УХВАЛА

27 липня 2023 року

м. Київ

cправа № 910/4077/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кролевець О. А. - головуючий, Баранець О. М., Губенко Н.М.

за участю секретаря судового засідання - Крапивної А. М.

та представників:

позивача - Гапоненко Р. І., Безрода Р. С.

відповідача - Кушнірук А. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Адвокатського об`єднання "Гапоненко Роман і партнери"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.03.2023 (головуючий суддя - Андрієнко В. В., судді - Шапран В. В., Буравльов С. І.)

та рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2022 (суддя - Стасюк С. В.)

у справі № 910/4077/22

за позовом Адвокатського об`єднання "Гапоненко Роман і партнери"

до Фермерського господарства "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича"

про визнання правочину укладеним та стягнення 279 323,99 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. Адвокатське об`єднання "Гапоненко Роман і партнери" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фермерського господарства "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича (відповідач) про визнання укладеним з 31.01.2020 правочину між позивачем та відповідачем про зміну розміру та порядку обчислення гонорару та стягнення 279 323,99 грн, у тому числі 227 500,00 грн основного боргу, 6 168,00 грн інфляційних втрат, 1 155,99 грн 3 % річних, 44 500,00 грн штрафу.

2. Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для визнання укладеним правочину про зміну розміру та порядку обчислення гонорару до Договору про надання правової (правничої) допомоги № 03-76 від 12.03.2019 та стягнення заборгованості за вказаним Договором.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.12.2022, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.03.2023 у задоволенні позову відмовлено.

4. Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що з матеріалів справи не вбачається досягнення сторонами згоди щодо внесення змін до такої істотної умови договору як ціна договору. Також позовна заява не містить редакції додаткової угоди в якій позивач просить визнати укладеною додаткову угоду. З огляду на наведене, суди дійшли висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання укладеною додаткової угоди.

5. Щодо вимог про стягнення з відповідача заборгованості, суди встановили, що акти надання послуг № 13 від 31.01.2020, № 24 від 18.03.2020, № 53 від 16.06.2020, № 88 від 28.10.2020, № 89 від 28.10.2020, № 92 від 09.11.2020 та № 93 від 09.11.2020 вже були предметом розгляду у справі № 903/867/21. Північно-західним апеляційним господарським судом у наведеній справі встановлено, що акти надання послуг позивачем повинні були бути виставлені на суму 135 000,00 грн згідно з п.4.4 договору. Однак акти надання послуг на суму 202 000,00 грн перевищують вказану суму, а тому включають в себе також гонорар успіху передбачений п.4.4.2 договору, при цьому судом встановлено відсутність підстав для стягнення гонорару успіху на підставі п.4.4.2 договору.

6. Разом з цим, щодо актів № 41 від 22.06.2021 та № 49 від 30.07.2021 суди зазначили, що ці акти не були підписані відповідачем, а суми за вказаними актами також перевищують розмір гонорару, визначений п.4.4 договору, при цьому підстави для сплати гонорару успіху (понад розмір гонорару відповідно до п.4.4 договору) - відсутні.

7. З огляду на наведене суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що позовні вимоги про стягнення 227 500,00 грн основного боргу, а також похідні вимоги про стягнення 6 168,00 грн інфляційних втрат, 1 155,99 грн 3 % річних, 44 500,00 грн штрафу задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

8. Адвокатське об`єднання "Гапоненко Роман і партнери" звернулось з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.03.2023 і рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2022 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

9. У касаційній скарзі скаржник не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, при цьому, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 461/9578/15-ц, постановах Верховного Суду від 20.04.2018 у справі № 904/6559/17, від 04.12.2019 у справі № 916/1727/17, від 09.11.2018 у справі № 911/3685/17, від 24.10.2019 у справі № 904/3315/18, від 28.07.2022 у справі № 903/781/21 та від 25.08.2022 у справі № 903/868/21.

Позиція інших учасників справи

10. Відповідач подав відзив, у якому не погоджується з доводами касаційної скарги, вважає їх безпідставними і необґрунтованими, просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

11. 12.03.2019 між сторонами укладено договір №03-76 про надання правової (правничої) допомоги.

12. Згідно з п.1.1 договору відповідач (клієнт) доручає, а позивач (адвокатське об`єднання) відповідно до чинного законодавства приймає на себе зобов`язання в якості правової (правничої) допомоги здійснювати представницькі повноваження, захищати права і законні інтереси клієнта, надавати інші види правової (правничої) допомоги в обсязі та на умовах, встановлених цим договором та за домовленістю сторін, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та всі фактично понесені адвокатським об`єднанням витрати у зв`язку з виконанням даного договору.

