РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.07.2023Справа № 910/3548/23
За позовом ОСОБА_1

до 1) Акціонерного товариства "Райффайзен Банк"

2) Публічного акціонерного товариства "ВЕКТОР БАНК"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2 - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінт"

про визнання договору частково недійсним

Суддя Усатенко І.В.

Секретар судового засідання Ярош Д.С.

Представники сторін:

від позивача ОСОБА_1

від відповідача 1 Сандуляк С.А.

від відповідача 2 не з`явились

від третьої особи Філатова Н.А.

У судовому засіданні 20.07.2023, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до 1) Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" та 2) Публічного акціонерного товариства "Вектор Банк" про визнання недійсним укладеного між відповідачами договору факторингу (портфельного відступлення прав вимоги) від 8 грудня 2016 року в частині відступлення прав вимоги за генеральною кредитною угодою від 12 липня 2006 року № 010/14-20/631, укладеною між Банком та ОСОБА_2 , у межах якої були укладені кредитні договори: від 12 липня 2006 року № 014/14-20/631-1 та від 19 серпня 2008 року № 014/14-10/4270010/14-20/631.

Ухвалою суду від 13.03.2023 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

21.03.2023 від позивача через канцелярію суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви на виконання ухвали від 13.03.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.03.2023 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 20.04.2023 та залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2 - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінт".

14.04.2023 від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечує, оскільки, банк брав на себе зобов`язання з вивільнення майна з іпотеки для подальшого його придбання у власника, проте саме позивач не виконав умови домовленостей з банком щодо строку сплати грошових коштів. Банк наголошує, що позивачем не доведено порушення його прав спірним правочином та зазначає про сплив позовної давності.

18.04.2023 до суду надійшли пояснення третьої особи, в яких вона заперечує проти задоволення позову, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності, невірно обрано спосіб захисту та не доведено порушення його прав спірним правочином.

20.04.2023 від позивача до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та продовження процесуального строку на подання відповіді на відзив.

У підготовчому засіданні 20.04.2023 судом оголошено перерву до 04.05.2023.

26.04.2023 від позивача надійшла відповіді на відзив, в якій він підтримує позовні вимоги у повному обсязі та заперечує проти доводів відповідача-1.

02.05.2023 до суду від позивача надійшло клопотання про проведення засідання без участі позивача.

04.05.2023 від відповідача-1 надійшли заперечення на відповідь на відзив та заява про застосування строків позовної давності.

04.05.2023 до суду від позивача надійшла заява про відмову відповідачу у прийнятті заперечень та клопотання про застосування строків позовної давності, як таких, що подані з пропуском строку на їх подання.

У підготовчому засіданні 04.05.2023 судом поновлено строк відповідачу-1 на подання заперечення на відповідь на відзив та долучено до матеріалів справи

У підготовчому засіданні 04.05.2023 оголошено перерву до 18.05.2023.

08.05.2023 від третьої особи надійшло клопотання про долучення доказів.

08.05.2023 до суду від відповідача-1 надійшло клопотання про долучення доказів.

16.05.2023 від позивача надійшло клопотання про проведення підготовчого засідання без його участі.

18.05. 2023 до суду від відповідача-1 надійшли письмові пояснення по справі.

18.05.2023 від позивача до суду надійшли заперечення на заяву про застосування строків позовної давності та відповідь на пояснення третьої особи.

Ухвалою суду від 18.05.2023 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті на 01.06.2023.

23.05.2023 до суду від позивача надійшла заява про порушення відповідачем-1 та третьою особою приписів ст. 80 ГПК України при подачі доказів та поданні пояснень відповідачем-1, в зв`язку з чим позивач просить не приймати їх до уваги.

В судовому засіданні 01.06.2023 учасниками справи зазначено про відсутність заяв та клопотань.

Судом оголошено перерву в судовому засіданні 01.06.2023 до 10.07.2023.

