ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" липня 2023 р. Справа№ 925/1322/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Ткаченка Б.О.

Суліма В.В.

секретар судового засідання: Новосельцев О.Р.

за участю представників сторін:

від позивача: Куценко О.В.;

від відповідача: Руденок А.О.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КОРПОРАЦІЯ ТАУНСЕНД"

на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 11.04.2023 у справі № 925/1322/18

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "КОРПОРАЦІЯ ТАУНСЕНД"

про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню

у справі № 925/1322/18 (суддя Довгань К.І.)

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "КОРПОРАЦІЯ ТАУНСЕНД"

про стягнення 12 106 846,68 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави заявлених вимог.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 16.07.2019 позов Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "КОРПОРАЦІЯ ТАУНСЕНД" на користь Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" 11 673 002,01 грн. заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном; 433 844,67 грн. пені, та 100 000 грн. витрат по сплаті судового збору.

05.11.2019 на примусове виконання рішення Господарського суду Черкаської області від 16.07.2019 було видано наказ.

Додатковим рішенням Господарського суду Черкаської області від 15.11.2019 заяву Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "КОРПОРАЦІЯ ТАУНСЕНД" на користь Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" 81 602,70 грн витрат по сплаті судового збору.

16.12.2019 на примусове виконання додаткового рішення Господарського суду Черкаської області від 15.11.2019 було видано наказ.

15.02.2023 директор Товариства з обмеженою відповідальністю "Корпорація Таунсенд" Демішкевич А.О. подав до суду заяву про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування своєї заяви зазначив, що 18.01.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю «Корпорація Таунсенд» за односторонньою заявою про залік зустрічних однорідних вимог № 18-01-2023/1 частково зменшило свої зобов`язання перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за простроченою заборгованісю за відсотковою винагородою за користування майном за договором фінансового лізингу №4К 16057ЛИ від 01.07.2016 року на суму 2 657 297,44 грн.

Заяву про залік зустрічних однорідних вимог №18-01-2023/1 від 18.01.2023 заявник направив на електронну пошту АТ КБ «ПРИВАТБАНК»: та на юридичну адресу банку: вул. Грушевського, 1д, м. Київ, 01001, Україна та на адресу для кореспонденції: вул. Набережна Перемоги, 30, м. Дніпро, 49094, Україна.

Тому заявник вважає, що обов`язок ТОВ «Корпорація Таунсенд» перед AT КБ «ПРИВАТБАНК» з погашення простроченої заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном, припинився на суму 2 657 297,44 грн.

Короткий зміст ухвали місцевого господарського суду та мотиви її прийняття.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 11.04.2023 у задоволенні заяви директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Корпорація Таунсенд" Демішкевича А.О. про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню у справі №910/8748/18, відмовлено.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку, що сума заборгованості боржника перед банком саме в розмірі 2 657 297,44 грн підлягає встановленню та доказуванню у визначеному законодавством порядку, оскільки вимога щодо заборгованості може бути об`єктом зарахування за статтею 601 Цивільного кодексу України лише у випадку її визначеності, доведеності та безспірності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, ТОВ «Корпорація Таунсенд» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду міста Києва від 11.04.2023 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву ТОВ «Корпорація Таунсенд» про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування підстав, викладених в апеляційній скарзі, ТОВ «Корпорація Таунсенд» зазначає, що 15.06.2017 банк в односторонньому порядку розірвав договір лізингу та 15.06.2017 за актом приймання-передачі ТОВ «Корпорація Таунсенд» повернув АТ КБ "Приватбанк" об`єкт лізингу.

За час дії договору лізингу ТОВ «Корпорація Таунсенд», як лізингоодержувач за договором сплатив АТ КБ "Приватбанк", як лізингодавцю за договором, лізингові платежі, як сплату частини вартості об`єкта лізингу, на загальну суму 2 657 297,44 грн.

Лізингові платежі на суму 2 657 297,44 грн, сплачені ТОВ «Корпорація Таунсенд», як частина відшкодування вартості предмету лізингу за договором лізингу, за своєю суттю є оплатою предмету купівлі-продажу (попередня оплата), який в подальшому лізингодавець зобов`язувався передати лізингоодержувачу у власність.

