ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" липня 2023 р. Справа№ 910/2220/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Майданевича А.Г.

Суліма В.В.

без виклику сторін,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Темп-2000"

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.05.2023

у справі № 910/2220/23 (суддя - Ващенко Т.М.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Мазурика Богдана Володимировича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Темп-2000"

про стягнення 74 581,63 грн.

Відповідно до ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімум для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст поданої заяви та рух справи

Фізична особа-підприємець Мазурик Богдан Володимирович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Темп-2000" про стягнення 74 581,63 грн, з яких: 58 218,00 грн заборгованості за договором-заявкою на перевезення вантажу №2483 від 24.01.2022, 14 327,15 грн інфляційних втрат та 1 636,48 грн 3 % річних.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.05.2023 позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "Темп-2000" на користь ФОП Мазурика Богдана Володимировича 58 218 грн. 00 коп. заборгованості, 13 969 грн. 08 коп. інфляційних втрат та 1 636 грн. 48 коп. 3 % річних, 400 грн. 00 коп. судових витрат на оплату послуг перекладача, 7 000 грн. 00 коп. судових витрат на професійну правничу допомогу та 2 656 грн. 72 коп. судового збору. В іншій частині в позові відмовлено.

3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду

Не погодившись з ухваленим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Темп-2000" 11.05.2023 (через канцелярію суду) звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить прийняти апеляційну скаргу, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.05.2023 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заявлених позивачем вимог.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.05.2023 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Темп-2000" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.05.2023 у справі № 910/2220/23 та призначено її до розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників.

24.05.2023 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу з доказами направлення такого відзиву іншій стороні, який суд апеляційної інстанції прийняв в порядку ст. 263 ГПК України.

Апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції було розглянуто в розумний строк (у розумінні ст. 6 Конвенції), з незалежних від суду причин, з урахуванням поведінки сторін, враховуючи дію воєнного стану в Україні, а також інші чинники.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених у ній доводів

Апелянт не погоджується з оскаржуваним рішенням, вважає його таким, що прийнято з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, при неповному з`ясуванні судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в рішенні, обставинам справи, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, скаржник вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, прийнявши заяву про уточнення позовної заяви від 20.03.2023, оскільки процесуальне законодавство не передбачає такої процесуальної дії як подання заяви про уточнення позовних вимог.

Також скаржник вважає, що сума нарахувань на підставі ст. 625 ЦК України є надмірно великими порівняно із сумою боргу, а тому стягнення 14 327,15 інфляційних втрат та 1 636,48 грн 3% річних є необґрунтованим.

Окрім цього, скаржник зазначив про неврахування судом першої інстанції обставин військової агресії росії проти України, внаслідок чого діяльність відповідача на певний період була зупинена, що зумовила неможливість виконання грошових зобов`язань. А тому апелянт просив рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового - про відмову в позові повністю.

5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечував та зазначив, що відповідачем фактично не спростовується наявність заборгованості перед позивачем. Водночас, доводи апелянта про неправомірне уточнення позовних вимог є необґрунтованими, оскільки позивач, за його доводами, фактично лише виправив допущену в прохальній частині описку в номері та даті заявки, по якій нараховано борг. А тому зазначив про необґрунтованість доводів апелянта в цій частині.

Щодо доводів апелянта відносно форс-мажорних обставин, позивач зазначив з посилання на постанову Верховного Суду від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальних характер, а зацікавленій стороні необхідно їх доводити належними та допустимим доказами. Вказаного апелянт, на думку позивача, не довів.

А тому позивач просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - без змін.

6. Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини справи; обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначення відповідно до них правовідносин

Як правомірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, між Фізичною-особою підприємцем Мазурик Богданом Володимировичем (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Темп-2000" (замовник) було укладено договір-заявку на перевезення вантажу №2483 від 24.01.2022 (надалі - договір), відповідно до якого позивач зобов`язався організувати перевезення вантажу по маршруту Rimavska Sobota (Словаччина) - м/п Чоп, м. Київ (Україна) ТОВ "Темп-2000".

За умовами договору відповідач був зобов`язаний провести оплату за надані на його користь послуги протягом 30 календарних днів з дня розвантаження автомобіля.

Також сторонами в договорі узгоджено вартість фрахту в розмірі 1.800 Євро по курсу НБУ на дату розвантаження.

Як підтверджується міжнародною товаро-транспортною накладною №SK 2022014 (графа 24) та актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) №50 від 29.01.2022, розвантаження автомобіля (його отримання вантажоодержувачем - ТОВ "Темп-2000") відбулося 29.01.2022.

Курс Євро до гривні на дату розвантаження (29.01.2022) склав 32 3432 грн за 1 Євро.

