ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" липня 2023 р. Справа№ 910/10253/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Скрипки І.М.

Михальської Ю.Б.

секретар судового засіданні: Бендюг І.В.,

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 04.07.2023,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ювелірний завод "Діамант - 13"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 03.03.2023 (повний текст складено 27.03.2023)

у справі №910/10253/22 (суддя Удалова О.Г.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Завод Супутник"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ювелірний завод "Діамант-13"

про стягнення 478 461, 01 грн,

за зустрічним

позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ювелірний завод "Діамант-13"

до Приватного акціонерного товариства "Завод Супутник"

про визнання додаткової угоди від 01.01.2022 №1 до договору від 16.01.2017 №701 недійсною

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та зустрічних похованих вимог

У жовтні 2022 року Приватне акціонерне товариство «Завод Супутник» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ювелірний завод «Діамант-13» про стягнення 478 461,01 грн, з яких: 382 127,44 грн заборгованості, 56 498,34 грн пені, 4 508,32 грн 3% річних і 35 326,91 грн втрат від інфляції.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором оренди від 16.01.2017 № 701 в частині внесення орендних платежів та компенсації комунальних послуг у встановлений договором строк.

У листопаді 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Ювелірний завод "Діамант - 13" звернулось до Господарського суду міста Києва із зустрічним позовом про визнання додаткової угоди №1 до договору від 16.01.2017 №701 недійсною.

В обґрунтування позовних вимог зустрічного позову відповідач за первісним позовом посилається на припинення між сторонами орендних відносин за договором.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.03.2023 у справі №910/10253/22 первісний позов задоволено частково. Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ювелірний завод «Діамант-13» на користь Приватного акціонерного товариства «Завод Супутник» 338 688,00 грн заборгованості, 36 739, 38 грн пені, 3 778,56 грн - 3% річних, 24 234, 19 грн втрат від інфляції, 6 052,95 грн судового збору, 30 000,00 грн витрат на правничу допомогу. В іншій частині первісного позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено повістю.

Відмовляючи у зустрічному позові, суд першої інстанції виходив з обставин недоведеності Товариством з обмеженою відповідальністю "Ювелірний завод "Діамант-13" підстав для визнання оспорюваної додаткової угоди недійсною.

В частині задоволення первісних позовних вимог про стягнення заборгованості за договором оренди від 16.01.2017 № 701, суд першої інстанції виходив з встановлених обставин прострочення відповідачем сплати орендних платежів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Ювелірний завод "Діамант - 13" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог ПАТ «Завод Супутник» і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісних позовних вимог відмовити повністю, а вимоги за зустрічним позовом - задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що договір оренди припинив свою дію 01.01.2022, домовленостей у відповідності до пункту 4.2. договору, тобто письмової угоди щодо пролонгації договору, сторонами досягнуто не було. Висновки суду першої інстанції про те, що відповідач продовжив користуватися спірним приміщенням після 01.01.2022 не підтверджені жодним доказом. Напроти скаржник доводить, що протягом січня-лютого 2022 року не користувався об`єктом оренди та не отримував від позивача жодних рахунків до оплати.

Апелянт також вказує на безпідставність стягнення з нього витрат позивача на правничу допомогу у розмірі 30000,00 грн, оскільки заявлені позивачем вимоги щодо стягнення витрат на правничу допомогу не містять доказів їх дійсності, обґрунтованості, розумності і співмірності до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін, а вимога про їх стягнення не підлягає задоволенню.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач за первісним позовом подав відзив, у якому зазначає, що відповідачем не було надано доказів припинення дії договору 01.01.2022, оскільки не надано суду підписаний сторонами акт здачі-приймання об`єкта оренди, копій повідомлень про намір припинити дію договору, що свідчить про те, що відповідач продовжив користуватись спірним майном після 01.01.2022. На підтвердження факту користування ТОВ «Ювелірний завод «Діамант-13» приміщенням після 01.01.2022 свідчить також обставина сплати ним орендних платежів за січень та лютий 2022 року, що відображено у банківських виписках позивача. Таким чином між сторонами була досягнута згода щодо пролонгації договору. За вказаних обставин, позивач за первісним позовом просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення - без змін.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджено матеріалами справи, 16.01.2017 між Приватним акціонерним товариством «Завод Супутник» (орендодавець) і Товариством з обмеженою відповідальністю "Ювелірний завод "Діамант - 13" (орендар) укладено договір оренди №701 (далі - договір), відповідно до умов якого:

- орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування без права передання в суборенду та без права викупу наступне приміщення, назване у подальшому "приміщення, що орендується": Адреса: м. Київ, 04080, вул. Межигірська, 82-А, загальною площею 777 м. кв. під офіс/виробництво та 91 м. кв. під склад, корпус № 3, поверх 2, 3 та підвальне приміщення (п. 1.);

- орендар вступає в строкове платне користування приміщенням у термін, указаний в договорі, але не раніше дати підписання сторонами договору та акта приймання-передачі приміщення, що орендується (пункт 3.1.);

- передача приміщення в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на приміщення. Власником залишається орендодавець, а орендар користується приміщенням протягом строку оренди (пункт 3.2.);

- цей договір набирає чинності з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі приміщення і діє з 01.02.2017 по 01.01.2020 (п. 4.1.);

- цей договір може бути пролонгованим за письмовою згодою сторін (п. 4.2.)

- орендну плату орендар незалежно від наслідків його господарської діяльності сплачує в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок орендодавця наперед, не пізніше 05 числа місяця в розмірі відповідно до Додатків № 1 до Договору. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством України (пункт 5.1.).

01.02.2017 сторонами підписано акт приймання-передачі приміщення, що орендується, відповідно до якого позивач за первісним позовом передав, а відповідач за первісним позовом прийняв в оренду майно за договором.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.08.2017, 01.03.2018 та 29.10.2018 сторони підписали додаткові угоди про зміну і доповнення договору, а саме пунктів 1.2 договору в частині зміни загальної площі приміщення.

У грудні 2019 року сторонами укладено додаткову угоду до договору, відповідно до умов якої погоджено продовжити строк дії договору оренди з 01.01.2020 по 01. 01.2022.

01.01.2022 сторони уклали додаткову угоду №1 до договору, якою внесено зміни до розрахунків платежів оренди та комунальних послуг, та виклали їх у такій редакції: на період з 01.01.2022 по 31.01.2022 відповідно до пункту 5.4 Договору розмір орендної плати переглядається у разі змін цін і тарифів, передбачених чинним законодавством України. 203 кв. м. - офіс виробництво 2-ий поверх - Корпус № 3, Літера "Г"; плата за опалення за загальну площу оренди 23 351,09 грн, плата за електроенергію (за показниками лічильника) та оренда паркомісця (погодинна парковка), строк оплати (попередня оплата) з 01 по 05 щомісяця.

Отже, орендна плата, яку мав сплачувати відповідач за приміщення площею 203 кв.м. (додаткова угода від 29.10.2018) становить 32 480 грн на місяць без ПДВ (160 грн за 1 кв.м.), за підвальне приміщення площею 49 кв.м. (додаткова угода від 29.10.2018) - 5390,00 грн без ПДВ (110 грн за 1 кв.м.).

Відповідно до пункту 8.1. договору після закінчення строку дії договору орендар зобов`язаний передати орендодавцю приміщення, що орендується, і підготувати його до передачі орендодавцю.

Як зазначає позивач, звертаючись із даним позовом до суду, після закінчення строку, на який був укладений договір, між сторонами була досягнута згода про продовження строку його дії, про що свідчить відсутність підписаного сторонами акту приймання-передачі об`єкта оренди, здійсненні відповідачем платежі за оренду приміщення, а також укладена сторонами 01.01.2022 додаткова угода №1 до договору. Таким чином, на думку позивача, відповідач фактично продовжив використовувати об`єкт оренди, що свідчить про досягнення між сторонами згоди про пролонгацію договору до 01.01.2024.

Крім того, відповідно до пункту 5.4. договору розмір орендної плати може періодично переглядатись у разі змін цін і тарифів, з урахуванням їх індексації та інших випадків, передбачених чинним законодавством України.

Позивач вказує, що починаючи з лютого 2022 року між сторонами була досягнута домовленість щодо розміру орендної плати за обидва приміщення на рівні 160 грн за кв.м. Підтвердження факту досягнення такої домовленості, на думку позивача, свідчать підписані сторонами акти здачі приймання робіт (наданих послуг) за період липень-листопад 2021 року, а також банківські виписки, згідно яких відповідач сплачував орендну плату з липня по листопад 2021 року, а також в січні та лютому 2022 року.

