ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" липня 2023 р. Справа№ 910/3091/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Коротун О.М.

при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: не прибув;

від відповідача: не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод підйомно-транспортного устаткування "ВІРА-СЕРВІС ІНТЕРМАШ"

на рішення Господарського суду міста Києва від 10.05.2023 року (дата підписання повного тексту 10.05.2023 року)

у справі № 910/3091/23 (суддя Балац С.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Штилик Олександра Миколайовича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод підйомно-транспортного устаткування "ВІРА-СЕРВІС ІНТЕРМАШ"

про стягнення 426195,00 грн -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Штилик Олександра Миколайовича (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод підйомно-транспортного устаткування "ВІРА-СЕРВІС ІНТЕРМАШ" (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 426 195,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем грошового зобов`язання за укладеним між сторонами спору договором на виготовлення конструкторської документації від 17.05.2021 року № 17/05.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.05.2023 року у справі № 910/3091/23 позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод підйомно-транспортного устаткування "ВІРА-СЕРВІС ІНТЕРМАШ" на користь фізичної особи-підприємця Штилик Олександра Миколайовича заборгованість в сумі 426195,00 грн, витрати на правову допомогу в сумі 5 000,00 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 6 392,93 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Завод підйомно-транспортного устаткування "ВІРА-СЕРВІС ІНТЕРМАШ" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 10.05.2023 у справі № 910/3091/23 скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема ст. 236 Господарського процесуального кодексу України.

Так, скаржник вказав, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач не надав відповідачу копії позовної заяви, чим обмежив можливості відповідача встановити, на чому засновано позовні вимоги позивача.

Крім того, за твердженням скаржника, після прийому робіт від позивача сторонами договору було враховано фінансовий стан відповідача і була досягнута домовленість про зменшення ціни виконаних робіт до розміру 2571890,00 грн, тобто до ціни, яка була фактично виплачена. Проте, через повномасштабне вторгнення РФ в Україну сторони не встигли оформити ці домовленості у письмовому вигляді.

Таким чином, відповідач не має заборгованості перед позивачем, оскільки виплатив позивачу все, про що сторони договору домовилися.

При цьому, скаржник наголосив, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не взято до уваги погіршення фінансового стану відповідача відносно моменту укладення договору з позивача. За таких обставин суд мав надати відстрочку виконання рішення - на період до закінчення воєнного стану.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.06.2023 року апеляційну скаргу у справі №910/3091/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Майданевич А.Г.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод підйомно-транспортного устаткування "ВІРА-СЕРВІС ІНТЕРМАШ" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.05.2023 року у справі № 910/3091/23 своєю ухвалою від 06.06.2023 року.

15.06.2023 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого позивач просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду без змін.

При цьому, позивач, зокрема зазначив, що позовні матеріали були направлені скаржнику, адвокатом Гайдаш Євгенієм Владиленовичем, який діє в інтересах Фізичної особи-підприємця Штилик Олександра Миколайовича за юридичною адресою відповідача:04073, м. Київ, пр.. Степана Бандери, 23, яка містилась в ЄДРЮОП, а отже суд першої інстанції правомірно прийняв ухвалу про відкриття провадження у справі.

Водночас, за твердженням позивача посилання скаржника на форс - мажорні обставини, як на підставу звільнення від відповідальності є безпідставною, адже строк оплати по договору у відповідача настав 31.12.2021 року, тобто до початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України.

Відповідачем не направлялося позивачу ані доказів письмового повідомлення позивача про форс-мажорні обставини, ані доказів засвідчення Торгово-промисловою палатою України, для відповідача за його зверненням, введення воєнного стану, як форс-мажорної обставини, що об`єктивно унеможливлює виконання ним зобов`язань за договором.

При цьому, позивач наголосив, що скаржник свідомо вводить суд в оману, щодо наявності певних домовленостей між сторонами, стосовно зменшення ціни договору на 426195,00 грн через фінансовий стан відповідача.