У свою чергу, розірвання договору лізингу та повернення об`єктів лізингу призводить до одночасного розірвання договору купівлі-продажу, як складової частини цього договору лізингу, та надає ТОВ «Корпорація Таунсенд» право на підставі ст. 693 ЦК України, на повернення сплачених ним лізингових платежів у рахунок сплати вартості об`єктів лізингу, як попередньої оплати.

За фактом розірвання договору лізингу і повернення об`єктів лізингу у АТ КБ "Приватбанк" виникає заборгованість за договором лізингу на повернення ТОВ «Корпорація Таунсенд» сплачених останнім лізингових платежів у рахунок сплати вартості об`єкту лізингу на суму 2 657 297,44 грн.

У зв`язку з тим, що договір фінансового лізингу № 4К16057ЛИ від 01.07.2016 не містить у собі строків повернення лізингових платежів (у разі розірвання договору лізингу і повернення об`єктів лізингу), тому керуючись частиною 2 статті 693 ЦК України ТОВ «Корпорація Таунсенд» направило АТ КБ "Приватбанк" вимогу від 05.01.2023, в якій просило в семиденний строк з моменту отримання даного листа (вимоги) повернути, шляхом перерахування на поточний рахунок ТОВ «Корпорація Таунсенд» сплачені лізингові платежі (як попередню оплату за неотримане ним у майбутньому майно (об`єкт лізингу) на суму 2 657 297,44 грн.

Враховуючи, що у встановлений строк ця вимога з боку АТ КБ "Приватбанк" задоволена не була, тому 18.01.2023 ТОВ «Корпорація Таунсенд» за односторонньою заявою про залік зустрічних однорідних вимог № 18-01-2023/1 від 18.01.2023 частково зменшило свої зобов`язання перед АТ КБ "Приватбанк" по простроченій заборгованості за договором фінансового лізингу № 4К16057ЛИ від 01.07.2016 на суму 2 657 297,44 грн.

Заява про залік зустрічних однорідних вимог № 18-01-2023/1 від 18.01.2023 є одностороннім правочином, передбаченим Цивільним кодексом, тобто не забороненим законом, а його недійсність не визнана судом. Така заява про залік зустрічних однорідних вимог на час її розгляду є дійсною і містить в собі правові наслідки, що не підлягають запереченню.

Таким чином, обов`язок ТОВ «Корпорація Таунсенд» перед АТ КБ "Приватбанк" з погашення простроченої заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном, про що було зазначено у наказі Господарського суду Черкаської області про примусове виконання рішення № 925/1322/18 від 05.11.2019, припинився на суму 2 657 297,44 грн.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

У свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у своїх поясненнях, наданих до суду 02.06.2023, зазначає, що ухвала суду прийнята при повному з`ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і ухвалу слід залишити без змін.

Крім того, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вказує, що заява про визнання наказу таким, що підлягає виконанню в частині, направлена виключно на досягнення нелегітимних цілей у формі перешкоджанні банку у можливості ініціювання справи про банкрутство.

АТ КБ "ПриватБанк" у грудні 2022 року звернулось до Господарського Черкаської області із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ «Корпорація Таунсенд».

ТОВ «Корпорація Таунсенд» є особою, що роками не виконує грошове зобов`язання перед банком в тому числі і не виконує судове рішення (і в примусовому порядку).

Ініціюючи банкрутство, банком було заявлено безспірну заборгованість за судовим рішенням, що набрало законної сили та кредитору не було відомо про будь-які наміри боржника штучно заявити свої вимоги до банку.

Одним із механізмів протидії у відкритті провадження у справі про банкрутство стало подання заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню в частині у справі № 925/1322/18.

Умовою застосування частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. У разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

В цьому випадку, першочергова умова для застосування ч. 2 ст. 693 ЦК України не відбулась - здійснення покупцем повної попередньої оплати за товар для набуття права вимагати від продавця виконання зустрічних дій (передачі товару або повернення коштів).

Немає ні правових підстав, ні фактичних обставин виконання сторонами договору фінансового лізингу, які б надавали ТОВ «Корпорація Таунсенд» право вимагати повернення сплачених лізингових платежів, та відповідно, покладали на банк зобов`язання повернути ці платежі.