07.07.2023 до суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, мотивоване перебуванням позивача на лікарняному. У разі відмови у задоволенні клопотання про відкладення, при винесенні рішення врахувати позицію позивача, викладену в заявах по суті спору.

В судовому засіданні 10.07.2023 оголошено перерву до 20.07.2023, зобов`язано позивача ОСОБА_1 надати суду докази, в підтвердження обставин, що унеможливили прибуття позивача або його представника у судове засідання, яке відбулось 10.07.2023, а саме підтвердження перебування на денному стаціонарі, а також підтвердження укладання та розірвання договору з представником позивача.

В судове засідання 20.07.2023 представники відповідача-2 та не з`явились. Їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті.

Представник позивача в судовому засіданні 20.07.2023 підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у заявах по суті спору.

Представник відповідача-1 проти позову заперечував з підстав, викладених у заявах по суті спору.

Представник третьої особи заперечував проти позову з підстав, викладених у заявах по суті спору.

Відповідно до ст. 217 ГПК України про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами суд зазначає в протоколі судового засідання і переходить до судових дебатів.

В судових дебатах представник позивача просив позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача-1 просив у позові відмовити.

Представник третьої особи, просив у позові відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва,

ВСТАНОВИВ:

08 грудня 2016 року між Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" (змінено найменування на АТ "Райффайзен Банк") та Публічним акціонерним товариством "Вектор Банк", а також між Публічним акціонерним товариством «Вектор Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінт" були укладені договори факторингу (портфельне відступлення прав вимоги), відповідно до яких до ТОВ "Фінансова компанія "Форінт" перейшло право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, у тому числі укладеними з ОСОБА_2 у межах генеральної кредитної угоди № 010/14-20/631 від 12 липня 2006 року за кредитними договорами від 12 липня 2006 року № 014/14-20/631-1 та від 19 серпня 2008 року № 014/14-10/427G010/14-20/631. Згідно реєстру кредитних операцій до відступлення між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Вектор Банк» (додаток № 1 до договору факторингу), вказано ОСОБА_2 - позичальника за кредитним договором № 014/14-20/631-1 від 12 липня 2006 року та кредитним договором №014/14-10/427G010/14-20/631 від 19 серпня 2008 року, укладеними в межах генеральної кредитної угоди № 010/14-20/631 від 12 липня 2006 року.

Зазначені вище обставини встановлені в постанові Київського апеляційного суду від 20.01.2022 № 345/4670/18-ц, яка набрала законної сили.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Позивач вважає, що договором факторингу від 08.12.2016, укладеним між Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" та Публічним акціонерним товариством "Вектор Банк" в частині відступлення прав вимоги за генеральною кредитною угодою № 010/14-20/631 від 12.07.2006, укладеною між ОСОБА_2 та АТ "Райффайзен Банк Аваль", в межах якої були укладені кредитні договори № 014/14-20/631-1 від 12.07.2006, № 014/14-10/4270010/14-20/631 від 19.08.2008, порушено його права, оскільки ставить його в положення правової невизначеності, як особи, яка сплатила 750000,00 грн в погашення кредитних зобов`язань боржника за зазначеними вище кредитними угодами. На думку позивача спірний правочин суперечить ст. 203, 215, 512, 514, 655, 656 ЦК України та моральним засадам суспільства.

Як встановлено постановою Київського апеляційного суду від 20.01.2022 № 345/4670/18-ц, яка набрала законної сили, 12 липня 2006 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладено генеральну кредитну угоду № 010/14-20/631, в рамках якої того ж дня було укладено кредитний договір № 014/14-20/631-1 та кредитний договір № 014/14-10/4270010/14-20/631 від 19 серпня 2008 року. 14 липня 2006 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № 010/14-20/631, посвідчений приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Тихан О.М., реєстровий № 1277, за яким в іпотеку банку було передано нерухоме майно: нежитлові будівлі та споруди майнового комплексу в цілому, що знаходяться у АДРЕСА_1 .

