РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.07.2023Справа № 910/14493/22

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс ойл";

до Приватного акціонерного товариства "Нафтогазвидобування";

про стягнення 39 043 155,72 грн.

Суддя Мандриченко О.В.

Секретар судового засідання Рябий І.П.

Представники:

Від позивача: не з`явилися;

Від відповідача: Пінчук-Ніколайчук Ю.В., адвокат, довіреність від 23.11.2022.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сервіс ойл" звернулось з позовом до Господарського суду міста Києва, в якому просить суд стягнути з Приватного акціонерного товариства "Нафтогазвидобування" 39 043 155,72 грн заборгованості за договором № 2616-НГД, із них:

- по акту виконаних робіт № 4 - 11 096 625,26 грн, з яких 4 988 452,40 грн переоцінки вартості виконаних робіт до акту № 4, 3 172 262,99 грн пені, 2 639 329,29 грн інфляційних витрат, 296 580,58 грн 3 % річних;

- по акту виконаних робіт № 5 - 27 946 530,46 грн, з яких: 17 667 666,17 грн основного боргу, 3 795 181,03 грн переоцінки вартості виконаних робіт до акту № 5, 3 761 034,69 грн пені, 2 363 970,74 грн інфляційних витрат, 358 677,83 грн 3 % річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.12.2022 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс ойл" залишено без руху та встановлено позивачу спосіб та строк для усунення недоліків позовної заяви.

До господарського суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків на виконання вимог ухвали суду від 28.12.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.01.2023 відкрито провадження у справі № 910/14493/22 та вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого засідання, підготовче засідання призначено на 28.02.2023.

23.02.2023 від Приватного акціонерного товариства "Нафтогазвидобування" надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити повністю. Також у вказаному відзиві, відповідачем заявлено про зменшення пені.

Від Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс ойл" 27.02.2023 до господарського суду надійшла відповідь на відзив Приватного акціонерного товариства "Нафтогазвидобування" на позовну заяву.

10.04.2023 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс ойл" надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій заявник просить стягнути з Приватного акціонерного товариства "Нафтогазвидобування" 42 611 653,20 грн заборгованості за договором № 2616-НГД, із них: ??по акту виконаних робіт № 4 - 8 890 899,35 грн, з яких: 4 988 452,40 грн переоцінки вартості виконаних робіт до акту № 4, 3 172 262,99 грн пені, 433 603,38 грн інфляційних витрат, 296 580,58 грн 3 % річних; ??по акту виконаних робіт № 5 - 26 083 794,41 грн, з яких: 17 667 666,17 грн основного боргу, 3 795 181,03 грн переоцінки вартості виконаних робіт до акту № 5, 3 761 034,69 грн пені, 329 882,54 грн інфляційних витрат, 530 029,98 грн 3 % річних; по акту виконаних робіт № 6 від - 7 636 959,44 грн, з яких: 5 742 913,00 грн основного боргу, 1 894 046,44 грн переоцінки вартості виконаних робіт до акту № 6.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Враховуючи вищезазначене, суд прийняв заяву позивача про збільшення позовних вимог та постановив продовжувати розгляд справи з її урахуванням.

Від Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс ойл" 15.05.2023 до господарського суду надійшла заява про проведення підготовчого засідання без участі позивача.

16.05.2023 від Приватного акціонерного товариства "Нафтогазвидобування" надійшов відзив на заяву про збільшення позовних вимог.

Від Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс ойл" 29.05.2023 до господарського суду надійшла відповідь на відзив Приватного акціонерного товариства "Нафтогазвидобування" на заяву про збільшення позовних вимог, в якій позивач просить суд стягнути з Приватного акціонерного товариства "Нафтогазвидобування" 42 111 111,87 грн заборгованості за договором № 2616-НГД, із них: по акту виконаних робіт № 4 - 8 890 899,35 грн, з яких: 4 988 452,40 грн переоцінки вартості виконаних робіт до акту № 4, 3 172 262,99 грн пені, 433 603,38 грн інфляційних витрат, 296 580,58 грн 3 % річних; по акту виконаних робіт № 5 - 26 083 794,41 грн, з яких: 17 667 666,17 грн основного боргу, 3 795 181,03 грн переоцінки вартості виконаних робіт до акту № 5, 3 761 034,69 грн пені, 329 882,54 грн інфляційних витрат, 530 029,98 грн 3 % річних; за роботи виконані з 13.04.2022 по 06.05.2022 - 7 136 418,11 грн, з яких: 5 742 913,00 грн основного боргу, 1 393 505,11 грн переоцінки вартості виконаних робіт.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Враховуючи вищезазначене та те, що фактично позивачем у вказаній відповіді на відзив зменшено позовні вимоги, суд прийняв відповідь відзив на заяву про збільшення позовних вимог позивача та постановив продовжувати розгляд справи з її урахуванням.