Таким чином, відповідач мав сплатити 58 218,00 грн позивачу не пізніше 02.03.2022.

25.11.2022 позивач надіслав на адресу відповідача лист-вимогу, в якому вимагав сплатити заборгованість, серед іншого, за договором-заявкою №2483 від 24.01.2022 в розмірі 58 218,00 грн.

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, та застосовані ним положення законодавства

Стаття 11 ЦК України відносить до підстав виникнення цивільних прав і обов`язків завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 цього Кодексу).

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), є порушенням зобов`язання (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 цього Кодексу).

За змістом ст. 908 ЦК України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ст. 909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Відповідно до частини 1 статті 906 ЦК України за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.

Як підтверджується міжнародною товаро-транспортною накладною №SK 2022014 (графа 24) та актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) №50 від 29.01.2022, розвантаження автомобіля (його отримання вантажоодержувачем - ТОВ "Темп-2000") відбулося 29.01.2022. З матеріалів справи вбачається (т.1 а.с. 7) актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) №50 від 29.01.2022.

Так, акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №50 від 29.01.2022 було підписано директором відповідача. Жодних заперечень щодо обсягу наданих послуг та вартості таких послуг вказаний акт не містить.

Таким чином, з урахуванням тієї обставини, що відповідач отримав обумовлені договором послуги, підписав акт здачі-прийняття робіт, однак не оплатив їх вартість, суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги про стягнення 58 218,00 грн заборгованості за договором-заявкою на перевезення вантажу №2483 від 24.01.2022 правомірно були задоволені судом першої інстанції.

Щодо доводів апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права через прийняття заяви про уточнення позовних вимог, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що, звертаючись з позовною заявою, позивач дійсно в прохальній частині позову просив стягнути заборгованість, нараховані річні та інфляційні втрати за договором-заявкою №2454 від 10.01.2022. Водночас, обґрунтування позовних вимог містять посилання лише на договір-заявку на перевезення вантажу №2483 від 24.01.2022. Також копія договору-заявки на перевезення вантажу №2483 від 24.01.2022 була долучена до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 42 ГПК України учасники справи мають право, зокрема, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що подана позивачем 20.03.2023 заява про уточнення позовних вимог обґрунтована допущеною опискою в прохальній частині позовної заяви в номері та даті договору-заявки на перевезення вантажу. Так, позивач просив вважати вірним в прохальній частині позову реквізити договору: "№2483 від 24.01.2022", замість помилково вказаного: "№2454 від 10.01.2022", отже, фактично дійсно було лише усунуто допущену позивачем помилку. Вказана заява не є зміною позовних вимог, а тому доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права - є необґрунтованими.

Щодо доводів апелянта про необхідність зменшення нарахованих річних та інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В цій частині суд апеляційної інстанції зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19 зроблено висновок, що стягнення інфляційних і річних процентів, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, є способом компенсації майнових втрат кредитора, а не способом відшкодування шкоди. Інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

В даному випадку суд апеляційної інстанції вважає, що стягнення 13 969 грн. 08 коп. інфляційних втрат та 1 636 грн. 48 коп. 3 % річних - є справедливою компенсацією, нарахованою позивачем на підставі ст. 625 ЦК України та правомірно задоволено судом, водночас підстав для зменшення розміру вказаних нарахувань суд апеляційної інстанції не знайшов.

Разом з цим, щодо посилань апелянта на наявність обставин непереборної сили, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, у апеляційній скарзі скаржник зазначив про існування листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 із засвідченням форс-можорних обставин, що пов`язані з військовою агресією росії проти України.

В цій частині суд апеляційної інстанції зазначає, що частиною першою статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні» встановлено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Водночас, сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі № 905/55/21, від 19 серпня 2022 року у cправі № 908/2287/17).

В цій частині суд апеляційної інстанції зазначає, що договір був укладений та виконаний в частині надання перевезення ще в січні 2022 року, до початку повномасштабного вторгнення, всі його умови було погоджено сторонами, що не заперечується, зокрема, відповідачем.

Водночас, наявність військової агресії росії проти України, в даному випадку за відсутності інших (окрім загальнодоступного листа ТПП від 28.02.2022) доказів у розумінні ст.ст. 74, 76-80, 86, 269 ГПК України, що військові дії безпосередньо вплинули на фінансовий стан відповідача, або що в результаті такої агресії він зазнав матеріальних втрат - надано не було. Таким чином, підстав для зменшення нарахувань за ст. 625 ЦК України (про що зазначив скаржник) суд апеляційної інстанції не встановив.