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 березня 2011 року у справі № 2-64/11 стягнуто солідарно із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Івано-Франківської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - 2903153,52 грн. боргу за кредитним договором № 010/14 - 20/631 - 1 від 12 липня 2006 року та кредитним договором № 014/14 - 10/427 G 010/14 - 20/631 укладеними в межах генеральної кредитної угоди № 010/14 - 20/631 від 12 липня 2006 року, а також за кредитним договором № 010/14 - 10 - 851 від 14 листопада 2007 року, в тому числі за рахунок заставленого майна: нежитлові будівлі та споруди майнового комплексу в цілому, що знаходяться в АДРЕСА_1 ; автомобіль марки Volkswagen модель Passat 1.8 Т, тип - легковий седан, випуску 2003 року, 03032004/772616, д.н. НОМЕР_1 , зареєстрований м. Київ МРЕВ - 7 11.08.2004 року; автомобіль марки MAN, тип - фургон, випуску 1994 року, шасі (кузов, рама, коляска) № НОМЕР_2 , д.н. НОМЕР_3 , зареєстрований в Калуському МРЕВ ДАІ ГУМВС України 11.12.2003 року; автомобіль марки Chevrolet Lacetti NF, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_4 , д.н. НОМЕР_5 , який належить заставодавцю - ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 , виданого 2 -м МРВ ДАІ м. Калуші 10.11.2007 року; автомобіль марки Chevrolet Lacetti NF, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_7 , д.н. НОМЕР_8 , який належить заставодавцю - ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_9 , виданого 2 -м МРВ ДАІ м. Калуші 10.11.2007 року; автомобіль марки Chevrolet Lacetti NF, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_10 д.н. НОМЕР_11 , який належить заставодавцю - ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_12 , виданого 2 -м. МРВ ДАІ м. Калуші 10.11.2007 року. Стягнуто солідарно із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Івано-Франківської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - 1820,00 грн. судових витрат.

В постанові Київського апеляційного суду від 20.01.2022 № 345/4670/18-ц встановлено, що на виконання рішення суду видано виконавчий лист № 2-64/2011 про стягнення з солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» 2903153,52 грн. боргу та 1820,00 грн. судового збору, який пред`явлено до виконання до Калуського МР ВДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області. Постановою головного державного виконавця Калуського МР ВДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області від 21 листопада 2012 року виконавчий лист повернуто стягувачу.

В рішенні суду у справі № 345/4670/18-ц встановлено, що позивач, як орендар нерухомого майна, що є предметом іпотеки, звернувся до АТ «Райффайзен Банк Аваль» зі зверненням щодо вивільнення з-під іпотеки предмету іпотеки у зв`язку із небезпекою втратити право на це майно внаслідок звернення банком стягнення на нього за умови сплати позивачем на користь банку грошових коштів в сумі 750000,00 грн. в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитними договорами.

Як вбачається з умов договору іпотеки, укладеного між ОСОБА_2 та ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" від 14.07.2006, посвідченого приватним нотаріусом Тихан О.М. Калуського нотаріального округу по реєстру № Д-819, зі змінами, внесеними договором про внесення змін до договору іпотеки від 20.08.2008 заставна вартість предмета іпотеки (нежитлові будівлі та споруди майнового комплексу в цілому, що знаходяться в АДРЕСА_1 ) сторони визначили у розмірі 2503840,00 грн.