За вказаних обставин, позивач вважає, що дії відповідача свідчать про прийняття ним пропозиції щодо укладення договору оренди, а також пропозиції позивача щодо його пролонгації на 2022 рік та зміни вартості орендної плати, оскільки відповідач, підписавши договір оренди фактично користувався орендованим майном та оплачував вартість оренди. Таким чином, між сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, а отже він був укладений та не розірваний сторонами.

Водночас, у порушення взятих на себе зобов`язань, відповідач несвоєчасно сплачував, а з березня 2022 року перестав сплачувати орендну плату та відшкодування комунальних та експлуатаційних витрат, в результаті чого у останнього утворилась заборгованість перед позивачем у сумі 382127,44 грн.

Дані обставини і стали підставою для звернення з первісним позовом до суду.

Заперечуючи проти первісного позову, Товариство з обмеженою відповідальністю "Ювелірний завод "Діамант-13" посилалося, зокрема, на те, що дія договору припинена 01.01.2022, а подальші взаємовідносини сторін не були врегульовані їх письмовою згодою на умовах, передбачених Договором.

У свою чергу, спір у справі за зустрічним позовом, як вказує Товариство з обмеженою відповідальністю "Ювелірний завод "Діамант-13", виник через те, що у договорі відсутні положення, які передбачають автоматичну пролонгацію, а додаткова угода від грудня 2019 року складена без зазначення дати її підписання та після припинення основного договору.

Позивач за зустрічним позовом також наголошує, що внесення змін до договору, зобов`язання за яким вже припинилися, не може бути спрямоване на реальне настання правових наслідків, оскільки припинення зобов`язання має остаточний характер, а чинне законодавство не передбачає можливості відновлення вже припиненого зобов`язання.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, заслухавши пояснення представника відповідача, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (стаття 6 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною 1 статті 173, абз. 4 частини 1 статті 174, частини 1 статті 175, частин 1, 7 статті 179 Господарського кодексу України цивільно-правові зобов`язання, що виникли між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності на підставі господарського договору, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарсько-договірним зобов`язаннями та регулюються Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, а господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими, відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором оренди нерухомого майна.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони.

Згідно з частиною 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до частини 1 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Матеріалами справи підтверджується факт передачі в оренду позивачем та прийняття відповідачем об`єкта оренди за спірним договором оренди.

З матеріалів справи вбачається, що сторони неодноразово укладали додаткові угоди до договору. Надані до суду копії додаткових угод містять підписи та печатки сторін, жодних зауважень, крім внесення змін до договору, вони не містять.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Разом з тим, положеннями статті 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, а саме передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним оспорюваний правочини).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору (його частини), позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Договори можуть бути визнані недійсними лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом, а тому в справі про визнання договорів недійсними суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання їх недійсними і настання певних юридичних наслідків.

Як на підставу заявленого зустрічного позову про визнання додаткової угоди за грудень 2019 року недійсною, Товариство з обмеженою відповідальністю "Ювелірний завод "Діамант-13" посилається на те, що вказаний правочин є таким, що вчинений після закінчення строку основного договору, який не міг бути пролонгований автоматично, не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, позивач за зустрічним позовом вказує, що у випадку пролонгації на наступний період договір мав бути нотаріально посвідчений на підставі статті 793 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно зі статтею 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

У пункті 4.1 договору сторони погодили, що договір набирає чинності з моменту підписання сторонами Акту приймання-передачі приміщення та діє з 01.02.2017 до 01.01.2020.

Водночас в пункті 1 додаткової угоди від грудня 2019 року до договору сторони чітко погодили продовжити строк дії договору на термін з 01.01.2020 по 01.01.2022 (пункт 1).

Пунктом 8.1 договору встановлено, що після закінчення строку оренди орендар зобов`язаний передати орендодавцю приміщення, що орендується, протягом 10 днів з моменту закінчення строку оренди за актом передачі.

Протягом строку, визначеного в пункті 8.1 договору, орендар зобов`язаний звільнити приміщення, що орендується, і підготувати його до передачі орендодавцю (пункт 8.2 договору).

Позивач за первісним позовом стверджує, що жодних повідомлень про намір розірвати договір ним отримано не було, орендоване приміщення до повернення орендодавцю не готувалося, акти про повернення майна між сторонами підписані не були. Дані твердження відповідачем за первісним позовом не спростовані.

Крім того, факт користування орендованим приміщенням підтверджується здійсненими Товариством з обмеженою відповідальністю "Ювелірний завод "Діамант-13" платежами за користування об`єктом оренди у 2020 та 2021 роках, що підтверджується банківськими виписками.