Більш того, відповідач зазначаючи в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції не взято до уваги погіршення фінансового стану Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод підйомно-транспортного устаткування "ВІРА-СЕРВІС ІНТЕРМАШ", не надав суду жодного доказу щодо погіршення фінансового стану, відсутності коштів тощо, хоча був належним чином повідомлений про розгляд справи та міг подати свої заперечення та документи на їх обґрунтування.

Представники сторін в судове засідання 26.07.2023 року Північного апеляційного господарського суду не прибули про час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями №№ 38821028, 38821010 (наявні в матеріалах справи).

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, між Фізичною особою-підприємцем Штилик Олександром Миколайовичем (підрядник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Завод підйомно-транспортного устаткування "ВІРА-СЕРВІС ІНТЕРМАШ" (замовник) було укладено договір на виготовлення конструкторської документації від 17.05.2021 року № 17/05 (далі - договір), відповідно до умов якого підрядник бере на себе зобов`язання на свій ризик виконати роботи по виготовленню робочої конструкторської документації, без електричної частини, у обсязі та складі згідно із п. 1.2 договору, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити роботи в порядку та на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до п. 3.1 договору ціна робіт за договором погоджена сторонами у додатку № 1 до цього договору та становить 2998085,00 грн.

Згідно п. 3.2 договору замовник проводить розрахунки з позивачем шляхом перерахування коштів на поточний банківський рахунок позивача в строк до 31.12.2021 року.

Підставою для оплати є підписаний сторонами акт виконаних робіт (п. 3.3 договору).

Відповідно до п. 8.1 договору за невиконання або неналежне виконання обов`язків за цим договором сторони несуть відповідальність, передбачену цим договором та законодавством України.

Згідно п. 8.3 договору сторона, яка опинилася під дією обставин непереборної сили, повинна не пізніше трьох днів після їх настання письмово повідомити про це іншу сторону. У протилежному випадку сторона, яка не повідомила про настання обставин непереборної сили, позбавляється права посилатися на них як на підставу для звільнення від відповідальності.

Цей договір набуває чинності з дня його підписання сторонами та діє до 31.12.2021 року, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами їх обов`язків (п. 10.1 договору).

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного Кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускаються (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором підряду.

Положеннями ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, виконуючи взяті на себе зобов`язання за договором та на його умовах, виконав а відповідач прийняв роботи за договором на загальну суму 2998085,00 грн, що підтверджується актом приймання-передачі конструкторської документації від 24.06.2021 № б/н та актом здачі-приймання робіт від 25.06.2021року № 1, які підписані сторонами, скріплені відбитками їх печаток та не заперечується скаржником (а.с. 15, 16).

Проте, як правильно встановлено судом першої інстанції, прийняті роботи за договором відповідачем були оплачені частково в сумі 2571890,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах КГС ВС від 19.09.2019 року у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 року у справі № 910/8357/18).

17.10.2019 року набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України змінено назву ст. 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови КГС ВС від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17).

Аналогічна правова позиція міститься у постанові ВП ВС від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Зазначена правова позиція щодо стандарту доказування викладена в постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 25.06.2020 року у справі № 924/233/18

Враховуючи вищевикладене у сукупності, на переконання колегії суддів докази, подані позивачем в обґрунтування заявлених ним позовних вимог є більш вірогідними ніж докази, подані скаржником на їх спростування. Факт порушення відповідачем умов договору підтверджений матеріалами справи та ним не спростований.

Так, матеріали справи не містять, а скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів сплати відповідачем на користь позивача заборгованості за договором в сумі 426195,00 грн.

При цьому, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, що після прийому робіт від позивача сторонами договору було враховано фінансовий стан відповідача і була досягнута домовленість про зменшення ціни виконаних робіт до розміру 2571890,00 грн, тобто до ціни, яка була фактично виплачена. Проте, через повномасштабне вторгнення РФ в Україну сторони не встигли оформити ці домовленості у письмовому вигляді, оскільки останні заперечуються позивачем та не підтверджені жодними належними та допустимими в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України доказами.