18 лютого 2013 року АТ "Райффайзен Банк Аваль" направив позивачу лист № 140-13-2-00/16-74, в якому повідомив позивача, що не заперечує щодо проведення попередньої проплати потенційним покупцем ОСОБА_1 коштів в сумі 750000,00 грн. за придбання майна ОСОБА_2 , а саме нежитлової будівлі та споруди майнового комплексу в цілому, що знаходяться в АДРЕСА_1 відповідно до строків: 500 000,00 грн. - до 18 лютого 2013 року, 250 000,00 грн. - до 05 березня 2013 року. Після повної сплати ОСОБА_1 повної вартості заставного майна у сумі 750000,00 грн. з направленням суми на погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитними договорами банк гарантує вивільнення заставного майна з Державних обтяжуючих реєстрів та не виставлятиме інших вимог до ОСОБА_1 щодо будь-яких інших проплат по кредитній заборгованості ОСОБА_2 перед АТ "Райффайзен Банк Аваль".

Згідно листа АТ "Райффайзен Банк Аваль" № 140-13-2-00/16-34 від 23 січня 2014 року ОСОБА_1 повідомлено, що згідно умов протоколу від 17 січня 2013 року про надання згоди на добровільну реалізацію нерухомого майна ОСОБА_2 , а саме: нежитлових будівель та споруд майнового комплексу в цілому, що знаходяться в АДРЕСА_1 за 750000,00 грн. та протоколів про продовження строку дії даного проколу, ОСОБА_1 мав внести кошти до 17 квітня 2013 року. Листом директора виконавчого директора ІФ ОД АТ «Райффайзен Банк Аваль» ОСОБА_1 надано остаточний строк для оплати до 15 серпня 2013 року, станом на 23 січня 2014 внесено 734000,00 грн.

Позивачем долучено до матеріалів справи квитанції: від 18.02.2013 про перерахування позивачем відповідачу грошових коштів у сумі 500000,00 грн з призначенням платежу: надходження від добровільної реалізації майнового комплексу власника ОСОБА_2 ; від 08.05.2014 на суму 5999,00 грн, отримувач ОСОБА_2 ; від 03.02.2014 на суму 10000,00 грн, отримувач ОСОБА_2 .

Тобто станом на 03.02.2014 відповідачем-1 у своєму листі визнано отримання від позивача грошових коштів у розмірі 734000,00 грн, після чого в період з 03.02.2014 по 08.05.2014 позивач сплатив додатково кошти у сумі 15999,00 грн.

Отже, частина коштів сплачувалась позивачем на рахунок боржника, частина на рахунок банку, доказів сплати коштів у розмірі 234000,00 грн (крім визнання сплати у листі від 03.02.2014) суду надано не було. Як і не надано доказів того, що боржник ( ОСОБА_2 ) перерахував отримані від позивача кошти банку в погашення своєї заборгованості за кредитом. При розгляді справи № 345/4670/18-ц судом встановлено обставини, які не заперечуються сторонами, про сплату на користь банку позивачем грошових коштів у сумі 750000,00 грн лише 02.05.2019. Однак, судами не встановлювались обставини на чий рахунок позивачем сплачувались кошти.

Наразі доказів припинення зобов`язань боржника за кредитною угодою № 010/14-20/631 від 12.07.2006, укладеною між ОСОБА_2 та АТ "Райффайзен Банк Аваль", та кредитними договорами № 014/14-20/631-1 від 12.07.2006, № 014/14-10/4270010/14-20/631 від 19.08.2008 та договорами забезпечення, укладеними в рамках кредитної угоди, в зв`язку з належним виконанням суду надано не було.

Згідно із п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

У відповідності до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Статтею 1081 ЦК України передбачено, що клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу. Клієнт не відповідає за невиконання або неналежне виконання боржником грошової вимоги, право якої відступається і яка пред`явлена до виконання фактором, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судам при розгляді зазначених вище справ, позивач не виконав взяті на себе зобов`язання щодо оплати коштів у сумі 750000,00 грн в обумовлений сторонами строк до 15.08.2013.

Позивач своєчасно не оплатив грошові кошти у розмірі 750000,00 грн, крім того зазначені кошти не були сплачені позивачем і на дату укладення спірного договору (08.12.2016). А саме сплата всієї суми (750000,00 грн) вимагалась банком для вчинення дій по вивільненню заставного майна та щодо заміни кредитора у зобов`язані. Вказані обставини свідчать про відсутність порушеного права позивача та про передачу за спірним договором дійсної вимоги.