Заявником не надано доказів, які б підтверджували виникнення заборгованості банку з повернення сплачених лізингових платежів, як сплати частини вартості об`єкту лізингу за договором фінансового лізингу. Твердження заявника про розірвання договору, повернення банку об`єкта лізингу, звернення із відповідною вимогою та зміст самої вимоги не є належними та допустимими доказами в обґрунтування часткового припинення зобов`язання, як це передбачено статтями 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на наведене, на думку стягувача, є вірним висновок про те, що вимоги заявника про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення простроченої заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном за договором фінансового лізингу на суму 2 657 297,44 грн не підтверджені належними та допустимими доказами в порядку, передбаченому ст. ст. 13, 74 Господарського процесуального кодексу України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №925/1322/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Майданевича А.Г. (судді доповідача), суддів Корсак В.А., Сулім В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Корпорація Таунсенд» на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 11.04.2023 у справі №925/1322/18 та призначено справу до розгляду на 19.06.2023.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 15.06.2023 призначено повторний автоматизований розподіл справи, в зв`язку з перебуванням судді Корсака В.А. у відпустці.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.06.2023, справу №925/1322/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Майданевича А.Г. (судді доповідача), суддів Ткаченко Б.О., Сулім В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.06.2023 прийнято до свого провадження апеляційну скаргу у вищезазначеному складі колегії суддів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.06.2023 відкладено розгляд апеляційної скарги ТОВ «Корпорація Таунсенд» на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 11.04.2023 у справі №925/1322/18 на 24.07.2023.

Позиції учасників справи.

Представник ТОВ «Корпорація Таунсенд» у судовому засіданні 24.07.2023 підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі та просив її задовольнити, а ухвалу Господарського суду Черкаської області від 11.04.2023 у справі № 925/1322/18 скасувати.

В судовому засіданні апеляційної інстанції 24.07.2023 представник стягувача заперечував проти доводів апеляційної скарги, з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу. Вважає ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою. Просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу Господарського суду Черкаської області від 11.04.2023 у справі № 925/1322/18 залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, рішенням Господарського суду Черкаської області від 16.07.2019 позов Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "КОРПОРАЦІЯ ТАУНСЕНД" на користь Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" 11 673 002,01 грн. заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном; 433 844,67 грн. пені, та 100 000 грн. витрат зі сплати судового збору.

05.11.2019 на примусове виконання рішення Господарського суду Черкаської області від 16.07.2019 було видано наказ.

15.02.2023 директор Товариства з обмеженою відповідальністю "Корпорація Таунсенд" Демішкевич А.О. подав суду заяву про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування своєї заяви ТОВ "КОРПОРАЦІЯ ТАУНСЕНД" зазначило, що 18.01.2023 Товариство за односторонньою заявою про залік зустрічних однорідних вимог № 18-01-2023/1 частково зменшило свої зобов`язання перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за простроченою заборгованістю за відсотковою винагородою за користування майном за договором фінансового лізингу №4К 16057ЛИ від 01.07.2016 року на суму 2 657 297,44 грн.

Заяву про залік зустрічних однорідних вимог №18-01-2023/1 від 18.01.2023 заявник направив на електронну пошту АТ КБ «ПРИВАТБАНК»: та на юридичну адресу банку: вул. Грушевського, 1д, м. Київ, 01001, Україна та на адресу для кореспонденції: вул. Набережна Перемоги, 30, м. Дніпро, 49094, Україна.

Тому заявник вважає, що обов`язок ТОВ «Корпорація Таунсенд» перед AT КБ «ПРИВАТБАНК» з погашення простроченої заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном, припинився на суму 2 657 297,44 грн.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 11.04.2023 у задоволенні заяви директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Корпорація Таунсенд" Демішкевича А.О. про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню у справі №910/8748/18, відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні зазначеної заяви, суд першої інстанції дійшов висновку, що сума заборгованості боржника перед банком саме в розмірі 2 657 297,44 грн підлягає встановленню та доказуванню у визначеному законодавством порядку, оскільки вимога щодо заборгованості може бути об`єктом зарахування за статтею 601 Цивільного кодексу України лише у випадку її визначеності, доведеності та безспірності.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 3 ГПК України обов`язковість судового рішення є однією з основних засад (принципів) господарського судочинства.