У підготовчому засіданні 06.06.2023 судом розглядалися клопотання Приватного акціонерного товариства "Нафтогазвидобування" про призначення економічної експертизи у справі.

Як роз`яснено у п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" від 23.03.2012 № 4 судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Системний аналіз ч. 1 с. 101 Господарського процесуального кодексу України та ч. 1 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України дає підстави дійти висновку, що суд призначає експертизу у випадку коли для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо та якщо жодною стороною не наданий висновок експерта з питань, вирішення яких має значення для справи. При цьому за змістом ч. 2 ст. 99 ГПК України питання про задоволення клопотання про призначення експертизи не залежить від обґрунтованості підстав для проведення експертизи, якщо сторона не обґрунтовує та не доводить обставини, які перешкоджали самостійному наданню висновків експерта.

Вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд у своїй постанові від 25.02.2021 у справі № 910/1668/19.

Дослідивши подані представником Приватного акціонерного товариства "Нафтогазвидобування" клопотання про призначення експертизи у справі суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив відмовити у їх задоволенні, оскільки представником відповідача не обґрунтовано неможливості вирішення спору без призначення у справі судової експертизи та дійсної необхідності для застосування спеціальних знань. Також суд відзначає, що відповідач не був обмежений у праві надати суду висновок експерта на його замовлення відповідно до ч. 3 ст. 98 Господарського процесуального кодексу України.

Також у підготовчому засіданні 06.06.2023 розглядалося судом клопотання Приватного акціонерного товариства "Нафтогазвидобування" про зупинення провадження у справі № 910/14493/22 до набрання законної сили рішенням Господарського суду Полтавської області у справі за позовом Приватного акціонерного товариства "Нафтогазвидобування" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс ойл" про визнання договору № 2616-НГД недійсним.

Як встановлено п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Однак, з клопотання відповідача не вбачається, що останнім подано вказану позовну заяву до Господарського суду Полтавської області та, відповідно, судом відкрито провадження.

Враховуючи наведене, судом, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалено відмовити у задоволенні клопотанні Приватного акціонерного товариства "Нафтогазвидобування" про зупинення провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.06.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/14493/22 до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні 27.06.2023 було оголошено перерву до 18.07.2023.

Представник відповідача у судовому засіданні 18.07.2023 проти позовних вимог заперечував, у задоволенні позову просив відмовити.

Представник позивача у судове засідання 18.07.2023 не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Згідно з частиною 1, 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки.

Судом, враховано, що в силу вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 року, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей ст. 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

З огляду на наведене та з урахуванням того, що неявка представника позивача не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

18.07.2023 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

04.07.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сервіс ойл" (далі також - позивач, підрядник) та Приватним акціонерним товариством "Нафтогазвидобування" (далі також - відповідач, компанія) укладено договір № 2616-НГД про виконання робіт з буріння свердловини №№ 25, 61, 75 ,72 Семиренківського ГКР з використанням бурової установки та персоналу підрядника (далі - договір) з додатками A-S.

Відповідно до ст. 1.4. договору, компанія доручає підряднику, a підрядник приймає на себе зобов`язання виконати роботи з буріння свердловин до встановленої компанією глибини, спуск колон/хвостовика тa їx кріплення, випробування на герметичність, випробування закінченої бурінням свердловин на ліцензійній ділянці тa виконання ycix допоміжних робіт тa надання послуг, відповідно до умов цього договору тa індивідуального проекту нa буріння, a компанія зобов`язується провести оплату виконаних робіт згідно умов договору.

Як визначено у ст. 10.2 договору, всі платежі повинні бути сплачені підрядником виключно в українських гривнях з урахуванням офіційного курсу гривні до долара США, встановленого Національним банком України на дату здійснення платежу. Датою здійснення платежу є дата списання коштів з розрахункового рахунку компанії.

В п. 4.1 - 4.4 додатку F до договору сторони визначили розмір ставок, тарифів і цін в гривнях, вказавши еквівалент в доларах США. Грошовий еквівалент ставок, тарифів і цін в доларах США визначений відповідно до офіційного курсу валют (долар/гривня), встановленого Національним банком України на 04.08.2017 (25,885752 грн за один долар США) та опублікованого на офіційному сайті Національного банку України.

