ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.07.2023м. ХарківСправа № 922/1976/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Махлай Б.В.

за участю представників учасників процесу:

позивача: Крайз О.І., ордер серія АХ № 1100797 від 20.08.2022 р., Челомбитько Ю.О., ордер серія ВІ № 1095379 від 07.07.2022 р.

відповідача: Десятерик В.В., ордер серія АН № 1203288 від 10.07.2023 р.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ БУДИНОК «НОВААГРО», місто Харків,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «КРЕМЕНЧУЦЬКИЙ ХЛІБОКОМБІНАТ», Полтавська область, місто Кременчук,

про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ БУДИНОК «НОВААГРО», звернувся до господарського суду Харківської області із позовною заявою до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «КРЕМЕНЧУЦЬКИЙ ХЛІБОКОМБІНАТ», про стягнення грошових коштів у загальному розмірі 1 384 438,40 грн., з них: 303 853,76 грн. інфляційних втрат, 546 953,48 грн. пені, 533 631,16 грн. процентів річних.

19 травня 2023 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, залишено позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ БУДИНОК «НОВААГРО» без руху.

24 травня 2023 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ БУДИНОК «НОВААГРО» до розгляду та відкрито позовне провадження у справі № 922/1976/23. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Почато у справі № 922/1976/23 підготовче провадження і призначено підготовче засідання. 06 липня 2023 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, відмовлено у задоволенні клопотання відповідача (вх. № 17349 від 05 липня 2023 року) про поновлення строку; продовжено за ініціативою суду відповідачу строк на подання відзиву (вх. № 16973 від 30 червня 2023 року) до 06 липня 2023 року. 17 липня 2023 року, протокольною ухвалою Господарського суду Харківської області, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Щодо реалізації сторонами свого права на подання заяв по суті справи: відповідачем надано відзив (вх. № 16973 від 30 червня 2023 року), що прийнятий до розгляду ухвалою Господарського суду Харківської області від 06 липня 2023 року; позивачем надано відповідь на відзив (вх. № 17542 від 06 липня 2023 року), що прийнята до розгляду із залученням до матеріалів справи протокольною ухвалою Господарського суду Харківської області від 10 липня 2023 року; відповідачем надано заперечення на відповідь на відзив (вх. № 18384 від 14 липня 2023 року), що прийняті до розгляду із залученням до матеріалів справи протокольною ухвалою Господарського суду від 17 липня 2023 року;

При цьому, суд зазначає, що строки розгляду справи в порядку загального позовного провадження врегульовані розділом ІІІ ГПК України. Так, у відповідності до ч. 3 ст. 177 ГПК України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. В свою чергу, відповідно до ч. 1, 2 ст. 195 ГПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Україною 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України").

Суд констатує про те, що ним було дотримано строки розгляду справи, передбачені ч. 3 ст. 177 та ч.ч. 1, 2 ст. 195 ГПК України.

У пунктах 2, 4 частини 3 статті 129 Конституції України закріплені такі основні засади судочинства як: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зазначені принципи знайшли своє відображення у статтях 7, 13 ГПК України, а тому господарські суди зобов`язані реалізовувати їх під час здійснення господарського судочинства. Закон України "Про судоустрій та статус суддів" (пункт 3 статті 7) також гарантує право кожного на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку. Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (див. рішення у справах "Ейрі проти Ірландії", від 09 жовтня 1979 року, пункт 24, Series A N 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява №38695/97, пункт 43, ECHR 2000-II).

Суд констатує про те, що під час розгляду справи, були створені належні умови для реалізації сторонами своїх прав, що передбачені ГПК України.

АРГУМЕНТИ СТОРІН ПО СПРАВІ.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив наступне.