13. Адвокатське об`єднання за цим договором бере на себе зобов`язання надати необхідну правову допомогу клієнту, а саме здійснювати представництво та надати інші види правової допомоги клієнту у позасудовому та судовому порядку щодо спірних питань, у спорах, що виникають із Договору поставки від 12.07.2017 №252/Т та Договору оренди від 12.07.2017 №24, що укладені клієнтом із приватним акціонерним товариством "Волинська фондова компанія" (п.1.2 Договору).

14. Розмір гонорару, який клієнт сплачує адвокатському об`єднанню за надану в межах цього договору правову допомогу установлюється у розмірі 81000,00 грн. Сторони дійшли згоди, що сума гонорару автоматично збільшується на 54000,00 грн у випадку участі адвокатів у понад трьох судових засіданнях у справах, пов`язаних із виконанням умов даного договору (п.4.4 Договору).

15. Клієнт сплачує гонорар у такому порядку: 50% від суми гонорару у розмірі 40 500,00 грн передоплата за правову допомогу, що сплачується не пізніше трьох днів з моменту підписання цього договору; 50% від суми гонорару у розмірі 40 500,00 грн передоплата за правову допомогу до 15.04.2019; у випадку збільшення суми гонорару - 54 000,00 грн протягом п`яти днів з моменту отримання клієнтом повідомлення про збільшення суми гонорару (п.4.4.1 Договору).

16. У випадку вирішення спірних питань чи спорів на користь клієнта, як у судовому так і позасудовому порядку, клієнт крім гонорару, передбаченого підпунктом 4.4.1 Договору додатково сплачує адвокатському об`єднанню гонорар у розмірі 400 000,00 грн. Указана сума гонорару сплачується клієнтом не пізніше п`яти днів з моменту його повідомлення, у спосіб, визначений п.10 цього договору, адвокатським об`єднанням про вирішення спірних питань чи спорів на користь клієнта або з моменту коли про вирішення спірних питань чи спорів на користь клієнта стало відомо сторонам цього договору (п.4.4.2 Договору).

17. У випадку вирішення спірних питань чи спорів на користь клієнта результатом якого буде зарахування проведеної орендної плати та майбутніх виплат клієнтом згідно договору оренди від 12.07.2017 № 24 в рахунок ціни за поставлений товар згідно договору поставки від 12.07.2017 № 252/Т клієнт, крім гонорару, передбаченого підпунктами 4.4.1-4.4.2 додатково сплачує адвокатському об`єднанню гонорар у розмірі 100 000,00 грн. Указана сума гонорару виплачується клієнтом не пізніше п`яти днів з моменту його повідомлення. У спосіб визначений п.10.1 цього договору, адвокатським об`єднанням про вирішення спірних питань чи спорів на користь клієнта або з моменту коли вирішення спірних питань чи спорів на користь клієнта стало відомо сторонам цього договору (п. 4.4.3 договору).

18. На підтвердження факту надання адвокатським об`єднанням клієнту правової допомоги відповідно до умов цього договору адвокатським об`єднанням складається акт наданих послуг (правової допомоги) і направляється або вручається під розписку клієнту (п.4.6 договору). Якщо у десятиденний строк після того як адвокатським об`єднанням буде відправлено поштою (рекомендованим листом з повідомленням) або в п`ятиденний строк з дня вручення під розписку клієнту акту, адвокатське об`єднання не отримає підписаний акт або мотивовані заперечення клієнта із зазначенням недоліків, послуга вважається прийнятою з виконанням всіх умов договору в день відправлення акту поштою або в день вручення його клієнту (п.4.7 Договору).

19. Зміни у цей договір можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін, яка оформляється додатковою письмовою угодою до цього договору. Зміни до цього договору набирають чинності з моменту належного оформлення сторонами відповідної додаткової угоди до цього договору, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, цьому договору або у чинному законодавстві (п.7.2 договору).

20. За порушення строків оплати з вини клієнта останній сплачує адвокатському об`єднанню пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від обсягу невиконаних грошових зобов`язань за кожний день прострочення. Крім того за прострочення платежу понад 10 робочих днів клієнт сплачує штраф у розмірі 100% від неоплаченої суми.