Відповідно до частини 4 статті 284 Господарського кодексу України строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Згідно зі статтею 764 Цивільного кодексу України, якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Отже, враховуючи викладене, наявними у матеріалах справи доказами підтверджується факт користування Товариством з обмеженою відповідальністю "Ювелірний завод "Діамант-13" орендованим приміщенням відповідно до договору та додаткових угод до нього.

Жодних актів про повернення орендованого майна орендодавцю сторонами підписано не було, а позивач за зустрічним позовом письмово не заперечував проти продовження строку дії договору; доказів протилежного суду не подано.

Відтак, відсутні підстави вважати, що додаткова угода від грудня 2019 року не спрямована на реальне настання правових наслідків, обумовлених нею, оскільки позивач за зустрічним позовом продовжує займати орендоване приміщення, а доказів протилежного суду Товариством з обмеженою відповідальністю "Ювелірний завод "Діамант-13" не надано.

Стосовно доводів позивача за зустрічним позовом про виникнення необхідності нотаріального посвідчення основного договору в порядку статті 793 Цивільного кодексу України, слід зазначити таке.

Відповідно до положень статті 205 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Договір сторони спочатку уклали строком на 2 роки 11 місяців, а тому нотаріальне посвідчення такого правочину в момент його вчинення на виконання статті 793 Цивільного кодексу України не вимагалося, а договір відповідав вимогам чинного на той час законодавства.

Разом з тим, якщо із закінченням строку договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) його дію було продовжено і наведене призвело до збільшення загального строку користування орендованим майном, який складає понад 3 роки, це не може бути підставою для визнання такого договору нікчемним у зв`язку з відсутністю його нотаріального посвідчення та державної реєстрації, якщо на момент укладення такого договору він, відповідно до частини другої статті 215 Цивільного кодексу України відповідав вимогам частини другої статті 793 та статті 794 Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Ювелірний завод "Діамант-13" не доведено та не надано суду належних доказів для визнання спірної додаткової угоди від грудня 2019 року недійсною, а тому зустрічний позов задоволенню не підлягає.

Щодо первісних позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Завод Супутник" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ювелірний завод "Діамант-13" про стягнення 478 461,01 грн, з яких: 382 127,44 грн заборгованості за договором оренди від 16.01.2017 № 701, 56 498,34 грн пені, 4 508,32 грн 3% річних і 35 326,91 грн втрат від інфляції, слід зазначити наступне.

Частиною 1 статті 762 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частиною 1 статті 285 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За умовами статей 525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Судом встановлено, що відповідач за первісним позовом продовжує користуватися орендованим приміщенням, а підстав вважати, що Договір припинив свою дію немає.

Договір в силу приписів статті 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Позивач за первісним позовом стверджує, що відповідач не дотримався своїх зобов`язань в частині своєчасної оплати орендних платежів та компенсації витрат на комунальні послуги та з березня по вересень 2022 року взагалі припинив оплату. Доказів зворотного відповідачем за первісним позовом не надано.

За здійсненим розрахунком судом першої інстанції. З яким погоджується і суд апеляційної інстанції, за період з березня по вересень 2022 року заборгованість з орендної плати складає 338 688,00 грн.

Стосовно тверджень відповідача за первісним позовом про те, що він не отримував рахунки, то останні не беруться до уваги в частині, яка стосується сплати орендних платежів, оскільки сторонами було узгоджено як розмір орендної плати, так і порядок її оплати: внесення передоплати по 05 числа кожного місяця без прив`язки до виставлення рахунків позивачем за первісним позовом.

Наявність обов`язку відповідача за первісним позовом щодо сплати заборгованості у розмірі 338 688 грн підтверджується матеріалами справи та не була ним спростована, зокрема, останнім не надано суду доказів оплати на вказану суму, у зв`язку з чим первісний позов в частині стягнення основного боргу у розмірі 338 688 грн є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Водночас, Приватне акціонерне товариство "Завод Супутник" просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ювелірний завод "Діамант-13" також відшкодування експлуатаційних і комунальних послуг за вказаний період. При цьому, позивачем не подано погоджених актів зі сторони орендаря, а також доказів фактичного понесення таких витрат орендодавцем. Крім того, позивачем за первісним позовом не надсилалися відповідачу за первісним позовом відповідні рахунки на оплату експлуатаційних та комунальних витрат, доказів протилежного суду не подано.