У позовній заяві зазначено, що 21 жовтня 2019 року між позивачем (постачальник за договором) та відповідачем (покупець за договором) укладено договір поставки № БПР260920195 (надалі «Договір»), відповідно до умов якого позивач зобов`язався поставити, а відповідач прийняти та оплатити борошно пшеничне (далі Товар), ціна, найменування, асортимент, кількість та якість якого затверджується сторонами в кожній окремій видатковій накладній. Строк поставки Товару визначається в додатку (специфікації) до цього Договору (пункт 1.2 Договору). Згідно з пунктами 3.1 3.3 Договору, поставка Товару здійснюється на умовах EXW ДП «Новопокровський комбінат хлібопродуктів», за адресою: Харківська обл., Чугуївський р-н., смт. Новопокровка, вул. ім. Вєсіча, 1 відповідно до Інкотермс 2010. В частині протиріччя умов Інкотермс 2010 з умовами Договору, пріоритетним вважаються умови Договору. Поставка Товару відбувається автомобільним або/та залізничним транспортом чи в інший спосіб, що затверджений в Договорі. Момент переходу права власності на Товар та момент виконання зобов`язання Постачальника щодо поставки Товару вважаються такими, що настали відповідно до умов поставки згідно з Інкотермс-2010, які затверджуються сторонами в Договорі, але не пізніше дати підписання сторонами видаткових накладних. В межах Договору сторонами було узгоджено поставку Товару на підставі специфікацій, перелік яких зазначається на 2-3 аркушах позовної заяви. В процесі виконання Договору позивач періодично поставляв відповідачу товар, а відповідач оплачував його. У позовній заяві вказано, що на виконання умов Договору, у межах узгодженого строку, позивачем було поставлено відповідачу Товар на загальну суму 30 011 014,08 грн., що підтверджується видатковими накладними, перелік яких зазначений на 3-4 аркушах позовної заяви. Відповідачем було сплачено Позивачу за Товар грошові кошти у загальному розмірі 30 011 014,08 грн., що підтверджується платіжними інструкціями, перелік яких міститься на 5-7 аркушах позовної заяви. Отже, позивач зазначає, що ним було поставлено відповідачу Товар на загальну суму 30 011 014,08 грн., а відповідачем у повному обсязі сплачено за нього грошові кошти у загальному розмірі 30 011 014,08 грн. Натомість відповідачем не було виконано належним чином своїх зобов`язань за Договором, що виявилося у систематичному порушенні строку виконання зобов`язання зі своєчасної оплати поставленого Товару. Відповідно до пункту 2.2 Договору, покупець проводить оплату Товару на умовах, які зазначені в Договорі на розрахунковий рахунок постачальника в строк, що затверджений Сторонами в Договорі, але не пізніше ніж протягом 1 (одного) банківського дня з дати поставки Товару. В разі не отримання оплати за попередню партію, постачальник має право призупинити відвантаження наступної партії до повного виконання своїх зобов`язань Покупцем. Отже, після прийняття товару у відповідача виник обов`язок його оплатити на підставі закону та Договору. Оскільки кошти за отриманий Товар були сплачені відповідачем несвоєчасно, у позивача є усі правові підстави вимагати сплати штрафних санкцій, як міру відповідальності за неналежне виконання зобов`язань за Договором. Відповідно до пункту 5.2 Договору, у випадку несвоєчасної оплати Товару згідно умов Договору покупець сплачує постачальнику, на вимогу останнього, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який вона нараховувалась, від загальної вартості неоплаченого Товару за кожен день прострочення до моменту фактичного виконання покупцем свого зобов`язання за цим Договором. Позивачем було нараховано пеню за порушення відповідачем строку оплати за період з 14.11.2019 по 26.08.2022 у загальному розмірі 546 953,48 грн. Також, позивачем нараховано на підставі ст. 625 ЦК України 303 853,76 грн. інфляційних втрат та 533 631,16 грн. процентів річних.