21. Сторони в п.п.10.1, 10.2 Договору погодили, що з метою прискорення обміну сторонами повідомленнями, щодо виконання ними умов цього договору, допускається попередня передача таких повідомлень, із застосуванням засобів електронної пошти і копіювальної техніки. Отримані таким способом і у відповідній формі повідомлення приймаються сторонами, як такі, що відповідають оригіналу, а у випадку суперечок - як належний доказ, до моменту отримання оригіналу. Повідомлення сторін щодо виконання умов цього договору, отримані з використанням електронних засобів, повинні бути підтверджені оригіналами протягом 10 робочих днів з моменту їх отримання. Сторони погодили використання таких електронних адрес: позивач: ІНФОРМАЦІЯ_1; відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_2.

22. 18.03.2020 позивачем складено додаткову угоду № 1, відповідно до якої пропонується викласти п.4.4 договору в такій редакції: "розмір гонорару, який клієнт сплачує адвокатському об`єднанню за надану в межах цього договору правову допомогу, встановлюється у розмірі 3 000 (три тисячі) гривень, 00 коп. за одну годину роботи адвоката".

23. 09.11.2020 файл "Додаткова угода до договору № 03-76 від 12.03.2019.doc" був направлений з електронної адреси позивача на електронну адресу відповідача, які зазначені в п.10.2 договору.

24. На виконання договору сторонами оформлено акти наданих послуг:

- № 29 від 27.05.2019 на суму 81 000,00 грн;

- № 46 від 29.08.2019 на суму 54 000,00 грн;

- № 13 від 31.01.2020 на суму 34 500,00 грн;

- № 24 від 18.03.2020 на суму 22 500,00 грн;

- № 53 від 16.06.2020 на суму 33 000,00 грн;

- № 88 від 28.10.2020 на суму 28 500,00 грн;

- № 89 від 28.10.2020 на суму 40 500,00 грн;

- № 92 від 09.11.2020 на суму 12 000,00 грн;

- № 93 від 09.11.2020 на суму 12 000.00 грн.

25. 30.04.2021 сторонами складено акт звірки взаємних розрахунків, відповідно до якого заборгованість відповідача перед позивачем становить 1 658 762,44 грн.

26. Крім того позивачем було складено акти, які не підписані відповідачем:

- № 41 від 22.06.2021 на суму 27 000,00 грн;

- № 49 від 30.07.2021 на суму 17 500,00 грн.

27. Ці акти були направлені позивачем відповідачу що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями накладної № 011, описом вкладення у цінний лист № 011.

28. Позивач зазначає, що відображена в перелічених актах правова допомога стосувалась представництва інтересів відповідача у справах № 903/154/19 (акти № 29 від 27.05.2019, № 46 від 29.08.2019, № 13 від 31.01.2020, № 24 від 18.03.2020, № 53 від 16.06.2020, № 88 від 28.10.2020, № 89 від 28.10.2020, № 92 від 09.11.2020, № 93 від 09.11.2020, № 41 від 22.06.2021) та № 903/551/20 (акт № 49 від 30.07.2021).

Позиція Верховного Суду

29. Перевіривши повноту встановлення судами попередніх інстанцій обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та заперечення проти задоволення касаційної скарги, викладені у відзиві, Верховний Суд вважає, що касаційне провадження за касаційною скаргою Адвокатського об`єднання "Гапоненко Роман і партнери" слід закрити, виходячи з наступного.

30. Відповідно до статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (1). Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (2). У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається (3). Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (4).

31. Так, посилаючись на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає про застосування судами попередніх інстанцій норм права без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 461/9578/15-ц, постановах Верховного Суду від 20.04.2018 у справі № 904/6559/17, від 04.12.2019 у справі № 916/1727/17, від 09.11.2018 у справі № 911/3685/17, від 24.10.2019 у справі № 904/3315/18, від 28.07.2022 у справі № 903/781/21 та від 25.08.2022 у справі № 903/868/21.

32. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

33. Відповідно до положень вказаної норми, касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

34. Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

35. Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

36. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 визначила наступні критерії подібності правовідносин у розумінні норм процесуального законодавства.

37. Для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 389 (пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України; пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України) та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України (пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України; пункту 5 частини першої статті 339 КАС України) таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями, з-поміж яких змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

38. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

39. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи (див. постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)). Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

40. Задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин) Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 конкретизувала:

- висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин);

- висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

41. Здійснена Великою Палатою Верховного Суду конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

42. При цьому, слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

43. Відповідно, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

44. Разом з тим, Суд звертає увагу на те, що Верховний Суд у своїй діяльності висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

45. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування таких правових висновків у кожній конкретній справі.