Підпунктом В) ст. 10.2 договору встановлено, що оплати за визначеними цим договором чинними сервісними ставками (додаток F) проводяться впродовж 30 (тридцяти) календарних днів з моменту підписання обома сторонами акту виконаних робіт щодо відповідного об`єму в порядку, передбаченому статтею 10.1. договору, та після отримання від підрядника відповідного рахунку-фактури.

Також вказаним підпунктом визначено, що вартість виконаних підрядником робіт в звітному місяці по операційному тарифу визначається в такий спосіб: P1 = Orl/A2*A0*H1, де P1 - вартість виконаних робіт з операційного тарифу, Orl - операційний тариф (грн на добу додаток F), A2 - офіційний курс гривні до дол. США, встановлений Національним банком України на дату укладення цього договору, A0 - офіційний курс гривні до дол. США встановлений Національним банком України на дату закінчення робіт у звітному періоді, вказаному в акті виконаних робіт, Н1 - фактична кількість годин роботи за операційним тарифом (годин)/24 (години).

28.09.2021 сторони уклали додаткову угоду № 27 до договору, якою погодили змінити обсяг робіт по договору та включити до переліку свердловин, які підрядник зобов`язаний пробурити за договором, свердловину № 71 Мачухського ГКР.

Позивач вказує, що відповідачем не виконано своє зобов`язання з оплати виконаних робіт та переоціненої вартості виконаних робіт до актів виконаних робіт №№ 4, 5, 6.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, вказує, що несплата грошових коштів, які включають оплати виконаних робіт та переоціненої вартості виконаних робіт до актів виконаних робіт №№ 4, 5 не є порушенням умов договору, оскільки відповідач не здійснив своєчасну оплату у зв`язку з зупиненням здійснення операцій за рахунками осіб, кінцевими бенефіціарними власниками яких є резиденти республіки білорусь та накладення арешту на майно позивача в рамках кримінального провадження № 0000163 від 11.05.2022.

Також відповідач вказує про те, що позивачем некоректно здійснено розрахунок сум, які останній просить стягнути на його користь.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Внаслідок укладення договору підряду № 2616-НГД від 04.07.2017 між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов`язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 статті статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

За змістом статті 843 Цивільного кодексу України, у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Якщо у договорі підряду не встановлено ціну роботи або способи її визначення, ціна встановлюється за рішенням суду на основі цін, що звичайно застосовуються за аналогічні роботи з урахуванням необхідних витрат, визначених сторонами. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу.

Суд також вказує, що відповідно частини 1 статті 839 Цивільного кодексу України, підрядник зобов`язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 853 Цивільного кодексу України, замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові.

Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Статтею 854 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Згідно з частиною 1 статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

На виконання умов договору, 18.02.2022, між сторонами підписано акт виконаних робіт № 4 та розрахунок до акту виконаних робіт № 4 на загальну суму 23 665 284,67 грн.

У відповідності до п. 10.2. договору, оплата за вказаним актом мала бути проведена відповідачем 21.03.2023, однак оплату по акту виконаних робіт № 4 відповідачем проведено:

- 13.07.2022 у розмірі 5 335 689,19 грн;

- 04.08.2022 у розмірі 12 221 412,63 грн;

- 03.11.2022 у розмірі 6 108 182,85 грн.

Проте, на момент здійснення оплати вказаних сум, відповідачем, в супереч приписам п. 10.2. договору, не було скориговано суму оплати, враховуючи курс долара США на дату відповідної оплати.

Відповідач вказує, що позивачем не надано документів щодо переоцінки вартості виконаних робіт, у зв`язку з чи відповідач не може підтвердити коректність розрахунку вказаної переоцінки.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, 04.11.2022 позивачем направлено на електронну адресу відповідача лист разом з довідкою-розрахунком переоцінки вартості по акту № 4.

А відтак, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення 4 988 452,40 грн є обґрунтованою, доведеною та такою, що підтверджується матеріалами справи.

На виконання умов договору позивачем на електронну адресу відповідача було направлено на погодження акт виконаних робіт № 5 від 16.03.2022.

Після усунення зауважень до акту виконаних робіт № 5, 14.04.2022 вказаний акт було погоджено (докази переписки електронною поштою наявні в матеріалах справи).