30 червня 2023 року до суду від відповідача надійшов відзив (вх. № 16973). Відповідач зазначає, що ні з позовної заяви, ні з розрахунку не вбачається за якими саме специфікаціями та видатковими накладними порушено строк оплати. При цьому, строк оплати встановлено з моменту поставки, однак не конкретизовано з моменту поставки всієї партії товару за відповідною специфікацією чи з моменту поставки товару за кожною конкретною видатковою накладною. Однак, як вбачається зі змісту Специфікацій та Договору, постачальник вважається таким, що виконав свої зобов`язання по кожній специфікації лише після поставки всього об`єму товару за специфікацією. Отже, строк оплати по кожній специфікації настає після поставки всього обсягу товару за відповідною специфікацією. Також, відповідач зазначає, що згідно з пунктом 8.5 Договору строк дії зазначеного Договору з 21.10.2019 до 31.12.2020 року, тобто термін його дії закінчився 31.12.2020 року. Додаткова угода від 04 січня 2021 року не може продовжувати дію Договору, так як у даному випадку необхідно укладати новий Договір з зазначенням нового терміну його дії. Відповідач приходить до висновку, що частина поставок (до 31.12.2020) здійснена на підставі Договору, а інша частина поставок (в період з 01.01.2021 до 27.06.2022) здійснена не на підставі зазначеного Договору, тобто на підставі усної домовленості сторін. У зв`язку з відсутністю укладеного між сторонами письмового договору, строк виконання зобов`язання сторонами є таким, що не встановлений, а отже і відсутній факт порушення строків оплати товару. Також, відповідач вважає, що вимоги позивача про стягнення пені з 14.11.2019 по 30.03.2020 є такими, що здійснені поза межами строку позовної давності у зв`язку з тим, що Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02 квітня 2020 року. У відзиві прохається про зменшення пені, інфляційних втрат та 18% річних на 2/3 з підстав, що викладені у відзиві. При цьому, відповідач прохає Суд взяти до уваги загальновідомі факти збройної агресії рф проти України з боку збройних формувань рф, різке здорожчання газу та інших енергоносіїв, які є складовою собівартості продукції відповідача.

06 липня 2023 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 17542). У цій відповіді на відзив зазначено, що відповідач стверджує про те, що строк оплати по кожній специфікації настає після поставки всього обсягу товарів за відповідною Специфікацією. Тобто начебто строк оплати необхідно обраховувати лише після того, як увесь обсяг Товару за відповідною специфікацією було поставлено позивачем. Натомість, відповідно до п. 1.1 Договору покупець зобов`язується оплатити Борошно пшеничне (Товар), ціна, найменування, асортимент, кількість та якість якого затверджується сторонами в кожній окремій видатковій накладній. Відповідно до п. 2.2. Договору покупець проводить оплату Товару не пізніше ніж протягом 1 (одного) банківського дня з дати поставки Товару. Відповідно до п. 4.4 Договору датою поставки Товару є дата у видатковiй накладнiй або товарно-транспортнiй накладній. Щодо кожного окремого обсягу поставленого Товару сторонами було підписано видаткову накладну. Так, за поставлений за Специфікацією товар було підписано декілька видаткових накладних. Тобто обов`язок зі сплати Товару виникав у відповідача з моменту поставки Товару за кожною окремою видатковою накладною. Також, у відповіді на відзив зазначається, що відповідач стверджує, що додаткова угода від 04 січня 2021 року не може продовжувати дію Договору, оскільки строк його дії сплив 31 грудня 2020, а усі поставки після закінчення дії Договору відбувалися на підставі усних домовленостей. Так, 04 січня 2021 року сторони Договору уклали додаткову угоду до нього, якою, зокрема, продовжили дію Договору до 31 січня 2021 року. Таким чином, сторони на власний розсуд визначили відповідний пункт додаткової угоди та встановили, що її умови поширюються на усі відносини щодо поставки товару, в тому числі і ті, які виникли між сторонами до її укладення. Більше того, Сторони навіть після 31 грудня 2020 року продовжували укладати Специфікації до Договору у першому пункті кожної з яких посилалися на Договір поставки та чинність його умов. Відносно строку позовної давності позивач зазначає, що позовні вимоги пред`явлені в межах строку позовної давності, а отже, твердження Відповідача є невірним. Щодо наданого відповідачем контррозрахунку, позивач зазначає, що у ньому не відображено розрахунок пені, відсотків річних і інфляційних втрат за період з 01 січня 2021 по 26 серпня 2022 строк протягом якого Товар продовжувався поставлятись на виконання умов Договору та Специфікацій до нього, що підтверджується видатковими накладними, поданими позивачем разом з позовною заявою. Відносно тверджень відповідача про несправедливість штрафних санкцій, позивач зазначає, що відповідач не надав доказів, які би підтверджували факту значного перевищення заявленого до стягнення розміру неустойки. Також зазначає, що після закінчення граничних строків оплати вартості отриманого товару Відповідач не вчиняв жодних дій щодо взаємного вирішення ситуації, зокрема, не ставив питання щодо відстрочення платежів, зміни умов оплати за поставлений товар та мирного врегулювання даного питання.