Щодо доводів апелянта про необґрунтоване стягнення витрат на правову допомогу в заявленому позивачем розмірі та витрат на переклад, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Статтею 123 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу, витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

У позовній заяві позивач зазначив, що витрати на правничу (правову) допомогу, які позивач очікує понести в зв`язку із розглядом справи становить 10 000,00 грн. - за комплексне ведення справи у суді першої інстанції та 400,00 грн. - за переклад товарно-транспортної накладної.

За змістом частини другої статті 126 ГПК України до витрат на професійну правничу допомогу належать розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката.

Частиною четвертою статті 126 ГПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Верховний Суд дотримується позиції (постанови КГС ВС від 07.08.2018 у справі №916/1283/17, від 30.07.2019 у справі № 902/519/18), що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат.

Відповідно до статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до стягнення з відповідача заявлені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн на підставі: договору №01/06/02/2023 про надання професійної правничої допомоги від 06.02.2023, укладеного з адвокатом Мельником Василем Васильовичем, додаткової угоди №5 від 07.02.2023 до цього договору, акту виконаних робіт від 09.02.2023 на суму 10 000,00 грн та рахунку №5 від 09.02.2023 на оплату цієї суми.

Пунктом 4.4. договору сторони погодили, що за результатами надання юридичної/правничої допомоги складається акт, що підписується представниками кожної із сторін. В акті вказується обсяг наданої адвокатом юридичної/правничої допомоги та її вартість.

Згідно акту виконаних робіт від 09.02.2023 позивачу були надані послуги на суму 10 000,00 грн.

Жодних доказів меншої вартості надання таких послуг у певному регіоні сторона не надала ані до суду першої інстанції (при поданні заяви про зменшення витрат на правову допомогу та витрат на переклад), ані до суду апеляційної інстанції.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону № 5076-VI врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

Так, Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Як вбачається з апеляційної скарги, скаржник зазначив про неспівмірність розміру правової допомоги із складністю справи, витраченим часом адвоката та ціною позову.

Водночас, суд апеляційної інстанції зазначає, що вказуючи про неспівмірність розміру правової допомоги, відповідач не надав доказів завищення вартості таких послуг порівняно з іншими адвокатами, адвокатськими бюро чи об`єднаннями. А тому, суд апеляційної інстанції зазначає, що з урахуванням задоволення позовних вимог у розмірі 73 824,00 грн, стягнення з відповідача розміру витрат на правову допомогу в сумі 7 000,00 грн (із 10 000,00 грн заявлених позивачем, враховуючи часткове задоволення позовних вимог), є співмірним із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт) та ціною позову. А тому доводи апелянта в цій частині не приймаються судом апеляційної інстанції як підстава для скасування рішення місцевого господарського суду в цій частині.

Щодо витрат позивача, понесених у зв`язку з перекладом товарно-транспортної накладної №SK 2022014, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

У статті 10 Конституції України закріплено, що державною мовою в Україні є українська мова. Застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається законом.

Згідно з частиною 1 статті 10 ГПК господарське судочинство в судах здійснюється державною мовою.

Відповідно до статті 127 ГПК до судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, також належать витрати, пов`язані, зокрема, із залученням перекладачів.

Згідно з частинами 5-7 статті 127 ГПК розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

Позивачем при зверненні до суду з відповідним позовом долучено до матеріалів справи докази витрат на оплату послуг перекладача з перекладу міжнародної товарно-транспортної накладної №SK 2022014.

Суд першої інстанції, надавши оцінку поданим позивачем доказам на підтвердження понесених ним витрат на послуги перекладача, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність таких витрат на загальну суму 400,00 грн, що підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача.

Інші доводи апеляційної скарги не обґрунтовані підставами апеляційного оскарження, та не спростовують наведених в рішенні висновків та не впливають на них. Аргументи, наведені у апеляційній скарзі, не можуть бути підставами для скасування постановленого у справі судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин.

А тому апеляційну скаргу у даній справі слід залишити без задоволення як необґрунтовану, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін, оскільки останнє було прийнято з дотриманням вимог ГПК України. Суд апеляційної інстанції зазначає, що підстав для виходу за межі вимог та доводів апеляційної скарги (в розумінні ч. 4 ст. 269 ГПК України) суд апеляційної інстанції не встановив.

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення. Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, про часткову обґрунтованість заявлених до стягнення сум.

Таким чином, на підставі ст. 2, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги у даній справі без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

9. Судові витрати

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги по суті, понесені судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції (судовий збір) покладаються на скаржника в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281, 282 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Темп-2000" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.05.2023 у справі № 910/2220/23 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.05.2023 у справі № 910/2220/23 - залишити без змін.

3. Судові витрати, у зв`язку з переглядом рішення у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/2220/23 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді А.Г. Майданевич

В.В. Сулім