Суд наголошує, що позивач не є стороною спірного договору.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першої та третьої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

У розумінні приписів наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, але на час розгляду справи судом має право власності чи інше речове право на предмет правочину та/або претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи також може полягати в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Отже, за змістом статей 15, 16, 215 Цивільного кодексу України визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав позивача, який не є стороною цього правочину, а в разі відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено.

Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.06.2020 № 916/1411/19.

В обгрунтування обставин щодо порушення спірним договором прав позивача вказано, що відповідно до ст. 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. У разі невиконання або неналежного виконання обов`язку боржника іншою особою цей обов`язок боржник повинен виконати сам. Інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов`язанні і застосовуються положення статей 512-519 цього Кодексу.

На думку позивача, оскільки, він сплатив за боржника заборгованість у розмірі 750000,00 грн, то набув прав кредитора за кредитними договорами і договорами забезпечення, а тому укладення спірного договору порушує його права, як кредитора.

Як встановлено судом вище, між позивачем та відповідачем-1 шляхом обміну листами було досягнуто домовленість про сплату ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 750000,00 грн у строк до 15.08.2013, натомість банк гарантував вивільнення заставного майна з Державних обтяжуючих реєстрів та не виставлення інших вимог до ОСОБА_1 щодо будь-яких інших проплат по кредитній заборгованості ОСОБА_2 перед АТ "Райффайзен Банк Аваль".

Відповідно до ч. 1 ст. 513, ст. 514 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, угода про заміну кредитора має бути укладена в тій самій формі, що і основний договір.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Суд не вбачає, що між позивачем та банком був укладений письмовий правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, оскільки, в поданих до матеріалів справи листах не вбачається досягнення згоди між сторонами щодо істотних умов договору.

Натомість, листування свідчить, що між сторонами не було досягнуто домовленості про суму, в якій заборгованість ОСОБА_2 вважатиметься погашеною після сплати позивачем 750000,00 грн: чи то у всій існуючій сумі (2903153,52 грн згідно рішення суду) чи в частині сплаченої суми. Також сторонами не обумовлено долю майна: чи воно буде набуте позивачем шляхом укладення договору купівлі-продажу з власником чи шляхом переведенням на позивача прав кредитора в порядку ст. 528 ЦК України в частині оплаченої суми. Тобто не визначено предмет договору чи то нерухоме майно чи майнові права набуваються позивачем, після сплати 750000,00 грн.

Отже, відсутність укладеної між позивачем та банком письмової угоди щодо нерухомого майна чи майнових прав (прав вимоги до боржника) додатково підтверджує відсутність порушення прав позивача спірним договором.

Крім того, як уже було зазначено вище, позивачем надано суду докази сплати коштів у сумі 15999,00 грн на рахунок боржника ( ОСОБА_2 ) Однак, не надано доказів того, що зазначені кошти були перераховані в подальшому на рахунок банку. І лише в квитанції від 18.02.2013 на суму 500000,00 грн отримувачем коштів зазначено банк. Отже, первинними документами, що подані до матеріалів справи, підтверджено виключно сплату позивачем на користь банку суми 500000,00 грн, як коштів від добровільної реалізації майнового комплексу власника ОСОБА_2 , платником ОСОБА_1 . Докази сплати позивачем банку чи боржнику коштів у сумі 234001,00 грн суду не подані взагалі. Однак, банк не заперечує та не спростовує отримання від позивача грошових коштів у сумі 750000,00 грн - 02.05.2019, тобто з простроченням майже на 6 років. Загальний же розмір кредитної заборгованості ОСОБА_2 встановлений судовим рішенням складає 2903153,52 грн.