14 липня 2023 року до суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив (вх. № 18384). Стосовно строку дії Договору поставки та нарахування штрафних санкцій/процентів річних за 2022 рік відповідач зазначає наступне. Відповідно до п. 8.5 Договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2020 року. Додатковою угодою від 04 січня 2021 року сторони продовжили дію Договору до 31 грудня 2021 року. Інших додаткових угод щодо продовження дії Договору сторонами не укладалося. Отже, на думку відповідача, дія Договору припинена 31 грудня 2021 року. У той же час позивачем було здійснено поставку товару також у період з 01.01.2022 по 27.06.2022, однак, враховуючи припинення дії Договору 31 грудня 2021 року, відповідна поставка здійснена не на підставі зазначеного договору, а на підставі усної домовленості сторін. Тобто, нарахування штрафних санкцій за 2022 рік є необґрунтованим та безпідставним. Також необґрунтованим та безпідставним є нарахування процентів річних у розмірі 18%, оскільки в даному випадку позивач під час нарахування процентів річних за 2022 рік мав керуватися положеннями ст. 625 Цивільного кодексу України та застосовувати 3 % річних. Стосовно розміру штрафних санкцій та процентів річних відповідач зазначає, що стягнення інфляційних збитків та 3% річних в достатній мірі відновлює майновий стан позивача. У свою чергу, заявлені позивачем розміри пені та відсотків річних (18%) є надмірно великими, мають каральний характер, а не компенсаторний, є непропорційними наслідкам правопорушення та несправедливими щодо боржника. Також, відповідач зазначає, що ним у повному обсязі сплачено кошти за поставлений товар, та незважаючи на воєнний стан, відповідач продовжує працювати в складних умовах, виплачувати заробітну плату, сплачувати податки та підтримувати економіку країни. Також, відповідач надає інший контррозрахунок.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

ВІДНОСНО ВИРІШЕННЯ СПОРУ ПО СУТІ.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини. В статті 174 Господарського кодексу України визначено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. При цьому, ст. 12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК з урахуванням особливостей, передбачених ГК України. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 173 ГК України, зі змістом якої кореспондуються і приписи ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 21 жовтня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ БУДИНОК «НОВААГРО» (позивач, постачальник за Договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КРЕМЕНЧУЦЬКИЙ ХЛІБОКОМБІНАТ» (відповідач, покупець за Договором) укладено договір поставки № БПР260920195 до п. 1.1. якого постачальник зобов`язується поставити, а покупець прийняти та оплатити Борошно пшеничне (далі по тексту Товар), ціна, найменування, асортимент, кількість та якість якого затверджується сторонами в кожній видатковій накладній. Відповідно до п. 2.2. Договору, покупець проводить оплату Товару на умовах, які зазначені в Договорі на розрахунковий рахунок постачальник в строк, що затверджений сторонами в Договору, але не пізніше ніж протягом 1 (одного) банківського дня з дати поставки Товару.

Як вбачається із позовної заяви, її предметом не є стягнення основної заборгованості за Товар. Сторонами визнається той факт, що вартість Товару була оплачена в повному обсязі. Натомість, позивач ставить питання про стягнення з відповідача 18% річних, інфляційних втрат та пені.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови). Також, Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

До п. 5.9. Договору, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України сторони встановлюють 18 (вісімнадцять) процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, у разі несвоєчасної оплати Товару, що сплачується за вимогою постачальника за кожний день прострочення оплати Товару. Отже, сторонам в Договорі було збільшено розмір процентів річних з 3% до 18%, що є правом Сторін.