Відтак, жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували розмір, вартість та обсяг спожитих комунальних послуг за вказаний вище період суду не надано, що встановлено судом першої інстанції під час розгляду справи по суті.

Отже, за відсутності документів про погодження сторонами суми відшкодування за комунальні послуги за період березень-вересень 2022 року, а також первинних документів про понесення позивачем за первісним позовом відповідних витрат за опалення, електроенергію тощо, у суду відсутня можливість перевірити дані, зазначені в рахунках позивача, які не направлялись орендарю, а також можливість здійснити підрахунок самостійно. У зв`язку з чим у позові в цій частині стягнення слід відмовити з мотивів недоведеності позовних вимог.

Крім того, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором) в порядку статті 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Крім того, частина 2 статті 20 Господарського кодексу України передбачає право кожного суб`єкта господарювання на захист своїх прав і законних інтересів шляхом застосування штрафних санкцій.

Пунктом 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За змістом частини 2 статті 217 Господарського кодексу України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

За приписами частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина 2 статті 549 Цивільного кодексу України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 7.13. договору сторонами узгоджено, що орендар зобов`язаний у випадку прострочення сплати орендних платежів сплачувати пеню в розмірі 1,5% від суми боргу за кожен день прострочення.

Оскільки, судом встановлено обставини неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором щодо своєчасної сплати орендних платежів, позивач в порядку захисту свого порушеного права вправі вимагати стягнення з відповідача передбачену п. 7.13. договору пеню.

Водночас, здійснені позивачем розрахунки виконані неправильно, оскільки позивачем здійснено нарахування пені, інфляційних та відсотків річних на суму заборгованості, а також з урахуванням зазначених вище норм права, за розрахунком суду, з відповідача за первісним позовом підлягає до стягнення на користь позивача за первісним позовом 36 739,38 грн пені, 3 778,56 грн 3% річних і 24 234,19 грн втрат від інфляції.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суд першої інстанції щодо часткового задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову.

Крім того, позивачем було заявлено до суду першої інстанції вимогу про стягнення 70000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

За приписами частин 3-5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Порядок розподілу судових витрат визначено статтею 129 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно із частинами 4, 8, 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Разом з тим, склад та розмір витрат, пов`язаних з розглядом справи, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Витрати, заявлені до відшкодування, мають бути документально підтвердженими та доведеними. Відсутність документального підтвердження витрат, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження факту понесення вказаних витрат Приватним акціонерним товариством "Завод Супутник" надано копії наступних документів:

- договору на правове обслуговування юридичної особи від 01.04.2019 № 0104/19;

- додаткової угоди від 22.07.2022 № 13 до вказаного вище договору;

- додаткової угоди від 23.11.2022 № 22 до договору на правове обслуговування юридичної особи від 01.04.2019 № 0104/19;

- додаткової угоди № 20 від 14.11.2022 до вказаного вище договору;

- акту здачі-приймання наданих юридичних послуг від 22.09.2022;

- акту здачі-приймання наданих юридичних послуг від 23.11.2022;

- акту здачі-приймання наданих юридичних послуг від 14.11.2022;

- ордеру від 24.09.2022 №1021404 серія СВ;

- свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 30.07.2021 № 001077 серія ЧН.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 вказаного Закону)

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

За висновками Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду, викладеними у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19, за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу).

За статтею 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідачем за первісним позовом подано клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу та заявлено про необґрунтованість, нерозумність та неспівмірність таких вимог.

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Окрім того, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відтак, враховуючи предмет та підстави позову, виходячи з встановлених обставин, характеру спірних правовідносин та обсягів матеріалів справи, беручи до уваги розгляд цієї справи в порядку загального позовного провадження, наявність обґрунтованих заперечень відповідача за первісним позовом щодо співмірності заявленої суми компенсації, а також зважаючи на принципи співмірності та розумності судових витрат, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку щодо часткового задоволення заяви позивача за первісним позовом та покладення на Товариство з обмеженою відповідальністю "Ювелірний завод "Діамант-13" витрати Приватного акціонерного товариства "Завод Супутник" на правничу допомогу в розмірі 30 000 грн.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, слід зазначити, що іншим доводам апелянта оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2023 у справі №910/10253/22 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Враховуючи ви ще викладене та керуючись статтями керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ювелірний завод "Діамант-13" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2023 у справі №910/10253/22 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2023 у справі №910/10253/22 залишити без змін.

Матеріали справи №910/10253/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено: 25.07.2023.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді І.М. Скрипка

Ю.Б. Михальська