Тобто, станом на момент укладення спірного договору, позивачем не доведено наявність у нього будь-яких прав кредитора за генеральною кредитною угодою № 010/14-20/631 від 12.07.2006, укладеною між ОСОБА_2 та АТ "Райффайзен Банк Аваль", в межах якої були укладені кредитні договори № 014/14-20/631-1 від 12.07.2006, № 014/14-10/4270010/14-20/631 від 19.08.2008. Крім того, загальний розмір зобов`язань боржника становить 2903153,52 грн, а не 750000,00 грн, в зв`язку з чим в будь-якому випадку у позивача не може виникнути право вимоги до боржника за всіма зобов`язаннями за кредитними договорами.

Отже, відсутність порушеного права позивача є самостійно підставою для відмови у позові щодо недійсності правочину стороною якого він не являється.

Крім того, суд відзначає, що спосіб захисту, який просить застосувати позивач має бути ефективним.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Суд також враховує положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування.

Зміст зобов`язань за ст.13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією.

Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Загалом, необхідно зазначити, що власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Тобто саме ефективність способу захисту є основоположним принципом, який має враховуватись судом при ухваленні рішення.

Згідно з послідовною та сталою правовою позицією Верховного Суду відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу захисту способам, визначеним законодавством та/або його неефективність для захисту порушеного права/інтересу позивача є самостійною та достатньою підставою для відмови в позові.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 06.04.2021 зі справи № 910/10011/19, від 02.02.2021 зі справи № 925/642/19.

З поданого позову вбачається, що обраний позивачами спосіб захисту є неефективним, оскільки, визнання недійсним договору факторингу від 08.12.2016 не призведе до виникнення у позивача прав кредитора за генеральною кредитною угодою № 010/14-20/631 від 12.07.2006, та кредитними договорами № 014/14-20/631-1 від 12.07.2006, № 014/14-10/4270010/14-20/631 від 19.08.2008, як і не матиме наслідком виникнення у позивача права на заставне майно.

Як вбачається з Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 березня 2011 року у справі № 2-64/11 стягнуто солідарно із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Івано-Франківської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - 2903153,52 грн. боргу за кредитним договором № 010/14 -20/631 - 1 від 12 липня 2006 року та кредитним договором № 014/14 - 10/427 G 010/14 - 20/631 укладеними в межах генеральної кредитної угоди № 010/14 - 20/631 від 12 липня 2006 року, а також за кредитним договором № 010/14 - 10 - 851 від 14 листопада 2007 року, в тому числі за рахунок заставленого майна: нежитлові будівлі та споруди майнового комплексу в цілому, що знаходяться в АДРЕСА_1 ; автомобіль марки Volkswagen модель Passat 1.8 Т, тип - легковий седан, випуску 2003 року, 03032004/772616, д.н. НОМЕР_1 , зареєстрований м. Київ МРЕВ - 7 11.08.2004 року; автомобіль марки MAN, тип - фургон, випуску 1994 року, шасі (кузов, рама, коляска) № НОМЕР_2 , д.н. НОМЕР_3 , зареєстрований в Калуському МРЕВ ДАІ ГУМВС України 11.12.2003 року; автомобіль марки Chevrolet Lacetti NF, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_4 , д.н. НОМЕР_5 , який належить заставодавцю - ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 , виданого 2 -м МРВ ДАІ м. Калуші 10.11.2007 року; автомобіль марки Chevrolet Lacetti NF, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_7 , д.н. НОМЕР_8 , який належить заставодавцю - ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_9 , виданого 2 -м МРВ ДАІ м. Калуші 10.11.2007 року; автомобіль марки Chevrolet Lacetti NF, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_10 д.н. НОМЕР_11 , який належить заставодавцю - ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_12 , виданого 2 -м. МРВ ДАІ м. Калуші 10.11.2007 року. Стягнуто солідарно із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Івано-Франківської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - 1820,00 грн. судових витрат.