Також, відповідно до п. 5.2. Договору, у випадку несвоєчасної оплати Товару згідно умов Договору покупець сплачує постачальнику на вимогу останнього пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який вона нараховувалась, від загальної вартості неоплаченого Товару за кожен день прострочення до моменту фактичного виконання покупцем свого зобов`язання за цим Договором.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, пені та інфляційних втрат, а також проаналізувавши наданий відповідачем контррозрахунок, суд прийшов до висновку про правильність здійснення нарахування позивачем річних, пені та інфляційних втрат за його розрахунком, а отже і наявні підстави для задоволення позову в повному обсязі та стягнення з відповідача 303 853,76 грн. інфляційних втрат, 546 953,48 грн. пені та 533 631,16 грн. процентів річних.

Відносно посилання відповідача на те, що ні з позовної заяви, ні з розрахунку не вбачається за якими саме специфікаціями та видатковими накладними порушено строк оплати, суд зазначає наступне. Позивачем було представлено розрахунок суми, що заявлена до стягнення та первинні документи по цим операціям. Шляхом співставлення цього розрахунку та наданих первинних документів можливо встановити за якими саме видатковими накладними була здійснена поставка. У зв`язку з цим, аргументи відповідача в цій частині не знайшли свого підтвердження.

Відносно посилання відповідача на те, що у договорі встановлено строк оплати за Товар з моменту поставки, однак не конкретизовано з моменту поставки всієї партії товару за відповідною специфікацією чи з моменту поставки товару за кожною конкретною видатковою накладною, а отже, строк оплати по кожній специфікації настає після поставки всього обсягу товару за відповідною специфікацією. Суд зазначає, що відповідно до п. 2.2. Договору зазначено, що покупець проводить оплату в строк, що затверджений сторонами в Договорі, але не пізніше ніж протягом 1 (одного) банківського дня з дати поставки. Специфікаціями затверджено інший строк, що становить 7 (сім) календарних днів з дати поставки. При цьому, відповідно до п. 4.4. Договору датою поставки є дата у видатковій накладній або ТТН або в іншому документі, який підписано повноважними представниками сторін або однією із сторін та перевізником, якщо це передбачено умовами поставки, які зазначені в Договорі. Отже, видаткова накладна чітко передбачена п. 4.4. Договору, а Специфікація підпадає під визначення підпункту 3.1. п. 4.4. (інший документ). Однак, на переконання суду, датою поставки товару треба вважати саме дату, вказану у видатковій накладній. Специфікація є лише документом у якому сторони фіксують майбутній обсяг товару (п. 1 Специфікацій «Сторони домовились відповідно до договору здійснити поставку наступного товару…»). Тобто, не можна вважати поставкою товару погодження його поставки у майбутньому, за наявності видаткових накладних. Натомість, видаткова накладна підтверджує факт передання продавцем покупцю товару в конкретному обсязі, по визначеній ціні та в конкретний день і є первинним документом. Таким чином, датою поставки товару треба вважати дату, що вказана у кожній видатковій накладній, а не всієї партії Товару відповідно до Специфікації.

Відносно посилання відповідача на те, що строк дії Договору закінчився 31.12.2020 року, а Додаткова угода від 04 січня 2021 року не може продовжувати дію Договору, так як у даному випадку необхідно укладати новий Договір з зазначенням нового терміну його дії. При цьому, суд звертає увагу, що вже у запереченнях (вх. № 18384 від 14 липня 2023 року) відповідач зазначає, що дія Договору припинена 31 грудня 2021 року, а не 31.12.2020 як зазначалося у відзиві. З цього приводу суд, по-перше, зазначає, що у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року по справі № 390/34/17 зазначено наступне: «Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Очевидно, що дії позивача, який уклав 24 грудня 2013 року додаткову угоду до договору оренди землі від 19 листопада 2007 року № 61, а згодом пред`являє позов про визнання договору оренди землі від 19 листопада 2007 року № 61 неукладеним, суперечить його попередній поведінці (укладенню додаткової угоди та отриманню плати за користування земельною ділянкою) і є недобросовісним. Договір оренди землі від 19 листопада 2007 року № 61 є укладеним після досягнення сторонами усіх істотних умов, а це відбулося 19 листопада 2007 року за життя орендодавця і за його підписом і підстав вважати спірний договір неукладним немає». Тобто, відповідач не повинен одночасно займати позицію про те, що Договір припинив свою дію 31.12.2020 та додаткова угода від 04 січня 2021 року не може продовжувати строк дії Договору та одночасно займати позицію про те, що Договір є припиненим з 31 грудня 2021 року і, відповідно, вважати, що додаткова угода від 04 січня 2021 року може продовжити строк дії Договору. Зазначена поведінка сторони свідчить про порушення доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки). По-друге, у п. 8.5. Договору встановлено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2020. В свою чергу, до суду представлено додаткову угоду від 04 січня 2021 року (підписана з обох сторін) у якій зазначено внести зміни до п. 8.5. Договору та викласти в новій редакції: «Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2021». У п. 5 цієї додаткової угоди вказано, що вона є невід`ємною частиною Договору. Тобто, сторони (в тому числі відповідач) погодилися продовжити строк дії Договору до 31.12.2021. При цьому, з 01 січня 2022 року також відбувалися поставки за відсутності оформлення додаткової угоди про продовження договору. Водночас, у всіх специфікаціях та видаткових накладних з 01.01.2022 (підписані з обох сторін) міститься посилання саме на Договір. На переконання суду, враховуючи посилання у специфікаціях та у видаткових накладних (підписаних з обох сторін) на Договір, сторони фактично здійснювали поставку товару в межах договору, що узгоджується зі ст. 79 ГПК України. Таким чином, договір є чинним відносно всіх поставок за видатковими накладними, представленими до суду.