Схожа правова позиція є усталеною та знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц.

46. Проаналізувавши висновки, що викладені у постановах Верховного Суду у справах, на які посилався скаржник, суд касаційної інстанції вважає, що вони стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі, що переглядається, з огляду на таке.

47. Так, у справі яка розглядається суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання укладеною додаткової угоди виходили з того, що з матеріалів справи не вбачається досягнення сторонами згоди щодо внесення змін до такої істотної умови договору як ціна договору, а також, що позовна заява не містить редакції додаткової угоди в якій позивач просить визнати укладеною додаткову угоду.

48. Разом з цим, щодо вимог про стягнення заборгованості із відповідача, суди попередніх інстанцій встановили, що акти надання послуг № 13 від 31.01.2020, № 24 від 18.03.2020, № 53 від 16.06.2020, № 88 від 28.10.2020, № 89 від 28.10.2020, № 92 від 09.11.2020 та № 93 від 09.11.2020, за якими позивач обґрунтовує наявність у відповідача заборгованості за договором вже були предметом розгляду у справі № 903/867/21. Північно-західним апеляційним господарським судом у наведеній справі встановлено, що акти надання послуг позивачем повинні були бути виставлені на суму 135 000,00 грн згідно з п.4.4 договору, однак акти надання послуг на суму 202 000,00 грн перевищують вказану суму, а тому включають в себе також гонорар успіху передбачений п.4.4.2 договору, при цьому судом встановлено відсутність підстав для стягнення гонорару успіху на підставі п.4.4.2 договору.

49. Разом з цим, щодо актів № 41 від 22.06.2021 та № 49 від 30.07.2021 суди попередніх інстанцій зазначили, що ці акти не були підписані відповідачем, а суми за вказаними актами також перевищують розмір гонорару, визначений п.4.4 договору, при цьому підстави для сплати гонорару успіху (понад розмір гонорару відповідно до п.4.4 договору) - відсутні.

50. З огляду на наведене суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що позовні вимоги про стягнення 227 500,00 грн основного боргу задоволенню не підлягають. Разом з цим, оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення основного боргу, похідні позовні вимоги про стягнення 6 168,00 грн інфляційних втрат, 1 155,99 грн 3 % річних, 44 500,00 грн штрафу задоволенню не підлягають.

51. Так, у постанові від 20.04.2018 у справі № 904/6559/17 Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані послуги, встановивши, що підставою позову був не лише договір про надання послуг № 17/08 від 17.08.2015 (термін дії якого закінчився), а й також акти здачі-приймання робіт (надання послуг), що містили посилання сторін на договір № 17/08 від 17.08.2015, що було розцінено Судом як згода сторін на застосування умов цього договору до правовідносин з надання послуг (виконання робіт), підтверджених цими актами. При цьому, судами у вказаній справі встановлено факт підписання обома сторонами відповідних актів здачі-приймання робіт, що свідчить про укладення правочину у спрощений спосіб.

52. Колегія суддів зазначає, що правовідносини у справах № 904/6559/17 і № 910/4077/22 не є подібними, оскільки у даній справі та у справі, на яку посилається скаржник, суд дійшов відповідних висновків не у зв`язку з неоднаковим застосуванням норм права, а у зв`язку з наявністю різних фактичних обставин у вказаних справах, що формують зміст правовідносин, та їх різної оцінки судами у кожному конкретному випадку в межах своїх дискреційних повноважень.

53. У справі № 916/1727/17 розглядався спір про стягнення коштів за неналежне виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором поставки щодо оплати отриманого від позивача товару. Верховний Суд постановою від 04.12.2019 скасував рішення судів попередніх інстанцій і направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції, зазначивши, що судам попередніх інстанцій належало надати оцінку акту звірки взаєморозрахунків за відповідний період.

54. Так, у наведеній справі Верховний Суд зробив висновок, що відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

55. Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

56. Колегія суддів зазначає, що постанова Верховного Суду у справі № 916/1727/17 хоча і ухвалена за схожого предмета спору з тим, що має місце в цій справі, але за інших підстав позову, іншої фактично-доказової бази та відмінних встановлених обставин справи, ніж у справі, що переглядається, тобто справи є відмінними за істотними правовими ознаками, що свідчить про неподібність правовідносин у них.