Оригінали підписаного зі сторони позивача акту виконаних робіт № від 16.03.2022 та розрахунку до нього, на суму 17 667 666,71 грн, було передано відповідачеві засобами пошти 27 червня 2022 року (копії супровідного листа та конверту містяться в матеріалах справи).

Вказані обставини сторонами не заперечуються.

Відповідач, у відзиві на позовну заяву погоджується, що неоплаченими залишилися роботи за актом № 5 роботи на загальну суму 17 667 666,71 грн.

Також відповідач у відзиві на позовну заяву погодився, що методика розрахунку переоцінки вартості виконаних робіт за актом № 5 від 16.03.2022 в сумі 3 795 181,03 грн є арифметично вірною і відповідає умовам договору.

За змістом ч. 1 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 17 667 666,71 грн та переоцінки вартості виконаних робіт за актом № 5 від 16.03.2022 в сумі 3 795 181,03 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 5 742 913,00 грн основного боргу та 1 393 505,11 грн переоцінки вартості виконаних робіт, суд вказує наступне.

Як вказувалося судом, відповідно до підпункту В) ст. 10.2. договору, оплати за визначеними цим договором чинними сервісними ставками (додаток F) проводяться впродовж 30 (тридцяти) календарних днів з моменту підписання обома сторонами акту виконаних робіт щодо відповідного об`єму в порядку, передбаченому статтею 10.1 договору, та після отримання від підрядника відповідного рахунку-фактури.

Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Тобто, виходячи зі змісту зазначеної норми, початком прострочення виконання зобов`язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано.

Листом від 03.04.2023 № 71/25 відповідач надав позивачеві зауваження/заперечення до акту здачі-приймання виконаних робіт № 6.

Як встановлено судом, листом від 18.04.2023 № 10/59 позивач прийняв зауваження відповідача щодо суми переоцінки вартості виконаних робіт за актом №6 від 07.03.2023.

Проте, позивачем до матеріалів справи не додано доказів направлення відповідачеві акту № 6 в погодженій сторонами редакції, та, відповідно, і самого акту.

Також суд вказує, що за змістом ст. 10.1. договору, усі документи, які надаються разом з Актом виконаних робіт, оплачуваних за сервісними ставками надаються підрядником за адресою: 36000, м Полтава, вул. Стрітенська, 36. Для прискорення документообігу сторони допускають обмін документами 3 застосуванням засобів електронного зв`язку (факс, електронна пошта) на адреси сторін, зазначені в цьому договорі. сторони визнають юридичну силу документів, відправлених (отриманих) за допомогою засобів електронного зв`язку на адреси сторін, зазначені в договорі, за умови подальшого направлення їх оригіналів протягом 3-х робочих днів від дати їх передачі засобами електронного зв`язку. Компанія протягом 15 календарних днів з моменту отримання акту виконаних робіт від підрядника при відсутності зауважень та/чи заперечень підписує його і передає підряднику. При наявності заперечень та/або зауважень компанія письмово повідомляє підрядника про такі заперечення та/або зауваження протягом 10 календарних днів з моменту отримання акту виконаних робіт. При отриманні від компанії мотивованих заперечень та/або зауважень акту виконаних робіт підрядник протягом 3 (трьох) робочих днів зобов`язаний усунути зазначені компанією заперечення та/або зауваження та y визначений термін повторно направити Акт виконаних робіт на адресу компанії. Компанія протягом 3 робочих днів з моменту повторного отримання акту виконаних робіт при відсутності заперечень та/або зауважень підписує його і передає підряднику. Якщо останній день строків, визначених у цьому абзаці, припадає на вихідний або неробочий святковий день, то моментом закінчення строку вважається найближчий робочий день, що передує йому.

Підпунктом В) ст. 10.2 договору встановлено, що оплати за визначеними цим договором чинними сервісними ставками (додаток F) проводяться впродовж 30 (тридцяти) календарних днів з моменту підписання обома сторонами акту виконаних робіт щодо відповідного об`єму в порядку, передбаченому статтею 10.1. договору, та після отримання від підрядника відповідного рахунку-фактури.

Таким чином, доводи позивача стосовно того, що вказаний вище акт виконаних робіт №6 від 07.03.2023 вважається узгодженим, а послуги відображені в ньому підлягають 100% оплаті відповідачем, оскільки від відповідача не надійшла аргументована відмова та зауваження щодо наданих послуг, що передбачено п. 10.1 договору є безпідставним, оскільки вказаним пунктом договору передбачено, що цей акт вважається узгодженим, а послуги відображені в ньому підлягають оплаті у разі якщо протягом 15-ти календарних днів з дати отримання Акту від Замовника не надійшли аргументовані зауваження.