Відносно посилання відповідача на те, що вимоги позивача про стягнення пені з 14.11.2019 по 30.03.2020 є такими, що здійснені поза межами строку позовної давності у зв`язку з тим, що Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02 квітня 2020 року. Суд зазначає, що відповідно до пункту 5.2 Договору, у випадку несвоєчасної оплати Товару згідно умов Договору покупець сплачує Постачальнику на вимогу останнього пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який вона нараховувалась, від загальної вартості неоплаченого Товару за кожен день прострочення до моменту фактичного виконання покупцем свого зобов`язання за цим Договором. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені). Якщо брати до уваги першу поставку (як найдавнішу поставку, а саме 14.11.2019), то строк позовної давності спливає 14.11.2020 року. Водночас, відповідно до п. 12 Перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою КМУ № 211 від 11.03.2020 установлено карантин з 12 березня 2020 р. на усій території України. Тобто, з 14.11.2019 по 11.03.2020 пройшло 3 місяці та 27 днів, що в межах однорічного строку позовної давності. Крім зазначеного, про що вказано вище судом в даному абзаці рішення, умовами договору сторонами збільшено позовну давність щодо пені, оскільки сторонами узгоджено її нарахування до моменту фактичного виконання покупцем свого зобов`язання за цим Договором. Таким чином, позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення пені в межах строку позовної давності.

Відносно прохання відповідача про зменшення 3% річних на інфляційних втрат, суд зазначає наступне. Згідно із усталеною судовою практикою нарахування на суму боргу трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таких висновків у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, у постанові від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц, у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц, у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16. Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді стягнення процентів річних та інфляційних втрат не є санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та у отриманні компенсації від боржника. Означені за змістом висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01 жовтня 2020 року по справі № 904/5610/19. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Враховуючи, що нарахування на суму боргу процентів річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України не є штрафною санкцією, а носить компенсаційний характер, суд прийшов до висновку про неможливість застосування ст. 233 ГК України до зменшення 3% річних та інфляційних втрат.

При цьому, під час розгляду питання про зменшення річних, судом були враховані висновки, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року по справі № 902/417/18: «З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання». Наявність таких «певних умов» не була доведена відповідачем.

Відносно прохання відповідача про зменшення пені, суд зазначає наступне. По-перше, зменшення розміру штрафних санкцій є правом суду, а не обов`язком. Тобто, суд може зменшити розмір штрафних санкцій, якщо після дослідження відповідних фактів, що надають право суду на зменшення їх розміру, останній прийде до власного переконання до їх підтвердження та про справедливість та доцільність такого зменшення. По-друге, відповідно до ч. 1, 2 ст. 233 ГК України під час вирішення питання про зменшення розміру штрафних санкцій має братися до уваги саме те, що штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Тобто, як ЦК України, так і ГК України передбачаються спільну обставину, наявність якої є необхідним для зменшення розміру штрафних санкцій розмір штрафних санкцій перевищує розмір збитків. Проаналізувавши всі наявні в матеріалах докази, суд прийшов до висновку про не підтвердження понесення відповідачем таких збитків, розмір яких би перевищував штрафні санкції.