В силу приписів ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 327 ГПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

В загальному розумінні судовий виконавчий документ (наказ) є офіційним розпорядженням, що видається судом (суддею) і зобов`язує певного суб`єкта на вчинення юридично значимих дій.

Згідно ч. 2 ст. 328 ГПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 30.03.2021 у справі №910/8794/17 зазначив, що зі змісту вказаної статті вбачається, що перелік підстав для визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, не є вичерпним.

При цьому, підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого документа, зокрема, видача виконавчого документа за рішенням, яке не набрало законної сили; якщо виконавчий документ виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого документа; помилкової видачі виконавчого документа, якщо вже після його видачі у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого документа двічі з одного й того ж питання; пред`явлення виконавчого документа до виконання вже після закінчення строку на його пред`явлення до виконання.

В межах розгляду заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, встановлюється лише наявність чи відсутність чіткого та однозначного факту припинення обов`язку боржника добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Перегляд самого судового рішення, самого спору по суті, встановлених судовим рішенням фактичних обставин справи, дослідження доказів, що свідчать про можливу зміну цих обставин, з прийняттям відповідних висновків не здійснюється. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.07.2019 у справі №910/8665/17.

Як зазначено вище, заява боржника про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню частково обґрунтована вчиненням на підставі ст. 601 ЦК України одностороннього правочину - заліку зустрічних однорідних вимог щодо заборгованості з простроченого повернення АТ КБ "Приватбанк" лізингових платежів, як сплату частини вартості об`єкту лізингу за договором фінансового лізингу № 4К16057ЛИ від 01.07.2016 на суму 2 657 297,44 грн.

За змістом ст.601 ЦК України заява однієї із сторін про зарахування зустрічних вимог для досягнення бажаного правового ефекту не потребує відповіді з боку адресата, а потребує лише сприйняття заяви останнім. Наслідком подання заяви про зарахування зустрічних вимог, за наявності передбачених умов для зарахування, є остаточне і безповоротне припинення відповідних зобов`язань повністю або частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 Господарського кодексу України господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Тобто, припинення зобов`язання зарахуванням є одним із встановлених законом способів припинення зобов`язання, а заява про зарахування зустрічних однорідних вимог, враховуючи вказані положення кодексів, є одностороннім правочином.

Слід зазначити, що вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду); строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо). Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.10.2018 у справі № 914/3217/16.

Зокрема, однорідність вимог визначається їхньою правовою природою та матеріальним змістом (вираженням) і не залежить від підстав, що зумовили виникнення зобов`язань. Це означає, що вимоги вважаються однорідними, якщо зобов`язання сторін стосовно одна до одної мають бути виконані однаково, тоді як підстави виникнення зобов`язань можуть бути різними.

Разом з тим, Верховний Суд в постанові №910/11116/19 від 22.01.2021 дійшов висновку про те, що вимоги, які підлягають зарахуванню, мають відповідати таким умовам (стаття 601 ЦК України): - бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); -бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, наприклад, грошей). При цьому правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Отже допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо); - строк виконання таких вимог має бути таким, що настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що ч. ч. 2, 4 ст. 653 ЦК України встановлено, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконано ними за зобов`язаннями до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з умовами укладеного між сторонами договору фінансового лізингу № 4К16057ЛИ від 01.07.2016 банк передає лізингоодержувачу майно, а лізингоодержувач приймає майно від банка в платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу.

У п. 5.2. договору фінансового лізингу №4К16057ЛИ банк зобов`язаний: передати майно в платне користування лізиноодержувачу на умовах та строки, що обумовлені цим договором. Після сплати всієї суми лізингових платежів та інших платежів, передати майно у власність лізингоодержувача та документ, що підтверджує сплату платежів за цим договором; прийняти майно від лізингоодержувача в випадку дострокового розірвання цього договору або у випадку закінчення терміну дії цього договору, якщо майно не було викуплено лізингоодержувачем та несплачено всі платежі за договором; при необхідності зареєструвати або зняти з реєстрації майно у органах державної реєстрації в строк та у порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Згідно ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" №723/97-ВР від 16.12.1997, який діяв на момент укладення договору, лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови.

Лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів. Стягнення за виконавчим написом нотаріуса провадиться в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Відмова від договору лізингу є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову.