А відтак, суд приходить до висновку про вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 5 742 913,00 грн основного боргу та 1 393 505,11 грн переоцінки вартості виконаних робіт є передчасними та недоведеними.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних у загальному розмірі 826 610,56 грн та інфляційні у розмірі 763 485,92 грн.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013).

Відповідно до ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Суд, перевіривши розрахунок 3% річних, як плати за користування чужими грошовими коштами за вказаний позивачем період прострочення відповідачем оплати у розмірі 826 610,56 грн вважає, що ця частина позовних вимог підлягає задоволенню у заявленому позивачем розмірі.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013).

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Згідно з положеннями ст. 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України.

Відповідно до ст. 3 вищевказаного Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.

Згідно з листом Державного комітету статистики України №11/1-5/73 від 13.02.2009 також не має практичного застосування середньоденний індекс інфляції, що може бути розрахований за формулою середньої геометричної незваженої (корінь з місячного індексу в 31 (30) степені). Так, він вказує лише на темп приросту цін за 1 день та не є показником реальної величини знецінення грошових коштів кредитора за період прострочення боржником своїх зобов`язань.

Зазначені висновки підтверджуються рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997, відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Таким чином, інфляційні мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.

Зазначене відповідає п. 6 наказу Держкомстату №265 від 27.07.2007 "Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін", відповідно до якого розрахунки базового індексу споживчих цін проводяться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули Ласпейреса. Розрахунки базового індексу споживчих цін за квартал, період з початку року і т.п. проводяться "ланцюговим" методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів.

При цьому, коли відносно кожного грошового зобов`язання, які мають різні строки виникнення, проводиться оплата частинами через короткі проміжки часу, розрахунок інфляційних втрат необхідно здійснювати щодо кожного окремого платежу, як складової загальної суми окремого грошового зобов`язання, за період з моменту виникнення обов`язку з оплати та який буде спільним для всіх платежів по конкретному грошовому зобов`язанню, до моменту фактичного здійснення платежу з подальшим сумуванням отриманих результатів для визначення загальної суми інфляційних втрат.

Крім того, необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Суд, перевіривши розрахунок інфляційних, як збільшення суми основного боргу у визначений позивачем період прострочення виконання боржником його грошового зобов`язання в зв`язку з девальвацією грошової одиниці України у розмірі 763 485,92 грн вважає, що ця частина позовних вимог підлягає задоволенню у заявленому позивачем розмірі.

Також позивачем за прострочення виконання грошового зобов`язання нараховано 6 933 297,68 грн пені.

Частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 8 додатку І до договору передбачено, що за кожен день прострочення оплати виконаних робіт та (або) інших платежів, передбачених договором, компанія сплачує підряднику пеню в розмірі денної подвійної облікової ставки, встановленої Національним Банком України, що діє у період, за який сплачується пеня, від суми простроченої заборгованості, що утворилася на останній день терміну сплати відповідно до умов цього договору з урахуванням перерахунку за курсом Національного банку України на останній день строку оплати.

Таким чином, при укладанні договору сторони визначили відповідальність за прострочення оплати виконаних робіт та (або) інших платежів.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" встановлює, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Як вбачається з відзиву на позовну заяву, відповідач вказує, що розрахунок пені за актом виконаних робіт № 4 у розмірі 3 172 262,99 грн є арифметично вірним.

Дослідивши та перевіривши наданий позивачем розрахунки суми пені, господарський суд дійшов висновку, що він є арифметично не вірним, оскільки позивачем неправильно визначено дату з якої відповідач є таким, що прострочив, а тому вимоги про стягнення з відповідача пені підлягають частковому задоволенню у розмірі 4 769 613, 68 грн.

Крім того, відповідачем заявлено про зменшення пені до 1 гривні.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положенням ст. 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Визначені наведеними нормами положення з урахуванням приписів Господарського процесуального кодексу України щодо загальних засад господарського судочинства та щодо обов`язку суду сприяти учасникам судового процесу в реалізації їхніх прав дає право суду зменшити розмір штрафних санкцій за умови, що він значно перевищує розмір завданих допущеним порушенням збитків.

Статтею 546 Цивільного кодексу України, неустойка (штраф, пеня) віднесена до переліку видів забезпечення виконання зобов`язань.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно з приписами частини 1 ст. 230 Господарського кодексу України, неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Отже, неустойка має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених ст. 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

При цьому, довести наявність обставин, які можуть бути підставою для відповідного зменшення, має заінтересована особа, яка заявила пов`язане з цим клопотання (відповідач).

Неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Господарський суд повинен надати оцінку як поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і запереченням інших учасників щодо такого зменшення.

Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Закон не визначає ані максимального розміру, на який суди можуть зменшити нараховані відповідно до договору штрафні санкції, ані будь-який алгоритм такого зменшення.

Чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Підприємництво за своєю суттю є ризикованою діяльністю, в Україні діє принцип свободи договору та заборони суперечливої поведінки, сторони добровільно уклали договір і визначили штрафні санкції, тому суд має зменшувати розмір пені саме у виключних випадках з урахуванням всіх обставин справи.

При вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій (пені) суди також беруть до уваги як обставини, прямо визначені у ст. 233 Господарського кодексу України та ст. 551 Цивільного кодексу України, так і інші обставини, на які посилаються сторони і які мають бути доведені ними. Найчастіше судами враховуються такі обставини (постанови Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №916/3211/16, від 26.01.2021 у справі №922/4294/19, від 24.02.2021 у справі №924/633/20, від 16.03.2021 у справі № 922/266/20):

- ступінь виконання зобов`язання боржником (співвідношення між сумою простроченого зобов`язання та загальною сумою зобов`язання);

- причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання;

- тривалість прострочення виконання;

- наслідки порушення зобов`язання для кредитора;

- поведінку боржника (системність порушення, чи навпаки - порушення з боку боржника мало винятковий характер; намагання/зусилля боржника погасити борг або погашення основної заборгованості на момент звернення до суду, намагання врегулювати спір в досудовому порядку, звернення з пропозиціями про реструктуризацію боргу до кредитора);

- поведінку кредитора;

- майновий стан кредитора та боржника (наявність збитків, заборгованості по виплаті заробітної плати);

- негативні наслідки стягнення неустойки з боржника, які можуть настати для нього та третіх осіб (трудового колективу, населення); ризики настання неплатоспроможності боржника;

- статус боржника, предмет діяльності боржника (забезпечення оборонних потреб, безпеки та здоров`я населення);

- майнові, а також інші інтереси сторін, які заслуговують на увагу.

Втім, закон не містить вичерпного переліку обставин, які можуть бути враховані судом при зменшенні розміру неустойки, тому боржник і кредитор мають право посилатися й на інші обставини, які мають довести, а суд оцінити при ухваленні рішення.

Суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення пені; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення пені. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи. Суд повинен належним чином мотивувати своє рішення про зменшення пені, із зазначенням того, які обставини ним враховані, якими доказами вони підтверджені, які аргументи сторін враховано, а які відхилено (ст. ст. 86, 236-238 Господарського процесуального кодексу України).

24 лютого 2022 року російською федерацією було розпочато повномасштабні військові дії проти України, у зв`язку з чим Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.

Указом Президента України від 17.05.2022 №341/20222 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" на часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 №64/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

З 18 листопада 2022 року діє Закон №2738, яким воєнний стан в Україні продовжується до 19 лютого 2023 року.

Законом № 2915-IX передбачено продовження строку дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.

Приватне акціонерне товариство "Нафтогазвидобування" є стратегічним підприємством, яке забезпечує видобуток газу на території України, де систематично здійснюються ракетні обстріли енергетичної інфраструктури.

Загальновідомим є той факт, що з лютого 2022 року росія пошкодила щонайменше 30-40% української енергетики.

Вказані факти є загальновідомими та неодноразово висвітлювалися в засобах масової інформації.

Судом встановлено, що порушення зобов`язань за договором № 2616-НГД від 04 серпня 2017 року мало місце фактично після початку військової агресії російської федерації, а пеня була нарахована за період введення воєнного стану в Україні.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Суд, з огляду на матеріали справи, з урахуванням інтересів обох сторін, причин невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, наслідків порушення зобов`язання для кредитора, поведінки сторін, прийшов до висновку про наявність існування виняткових обставин для можливості застування частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи наявні матеріали справи, доводи відповідача, враховуючи початок військової агресії рф, а також беручи до уваги інтереси позивача, відсутність доказів, які підтверджували наявність у позивача збитків, які б були спричинені простроченням саме відповідача, виходячи із загальних засад, встановлених у статті 3 Цивільного кодексу України, а саме, справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи інтереси обох сторін, суд вважає за можливе зменшити розмір штрафних санкцій на підставі ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України до 1,00 грн.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням вищевикладеного, оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді у судових засіданнях всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

З урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо заявлених до стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу суд відзначає наступне.