Крім цього, відносно посилання відповідача на факт збройної агресії рф проти України як на загальновідомий факт і як підставу для зменшення розміру пені, суд зазначає наступне. У постанові від 30.11.2021 у справі № 913/785/17 Верховний Суд зазначає: «Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання». Як встановлено із матеріалів справи, відповідачем не доведено поширення форс-мажорних обставин на правовідносини сторін. При цьому, з розрахунку заборгованості вбачається, що прострочення оплати охоплює період з 2019 по 2022 року, тобто більша частина прострочення мала місце до початку широкомасштабного вторгнення рф в Україну.

Також, відповідач посилається, що він виконує мобілізаційні завдання та здійснює поставку соціальних продуктів як населенню, так і на потреби ЗСУ. На підтвердження цього надано: 1) договір поставки № 02380 від 25 листопада 2022 року та специфікація до нього; 2) лист Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради № 03-07/67 від 01 липня 2022 року; 3) договір поставки № 1504/22-1 від 15 квітня 2022 року та специфікація до нього; 4) договір поставки № 1212/22-1 від 12 грудня 2022 року. Проаналізувавши ці документи, суд звертає увагу на наступне. З договору поставки № 02380 від 25 листопада 2022 року вбачається, що він укладений між відповідачем та ТОВ «АКТИВ КОМПАНІ». Відповідно до п. 1.1. цього Договору вбачається, що постачальник зобов`язується передати у власність покупця хлібобулочні вироби (далі за текстом «Продукція»), а покупець зобов`язується прийняти таку продукцію та оплатити її у порядку та в строки, встановлені умовами даного Договору, згідно Специфікації (Додаток № 1). Проаналізувавши цей Договір суд не вбачає підстав для висновку про зменшення пені на підставі наявності правовідносин між відповідачем та вищевказаною юридичною особою. Договір лише підтверджує наявність господарських взаємовідносин між сторонами. Такий самий висновок застосовний і щодо договору поставки № 1504/22-1 від 15 квітня 2022 року та договору поставки № 1212/22-1 від 12 грудня 2022 року.

Листом Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради № 03-07/67 від 01 липня 2022 року підтверджено наявність мобілізаційного завдання за договором № М-4прод від 29.03.2021 року, який укладенио до широкомасштабного вторгнення рф на територію України. При цьому, як самого договору, так і підтвердження його продовження до суду не представлено. Отже, суд позбавлений можливості здійснити його аналіз. Сам по собі лист підтверджує виключно наявність мобілізаційного завдання за договором, що був укладений у 2021 році.

Отже, із сукупного аналізу вище представлених документів, суд не вбачає підстав для зменшення розміру пені. Відповідачем не підтверджено наявність обставин, з яким ч. 1, 2 ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України пов`язує зменшення розміру пені.

Таким чином, суд прийшов до висновку про повне задоволення позовних вимог.

Здійснюючи розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи, враховуючи вимоги статті 129 ГПК України, а також висновки суду про задоволення позову, судові витрати, понесені позивачем, покладаються на відповідача.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин. У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року). Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1-5, 10-13, 20, 41-46, 49, 73-80, 86, 123, 129, 194-196, 201, 208-210, 216-220, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ БУДИНОК «НОВААГРО» задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КРЕМЕНЧУЦЬКИЙ ХЛІБОКОМБІНАТ» (39630, Полтавська область, місто Кременчук, вулиця Миколи Кучми, будинок 2; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ БУДИНОК «НОВААГРО» (61002, місто Харків, вулиця Чернишевська, будинок 66; ) грошові кошти за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за договором поставки № БПР260920195 від 21 жовтня 2019 року, а саме: інфляційні втрати у розмірі 303 853,76 грн., пеня у розмірі 546 953,48 грн., проценти річних у розмірі 533 631,16 грн., а також судові витрати (сплачений судовий збір) у розмірі 16 613,26 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "26" липня 2023 р.

Суддя Н.В. Калініченко