Тобто, за приписами вказаної норми матеріального права, боржник, як лізингоодержувач має право вимагати повернення лізингових платежів, у випадку відмови саме лізингоодержувача, яка можлива у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів і положеннями договором лізингу не передбачено іншого строку.

В той же час, у випадку відмови лізингодавця від договору лізингу, останній має право вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.

Таким чином, Законом України "Про фінансовий лізинг" №723/97-ВР від 16.12.1997 не передбачене право лізінгоодержувача вимагати повернення лізингових платежів у випадку розірвання договору лізінгу за ініціативою лізінгодавця.

Судом першої інстанції встановлено, що 06.06.2017 стягувач направив на адресу боржника повідомлення № Є. Upr 1/3-67102 від 31.05.2017, в якому зазначив, що у зв`язку з невиконанням договору фінансового лізингу боржником, цим листом стягувач повідомляє про розірвання договору фінансового лізингу №4К16057ЛИ від 01.07.2016. Також стягувач вимагав сплатити заборгованість за договором та передати майно за актом прийому-передачі.

Згідно акту прийому-передачі від 15.06.2017 (підписаний сторонами та скріплений їх печатками) лізингоодержувач передав, а лізингодавець прийняв нерухоме майно, що є об`єктом лізингу за договором від 01.07.2016 № 4К16057ЛИ.

Отже, матеріалами справи підтверджено відмову саме лізингодавця від договору фінансового лізингу, тому з огляду на відсутність відмови лізингоодержувача від договору, у лізингодавця відсутній обов`язок із поверненню коштів, а відтак, і відсутні грошові зобов`язання перед заявником, які могли б бути зустрічним та однорідним зобов`язанням.

Також, колегія суддів враховує висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 26.04.2018 у справі №911/3483/16 за яким, наслідком розірвання договору є відсутність у лізингодавця обов`язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність відповідача і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати. Тобто, у разі розірвання договору лізингу невнесена лізингоодержувачем у складі лізингових платежів покупна вартість об`єкту лізингу не підлягає стягненню з лізингоодержувача, у зв`язку з припиненням зустрічного зобов`язання лізингодавця по переданню у майбутньому об`єкта лізингу у власність.

Враховуючи викладене, зобов`язання зі сплати заборгованості за повернення сплачених лізингових платежів, як частини вартості об`єкту лізингу, на яке посилається заявник, не є безспірним, а відтак, умови застосування зустрічних однорідних вимог відсутні, тому обов`язок відповідача в частині оплати стягувачу 2 657 297,44 грн, що в свою чергу, свідчить про відсутність підстав для задоволення заяви боржника про визнання наказу Господарського суду Черкаської області №925/1322/18 від 05.11.2019 таким, що не підлягає виконанню на суму 2 657 297,44 грн.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Корпорація Таунсенд" про визнання судового наказу Господарського суду Черкаської області від 05.11.2019 таким, що не підлягає виконанню у справі №925/1322/18 на суму 2 657 297,44 грн.

Зважаючи на вказане, колегія суддів зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Отже, оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "КОРПОРАЦІЯ ТАУНСЕНД" на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 11.04.2023 у справі № 925/1322/18 задоволенню не підлягає. Ухвалу Господарського суду Черкаської області від 11.04.2023 у справі № 925/1322/18 слід залишити без змін.

Питання права касаційного оскарження урегульовано статтею 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК).

Пунктом 2 частини першої статті 287 ГПК визначено перелік ухвал суду першої інстанції, на які може бути подано касаційну скаргу після їх перегляду в апеляційному порядку. Зокрема, до їх числа належать ухвали, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 13, 14, 21, 25, 26, 28, 30 частини першої статті 255 цього Кодексу.

Ухвали про визнання чи відмову у визнанні виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (пункт 23 частини першої статті 255 ГПК) до переліку таких ухвал не віднесено, а тому, відповідно, вони не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КОРПОРАЦІЯ ТАУНСЕНД" на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 11.04.2023 у справі № 925/1322/18 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Черкаської області від 11.04.2023 у справі № 925/1322/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 925/1322/18 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Повний текст постанови складено 31.07.2023.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді Б.О. Ткаченко

В.В. Сулім