В якості доказів понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу останнім було долучено до матеріалів справи лише договір про надання правничої допомоги № 13/22 від 17.05.2022, ордер серії ВІ № 1117418 від 20.12.2022, акт прийому передачі послуг за вказаним договором, який складений 18.07.2023 та копії платіжних доручень.

Згідно ч. 1-3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною не буде документально доведено, що нею понесені витрати на правничу допомогу, а саме: не надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, детальний опис робіт (наданих послуг), платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для стягнення таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач подав до суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом 14.07.2023, однак в додатках до вказаного опису міститься акт прийому-передачі послуг, датований 18.07.2023.

Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Таким чином суд приходить до висновку, що позивачем не подано акту приймання-передачі наданих послуг, а відтак не доведено суду понесених витрат та наданих послуг.

Враховуючи вище викладене, та те, що відповідно до ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюються судом на підставі поданих сторонами доказів (детального опису виконаних робіт, платіжних доручень, квитанцій, актів приймання-передачі наданих послуг, розрахунку вартості наданих послуг тощо), вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягають у зв`язку з недоведеністю та не обґрунтованістю зазначених витрат.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97 від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", №49684/99 від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як законодавчо необґрунтовані та безпідставні.

Також відповідачем до суду подано до суду заяву про відстрочення виконання рішення.

Обґрунтовуючи вказану заяву відповідач вказує, що 24 лютого 2022 року російською федерацією було розпочато повномасштабні військові дії проти України, у зв`язку з чим Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Указом Президента України від 17.05.2022 №341/20222 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" на часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 №64/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. З 18 листопада 2022 року діє Закон №2738, яким воєнний стан в Україні продовжується до 19 лютого 2023 року. Законом № 2915-IX передбачено продовження строку дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.

Приватне акціонерне товариство "Нафтогазвидобування" є стратегічним підприємством, яке забезпечує видобуток газу на території України, де систематично здійснюються ракетні обстріли енергетичної інфраструктури.

Також відповідач зазначає, що загальновідомим є той факт, що з лютого 2022 року росія пошкодила щонайменше 30-40% української енергетики.

Відповідач звертає увагу суду на те, що в період з 29 травня 2022 року по 03 червня 2022 року на території всіх його об`єктів, де виконуються роботи/знаходиться обладнання позивача, було проведено обшуки з вилученням такого обладнання, про вказане свідчать наявні в матеріалах справи протоколи обшуків від 29.05.-02.06.2022, 31.05.2022, 02.06.2022, 03.06.2022. Також, відповідачем отримано в електронній (цифровій) формі з електронним цифровим підписом ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 13.06.2022 року у справі № 758/4107/22, в якій вказано про накладення арешту на майно позивача, яке було вилучене під час обшуку на території об`єктів відповідача в рамках кримінального провадження №70000163 від 11.05.2022 за ознаками складу кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 364-1 (зловживання повноваженнями службовою особою юридичної особи приватного права незалежно від організаційно-правової форми) та ч. 2 ст. 110-2 (фінансування дій, вчинених з метою насильницької зміни чи повалення конституційного ладу або захоплення державної влади, зміни меж території або державного кордону України) КК України, при цьому в ухвалі було зазначено наступне: "У зв`язку з тим, що республіка білорусь надає державі-агресору у користування територію, цивільну або військову інфраструктуру, приміщень і територій для розміщення збройних формувань та техніки, іншого рухомого або нерухомого майна, незабезпечення дотримання встановлених правил пересування та/або перетину державного кордону України, зберігання зброї, боєприпасів, вибухових речовин, військової чи спеціальної техніки, інших засобів та знарядь здійснення збройної агресії проти України, забезпечення ремонту таких засобів і знарядь, є підстави вважати, що ТОВ "Сервіс Ойл" пов`язане зі збройною агресією російської федерації проти України та кошти отримані від діяльності вказаного підприємства, майно підприємства можуть спрямовуватись на фінансування дій, вчинених з метою насильницької зміни чи повалення конституційного ладу або захоплення державної влади в Україні, у т.ч. шляхом сприяння російським окупаційним військам під час підготовки та проведення агресивної війни проти України". ????