Щодо твердження скаржника, що судом першої інстанції не взято до уваги погіршення фінансового стану відповідача відносно моменту укладення договору з позивача, колегія суддів відзначає, що матеріали справи не містять доказів письмового повідомлення позивача відповідачем на виконання п. 8.3 договору про форс-мажорні обставини, ані доказів засвідчення Торгово-промисловою палатою України для відповідача за його зверненням, як форс мажорної обставини, що об`єктивно унеможливлює виконання ним зобов`язань за договором.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що скаржник не подав ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції жодного доказу щодо погіршення його фінансового стану, тощо.

Колегія суддів також враховує, що зобов`язання зі сплати на користь позивача заборгованості за договором, яка заявлена до стягнення, відповідач мав виконати ще у 2021 році, проте цього обов`язку не виконав.

Водночас, колегія суддів наголошує, що суд у відповідності до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України може зменшити лише розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій, тоді, як останні не є предметом розгляду даної справи.

Щодо твердження скаржника, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач не надав відповідачу копії позовної заяви чим обмежив можливості відповідача встановити на чому засновано позовні вимоги позивача, колегія суддів відзначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позовні матеріали були направлені скаржнику, адвокатом Гайдаш Євгенієм Владиленовичем, який діє в інтересах Фізичної особи-підприємця Штилик Олександра Миколайовича за юридичною адресою відповідача:04073, м. Київ, пр.. Степана Бандери, 23, яка містилась в ЄДРЮОП, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та поштовою квитанцією виданої оператором зв`язку Укрпошта, а отже суд першої інстанції правомірно прийняв ухвалу про відкриття провадження у справі та відповідно останнім не були порушені норми процесуального права.

При цьому, колегія суддів відзначає, що представник скаржник міг ознайомитися з матеріалами справи, зокрема, з позовною заявою та надати суду першої інстанції відповідні заперечення щодо суті спору.

З огляду на викладене та враховуючи, що, факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений та скаржником не спростований, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо задоволення позовних вимог.

Щодо покладення на відповідача 5000,00 грн витрат на правничу допомогу, колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно ст. 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Стаття 16 Господарського процесуального кодексу України закріплює за учасниками справи право на користування правничою допомогою.

Відповідно до ст. 16 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За приписами ст.ст. 123, 126 Господарського процесуального кодексу України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

За змістом ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Як вбачається з матеріалів справи, представником Фізичної особи-підприємця Штилик Олександра Миколайовича на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу було надано: договір про надання правової допомоги від 23.02.2023 року № АОП 23-02/2023, укладений між позивачем (заявник) та адвокатським об`єднанням "ПЕРМАН" (виконавець); акт приймання-передачі наданих послуг від 24.02.2023 року № б/н на суму 5000,00 грн, ордер адвоката, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та платіжне доручення від 24.02.2023 року № 17 на суму 5000,00 грн.

Так, відповідно акту прийому-передачі наданих послуг, надані послуги з правової допомоги адвоката склала 5000,00 грн. Заявник не має жодних претензій до якості наданих виконавцем послуг. Роботи, які виконані виконавцем, повністю відповідають вимогам договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 ст.126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22.11.2019 року №910/906/18.

Відповідачем письмові заперечення стосовно невідповідності критеріям співмірності витрат заявлених позивачем до стягнення не були подані до суду першої інстанції.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 05.06.2018 року №904/83089/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, відповідачем не надано заперечень щодо розміру заявлених судових витрат, заявлених позивачем у позовній заяві, що був направлений на його поштову адресу, докази чого долучені до позову.

Судом враховано, що кожна справа має свою специфіку, а тому враховуючи всі аспекти даної справи, колегія суддів вважає, що для належного представлення інтересів позивача у цій справі заявлені витрати в повній мірі відповідають критеріям реальності та розумності.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо покладення на відповідача витрат на правничу допомогу в сумі 5000,00 грн.

Крім того, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не надав відстрочку виконання рішення - на період до закінчення воєнного стану, оскільки відповідач не звертався до суду з відповідною заявою, як того вимагає ст. 331 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод підйомно-транспортного устаткування "ВІРА-СЕРВІС ІНТЕРМАШ" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.05.2023 року

у справі № 910/3091/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.05.2023 року у справі №910/3091/23 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/3091/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді А.Г. Майданевич

О.М. Коротун

Дата складення повного тексту 27.07.2023 року.