Отже, зазначеним рішенням визначено не тільки суму заборгованості у розмірі 2903153,52 грн, а й спосіб її погашення - за рахунок заставного майна (як рухомого так і не рухомого).

Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Тобто, якщо позивач вважав, що в зв`язку зі сплатою ним 750000,00 грн, у нього виникло право вимоги до боржника за всією сумою кредитної заборгованості 2903153,52 грн, він мав звернутись до суду в рамках справи № 2-64/11 щодо заміни стягувача в рамках даного судового провадження. Однак, докази такого звернення суду надані не були. Крім того, судовим рішенням у справі № 2-64/11 було визначено в тому числі спосіб його виконання (за рахунок заставного майна), що зумовлює фактичну необхідність у зміні способу виконання рішення, шляхом виключення з переліку в резолютивній частині рішення нерухомого майна, на яке претендує позивач.

При розгляді справи № 345/4670/18-ц було встановлено, що право вимоги до боржника за кредитними договорами перейшло від банку до ТОВ"ФК "Форінт".

Відповідно до ст. 528 ЦК України інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов`язанні і застосовуються положення статей 512-519 цього Кодексу.

А отже позивач може захистити своє право шляхом звернення до дійсного на даний час кредитор (ТОВ "ФК "Форінт"), з приводу визнання його кредитором боржника в межах сплаченої позивачем суми. Оскільки, банк заперечує ті обставини, що ним було прощено борг у сумі 2153153,52 грн (2903153,52-750000,00), і позивачем не подано доказів того, що ним та банком обумовлено виникнення у позивача права вимоги до боржника саме на всю суму боргу. Суд наголошує, що Київський апеляційний суд, мотивував відмову ОСОБА_1 в позові про визнання кредитором до банку саме переходом права вимоги за кредитними договорами від банку до ТОВ "ФК "Форінт" (справа 345/4670/18-ц), тобто саме зверненням до не належного відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

З огляду на заявлений предмет спору (який не суперечить закону), не доведення позивачем наявність порушеного права, обмеження суду у праві виходити за межі позовних вимог, суд не вбачає підстав для задоволення викладеного у позовній заяві клопотання позивача про визначення способу захисту, який не суперечить закону.

З вищезазначеного, суд вважає, що позивачем не доведено порушення його законних прав та інтересів договором факторингу від 08.12.2016 та заявлено неефективний спосіб захисту, в зв`язку з чим відсутні підстави для визнання вказаного правочину недійсним.

Щодо заявленого відповідачем-1 клопотання про застосування строків позовної давності. Оскільки, суд дійшов висновку про відмову в позові по суті вимог, відсутні підстави для застосування строку позовної давності та відмови в позові з підстав його пропуску. З огляду на зазначене, судом не досліджується питання про обґрунтованість клопотання відповдіача-1 щодо застосування строків позовної давності.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України. Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїм вимог або заперечень вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів сторін суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судовий збір залишається за позивачем.

На підставі викладеного, ст.ст. 74, 76, 77, 123, 129, 237, 238, 239, 240, 241 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" (01011, м. Київ, вул. Алмазова Генерала, будинок 4А, ідентифікаційний код 14305909) та Публічного акціонерного товариства "Вектор Банк" (01033, м. Київ, вул. Тарасівська, будинок 9, ідентифікаційний код 39037656) про визнання недійсним договору факторингу від 08.12.2016, укладеного між АТ "Райффайзен Банк Аваль" та ПАТ "Вектор Банк", в частині відступлення прав вимоги за генеральною кредитною угодою № 010/14-20/631 від 12.07.2006, укладеною між ОСОБА_2 та АТ "Райффайзен Банк Аваль", в межах якої були укладені кредитні договори № 014/14-20/631-1 від 12.07.2006, № 014/14-10/4270010/14-20/631 від 19.08.2008 - відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 31.07.2023

Суддя І.В.Усатенко