57. У справі № 911/3685/17 за позовом ПАТ "НАК "Нафтогаз України" до КП "Управління міським господарством" про стягнення заборгованості за поставлений ТОВ "Спеціалізована пересувна колона №1" природний газ на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між позивачем та ТОВ "СПК №1" та враховуючи умови договору про переведення боргу, укладеного між комунальним підприємством та товариством і позивачем, позовні вимоги обґрунтовані невиконанням взятих на себе відповідачем зобов`язань після заміни боржника в частині сплати заборгованості. Рішенням місцевого суду в задоволенні позовних вимог відмовлено з підстав спливу погодженого договором строку позовної давності. Суд апеляційної інстанції в частині висновків про сплив строку позовної давності за вимогами про стягнення основної суми заборгованості за договором купівлі-продажу та нарахованих відповідно до умов цього договору сум пені і 7% штрафу погодився із місцевим господарським судом. В частині вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, які не є додатковими вимогами у розумінні статті 266 Цивільного кодексу України, апеляційний суд виходив з того, що нарахування інфляційних втрат та 3 % річних здійснюється за весь час прострочення зобов`язання - до повного виконання зобов`язання, тому таке прострочення є триваючим правопорушенням, а строк позовної давності, погоджений в договорі купівлі-продажу (5 років) щодо таких нарахувань, обраховується за період, який передував зверненню кредитора з позовом, якщо основне зобов`язання боржником не виконано, через що вимоги щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат були відхилені на суму, що була нарахована та заявлена позивачем до стягнення поза межами наведеного строку позовної давності, тоді як в іншій частині такі вимоги позивача визнані обґрунтованими.

58. Верховний Суд не погодився із висновками місцевого та апеляційного суду про те, що внаслідок укладення договору про переведення боргу відбулась лише заміна сторони у зобов`язанні, що не мало наслідком, на думку судів, переривання строку позовної давності. При цьому Верховний Суд в контексті застосування статті 264 Цивільного кодексу України щодо переривання строку позовної давності, виходив з того, що чинне законодавство не містить переліку таких дій, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків (див. частину першу статті 11 Цивільного кодексу України). В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність у нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звірки розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.

59. Так, Верховний Суд зазначає, що правовідносини у наведеній справі та у справі, яка переглядається не є подібними ні за підставами позову, ні за змістом позовних вимог, ні за встановленими судом фактичними обставинами, ні за матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин, а наведений вище висновок Верховного Суду до відповідних правовідносин, пов`язується саме із встановленими судами фактичними обставинами та оцінкою доказів.

60. Постанова Верховного Суду від 24.10.2019 у справі № 904/3315/18 ухвалена у спорі за позовом ТОВ "ДВС-ІНВЕСТ" до АТ "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" про стягнення 111 519 534,98 грн, з яких: 2 006 880,00 грн штрафу, 67 416 856,65 грн відшкодування за неповернуті двигуни, 17 146 776,16 грн збитків у вигляді упущеної вигоди та 24 949 022,17 грн неустойки за прострочення повернення орендованого майна за договором оренди майна від 01.11.2016 №912. Позовні вимоги були обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору в частині своєчасного повернення майна з оренди, а також перевищенням часу очікування двигуна для виконання його технічного обслуговування. Предмет спору у справі № 904/3315/18 стосувався, зокрема, питання щодо погодженого сторонами договору оренди права орендодавця на стягнення (відшкодування) вартості орендованого майна за наявності відповідного факту неповернення відповідачем такого майна з оренди після спливу строку договору в порядку визначеному умовами договору, коли зобов`язання повернути річ змінюється за погодженням сторін на інше зобов`язання - відшкодувати вартість неповернутого майна.

61. Так, враховуючи предмет та підстави позову, правове регулювання спірних правовідносин у справі № 904/3315/18, колегія суддів зазначає про неподібність правовідносин у наведеній справі в порівнянні зі справою, яка переглядається.