Окрім вище наведеного, ухвалами слідчих суддів Подільського районного суду міста Києва накладено арешт на рухоме майно ТОВ "Сервіс Ойл", у тому числі на майно, що задіяне в безперервному виробничому процесі на свердловинах відповідача й перебуває у володінні товариства (ухвали слідчих суддів Подільського районного суду міста Києва від 02.06.22 у справі №758/3924/22, від 08.06.22 у справі №758/3996/22, від 08.06.22 у справі №758/4047/22, від 13.06.22 у справі №758/4107/22, від 13.06.22 у справі №758/4106/22, від 14.06.22 у справі №758/4171/22, від 14.06.22 у справі №758/3912/22, від 14.06.22 у справі №758/3913/22, від 15.06.22 у справі №758/4005/22, від 15.06.22 у справі №758/4170/22). ????

Відповідач зазначає, що одноразова сплата усієї суми боргу за рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/14493/22 та подальше звернення позивача до виконавчої служби щодо примусового стягнення суми заборгованості значно знизить інвестиційні можливості відповідача, що може призвести до значного скорочення інвестиційної програми та стрімкого зниження видобутку природного газу, що негативно вплине на енергетичну безпеку України і поставить під загрозу успішне проходження наступного осінньо-зимового періоду.

Як встановлено ч. 1 ст. 239 Господарського процесуального кодексу України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 Господарського кодексу України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Згідно з ч. 3 ст. 331 Господарського кодексу України, підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Відповідно до п. 7.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.

Стаття 326 Господарського кодексу України вказує, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 20.06.2004 у справі "Півень проти України" (п. 35) зазначено, що право на судовий розгляд, гарантований ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), захищає також виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які в країні, що поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи при цьому шкоди одній зі сторін.

Також, судом враховано позицію Європейського суд з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер. Обставини, які зумовлюють надання відстрочки виконання рішення суду повинні бути об`єктивними, непереборними, тобто виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

Так, у п. 40 рішення від 17.05.2005 у справі "Чіжов проти України" суд зазначив, що затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції. На державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці.

З підстав, умов та меж надання відстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання відстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд має забезпечувати право на судовий захист, яке полягає не лише у винесенні рішення за результатами розгляду справи, а також і забезпечення обов`язкового виконання судового рішення.

Надання ж відстрочки виконання рішення у справі, на думку суду, сприятиме належному виконанню заявником своїх наявних зобов`язань, можливості запланувати та здійснити відповідні заходи, а отже належним чином виконати рішення суду у справі та, як наслідок, буде сприяти захисту інтересів обох сторін.

Враховуючи негативні наслідки для боржника при виконанні рішення суду, матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, можливість боржника виконати судове рішення при наданні відстрочки, з дотриманням балансу інтересів сторін, з врахуванням обґрунтованості доводів заявника, суд вважає можливим задовольнити заяву Приватного акціонерного товариства "Нафтогазвидобування" частково та відстрочити виконання рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2023 у справі № 910/14493/23 строком на 6 (шість) місяців до 18.01.2024.

Керуючись ст. 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Нафтогазвидобування" (02660, м. Київ, вул. Магнітогорська, буд. 1, кімн. 42, ідентифікаційний код 32377038) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс ойл" (36000, м. Полтава, вул. Небесної Сотні, буд. 9/17, ідентифікаційний код 38516938) 17 667 666 (сімнадцять мільйонів шістсот шістдесят сім тисяч шістсот шістдесят шість) грн 17 коп. заборгованості, 8 783 633 (вісім мільйонів сімсот вісімдесят три тисячі шістсот тридцять три) грн 43 коп. переоцінки вартості виконаних робіт, 763 485 (сімсот шістдесят три тисячі чотириста вісімдесят п`ять) грн 92 коп. інфляційних втрат, 826 610 (вісімсот двадцять шість тисяч шістсот десять) грн 56 коп. 3 % річних, 1 (одна) грн 00 коп. пені, 523 685 (п`ятсот двадцять три тисячі шістсот вісімдесят п`ять) грн 96 коп. судового збору.

3. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити повністю.

4. Повернути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс ойл" (36000, м. Полтава, вул. Небесної Сотні, буд. 9/17, ідентифікаційний код 38516938) 7 508 (сім тисяч п`ятсот вісім) грн 12 коп. надміру сплаченого судового збору.

5. Відстрочити виконання рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2023 у справі № 910/14493/22 строком на шість місяців до 18.01.2024.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України подається до Північного апеляційного господарського суду протягом 20 (двадцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 27.07.2023.

Суддя О.В. Мандриченко