних засобів за адресою: м. Київ, Дарницький район, вул. Ахматової, 15, в межах територіальної ІІІ зони паркування м. Києва, що включає 40 (сорок) місць для платного паркування транспортних засобів та з вказаного часу ТОВ «Самей» чинить перешкоди ТОВ «Ватікан» у користуванні вказаним майданчиком. ТОВ «Ватікан» з 02 липня 2021 року по теперішній час немає доступу до вказаного майданчика та не може використовувати майданчик для паркування транспортних засобів за адресою: м. Київ, Дарницький район, вул. Ахматової, 15 через самовільне зайняття ТОВ «Самей».

Частиною 1 статті 87 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини, або які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб.

Цінність свідка полягає в його безпосередньому об`єктивному сприйнятті обставини справи за допомогою органів чуттів і відсутності юридичної зацікавленості у вирішенні справи. І саме з огляду на своє нейтральне становище людина здатна об`єктивно та правильно засвідчити події і факти так, як вони дійсно відбувалися для можливості уникнення формалізму та зловживання процесуальними правами.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.04.2020 у справі №161/5372/17.

На підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Законом можуть бути визначені інші обставини, які не можуть встановлюватися на підставі показань свідків (ч. 2 ст. 87 ГПК України).

У постанові Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 910/11343/20 міститься висновок, що учасники справи, інші особи, зацікавлені у певному результаті розгляду справи, можуть надавати показання свідка і можуть бути допитані судом в якості свідків, який оцінює ці докази у сукупності з іншими доказами відповідно до свого внутрішнього переконання.

Надаючи оцінку описаним свідком ОСОБА_2 подіям, суд вважає за необхідне зазначити, що в провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ватікан» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Самей», за участю третьої особи яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні позивача Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» про усунення перешкод у користуванні паркувальним майданчиком за адресою: м. Київ, вул. Ахматової, 15, в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.02.2022 у справі №910/16964/21, яке набрало законної сили, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

З аналізу змісту вказаного рішення вбачається, що господарським судом досліджувалися обставини вчинення чи не вчинення ТОВ «Самей» перешкод у користуванні переданого ТОВ «Ватікан» паркувального майданчика, які мали місце з липня 2021 року по дату звернення до суду.

Господарським судом було встановлено, що ТОВ «Ватікан» не доведено як факту здійснення ТОВ «Самей» своєї господарської діяльності на території паркувального майданчика за адресою: АДРЕСА_1 , переданого позивачу за договором про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування №ДНП-2021-04/19 від 26.04.2021, так і здійснення будь-яких перешкод у користуванні ним ТОВ «Ватікан».

Частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Вказаний висновок щодо застосування норм права викладено у постановах Верховного Суду від 19.01.2023 у справі №920/291/21, від 30.08.2022 у справі №904/1427/21 та від 24.05.2018 у справі №922/2391/16.

Отже, не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

При цьому, частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року в справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України" та від 28.11.1999 року в справі «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Христов проти України" від 19.02.2009 та "Пономарьов проти України" від 03.04.2008).

Таким чином, судове рішення у господарській справі №910/16964/21, яким не встановлено факту здійснення ТОВ «Самей» своєї господарської діяльності на території паркувального майданчика за адресою: АДРЕСА_1 , переданого позивачу за договором про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування №ДНП-2021-04/19 від 26.04.2021, так і здійснення будь-яких перешкод у користуванні ним ТОВ «Ватікан», не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі й у даній справі, не можуть йому суперечити.

Відтак, враховуючи, що свідок ОСОБА_2 зазначає про вчинення перешкод ТОВ «Самей», які мали місце з 02.07.2021, втім рішенням Господарського суду міста Києва від 21.02.2022 у справі №910/16964/21, за спірний період, таких обставин не було встановлено, суд не може дійти беззаперечного висновку, що ОСОБА_2 об`єктивно та правильно засвідчено події і факти, які б могли бути враховані судом під час розгляду даної справи.

Суд припускає, що такі обставини могли виникнути вже після 21.02.2022 року, тобто ухвалення рішення Господарським судом міста Києва у справі №910/16964/21, однак приймаючи до уваги те, що описані свідком ОСОБА_2 події частково суперечать встановленим обставинам у справі №910/16964/21, суд дійшов висновку про надання свідком ОСОБА_2 у поданій заяві подіям суб`єктивної оцінки, а відтак поданий доказ не може бути достовірним, а тому викладені в ньому обставини не приймаються судом до уваги.

Поміж тим, як вбачається з акту звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2022 по 12.12.2022 між Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ватікан» за договором №ДНП-2021-04/19 від 26.04.2021, відповідач частково оплачував надані йому послуги, у зв`язку з чим доводи відповідача про вчинення йому перешкод у користуванні паркувальним майданчиком суперечать його ж поведінці.

При цьому, суд зауважує на тому, що приймаючи до уваги правову природу укладеного між сторонами договору, викладені свідком ОСОБА_2 події не впливають на встановлений судом факт надання послуг позивачем та їх прийняття відповідачем, а також факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної сплати отриманих послуг.

Водночас, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

Суд також зважає, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі «Шевельов проти України»).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.05.2023 у справі №924/1351/20(924/214/22).

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Приймаючи до уваги вищевикладене в сукупності, оцінивши подані докази, вимоги та заперечення учасників справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з п. 2 ч. 1ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 13, 14, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ватікан» про стягнення 72414,77 грн задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ватікан» (02105, м. Київ, проспект Миру, буд. 13-Б, кв. 60; ідентифікаційний код 30369266) на користь Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» (01030, м. Київ, вул. Леонтовича, буд. 6; ідентифікаційний код 35210739) основний борг у розмірі 59800 (п`ятдесят дев`ять тисяч вісімсот) грн 00 коп., пеню у розмірі 8047 (вісім тисяч сорок сім) грн 90 коп., 3% річних у розмірі 771 (сімсот сімдесят одна) грн 13 коп., інфляційні втрати у розмірі 3582 (три тисячі п`ятсот вісімдесят дві) грн 04 коп. та судовий збір у розмірі 2676 (дві тисячі шістсот сімдесят шість) грн 08 коп.

3. Видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

4. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 25.07.2023.

Суддя Т.В. Васильченко