62. У справі № 461/9578/15-ц предметом позову (за первісним позовом) було: скасування наказу Департаменту містобудування Львівської міської ради від 15.07.2013 № 217 "Про затвердження громадянам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 містобудівних умов та обмежень на проектування та реконструкцію квартири АДРЕСА_1 , з розширенням за рахунок горища з частковою надбудовою, влаштуванням балкону та заміною пічного опалення на двоконтурний котел"; зобов`язання громадян ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 привести в попередній стан горище житлового будинку шляхом знесення за їхній рахунок незаконної надбудови 2-го поверху житлового будинку; зобов`язання громадян ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 привести в попередній стан дах першого поверху по прибудованій ОСОБА_4 та перекритій прибудові житлового будинку шляхом знесення за їхній рахунок незаконної надбудови 2-го поверху житлового будинку; зобов`язання громадян ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_4 у користуванні горищем житлового будинку та демонтувати незаконно встановлені залізні бронедвері; визнання за ОСОБА_4 60/100 часток горища житлового будинку, а за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 40/100 часток горища житлового будинку.

63. Приймаючи постанову від 25.05.2021, Велика Палата Верховного Суду вирішувала питання визначення правової природи згоди співвласника допоміжних приміщень на розпорядження цим майном та необхідності її нотаріального посвідчення та дійшла висновку, з огляду на норми чинного законодавства, що: частина друга статті 369 Цивільного кодексу України вимагає нотаріального посвідчення згоди на вчинення лише таких правочинів зі спільним майном, які, у свою чергу, підлягають нотаріальному посвідченню; однак допоміжні приміщення багатоквартирного (у тому числі двоквартирного) будинку не можуть бути окремо відчужені як такі, не можуть бути сформовані як окремий об`єкт нерухомості й речове право на них не може бути зареєстроване (у тому числі й за власниками квартир в будинку); тобто допоміжні приміщення багатоквартирного (у тому числі двоквартирного) будинку, як і елементи спільного майна такого будинку взагалі, є обмежено оборотоздатними; при цьому дії щодо реконструкції квартири та переобладнання горища, на які дала згоду позивачка, не є правочином, який підлягає нотаріальному посвідченню; відтак на таку згоду не поширюється вимога нотаріального посвідчення правочинів з нерухомим майном; сама по собі відсутність нотаріального посвідчення письмової згоди співвласника приміщення загального користування, а саме горища, не є підставою для скасування наказу про затвердження містобудівних умов та обмежень.

64. Верховний Суд зазначає, що правовідносини у справі № 461/9578/15-ц не є подібними ні за предметом позову, ні за підставами позову, ні за змістом позовних вимог, ні за встановленими судом фактичними обставинами, ні за матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин.

65. При цьому посилання скаржника на загальні висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 25.05.2021 у справі № 461/9578/15-ц та Верховного Суду у постанові від 24.10.2019 у справі №904/3315/18 (щодо принципу добросовісності), носять декларативний характер і також не свідчать про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

66. Разом з цим, колегія суддів відхиляє наведені скаржником в касаційній скарзі посилання на висновки Верховного Суду у постановах від 25.07.2022 у справі № 903/868/21 та від 28.07.2022 у справі № 903/781/21, оскільки наведені позиції Верховного Суду у зазначених справах сформовані Судом за результатом оцінки наданих учасниками справи доказів та установлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

67. Верховний Суд також вважає за необхідне зазначити, що висновки у наведених скаржником постановах та у цій справі не можуть вважатися в цьому випадку подібними через те, що на висновки у вказаних справах скаржник послався, виокремивши їх із контексту судових рішень, не урахувавши викладених в рішеннях правових позицій Верховного Суду стосовно спірних правовідносин та предмету спору, в контексті досліджуваних судами у вказаних справах доказів та встановлених фактичних обставин.

68. При цьому, не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Такі ж висновки були викладені і в постанові Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 916/112/20.

69. Водночас переоцінка доказів виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначених приписами статті 300 ГПК України.

70. Наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками судів першої і апеляційної інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановленні інших обставин, у тому контексті, який, на думку скаржника свідчить про порушення норм матеріального права.

71. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

72. Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, а інші доводи касаційної скарги, (1) не доводять порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права, (2) направлені на переоцінку доказів та обставин справи, що були предметом розгляду та їм була надана належна правова оцінка, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, а тому відхиляються Судом (касаційний розгляд здійснюється в межах, передбачених статтею 300 ГПК України), Суд на підставі частини першої статті 296 ГПК України дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Адвокатського об`єднання "Гапоненко Роман і партнери" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.03.2023 і рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2022 у справі № 910/4077/22.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Адвокатського об`єднання "Гапоненко Роман і партнери" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.03.2023 і рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2022 у справі № 910/4077/22.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. А. Кролевець

Судді О. М. Баранець

Н. М. Губенко