ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2023 р. Справа№ 910/1715/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Мальченко А.О.

Чорногуза М.Г.

Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,

за участю представників сторін:

від позивача - Мишковська Т.М.,

від відповідача - не з`явились,

розглянувши апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна"

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2023 (повний текст рішення складено 24.04.2023)

та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2023 (повний текст додаткового рішення складено 04.05.2023)

у справі № 910/1715/23 (суддя Спичак О.М.)

За позовом Фізичної особи-підприємця Рябисько Олесі Володимирівни

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна"

про стягнення 568 000, 00 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У 2023 році Фізична особа-підприємець Рябисько Олеся Володимирівна звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" про стягнення 568 000, 00 грн.

Позов обґрунтовано тим, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами Договору №00004515 від 30.11.2021 року не оплатив позивачу надані останнім послуги з перевезення вантажу за договорами-заявками від 17.01.2022 року, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 568 000, 00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.04.2023 року позовні вимоги задоволено повністю. Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" на користь Фізичної особи-підприємця Рябисько Олесі Володимирівни грошові кошти у розмірі 568 000 грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 8520 грн. 00 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач належним чином виконав свої зобов`язання за Договором №00004515 від 30.11.2021 року (за договорами-заявками від 17.01.2022 року), здійснивши перевезення вантажу на умовах, погоджених у договорах-заявках від 17.01.2022 року, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами. При цьому, місцевий господарський суд зазначив, що ті обставини, про які вказує відповідач (законодавчо встановлена заборона на здійснення видаткових операцій Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" у зв`язку з тим, що його засновником є громадянин росії) не свідчать про неможливість виконання зобов`язання Товариством з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" та не є такими, за які не відповідає відповідач, зокрема з тих підстав, що воєнні дії з росією ведуться з 2014 року.

Додатковим рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2023 року заяву Фізичної особи-підприємця Рябисько Олесі Володимирівни про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу адвоката задоволено частково. Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" на користь Фізичної особи-підприємця Рябисько Олесі Володимирівни витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 20 000 грн. 00 коп. В іншій частині заяви відмовлено.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що враховуючи складність даної справи, предмет та підстави позову у даній справі, заявлена позивачем до стягнення з відповідача сума витрат на правову допомогу адвоката не є обґрунтованою, пропорційною до предмета спору, а визначений позивачем розмір адвокатських витрат не є неминучим та розумним, що є підставою не покладати у повному обсязі понесені позивачем витрати на правову допомогу адвоката на відповідача.

Не погодившись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2023 року та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю, а також скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2023 року та прийняти нове рішення, яким в заяві про стягнення з витрат на правову допомогу адвоката відмовити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що строк виконання зобов`язань з оплати не настав, оскільки договором передбачено відтермінування виконання зобов`язань з оплати послуг в разі настання обставин непереборної сили (розділ 7 договору). Також скаржник зазначає, що враховуючи те, що неможливість виконання зобов`язань з оплати настала внаслідок дії органів влади (уряду, Національного банку України), відповідач не є особою, яка порушила права позивача.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.05.2023 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.05.2023 року відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2023 року та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2023 року, витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/1715/23.

31.05.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів з Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи №910/1715/23.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2023 року, розгляд справи призначено на 12.07.2023 року.

07.06.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів (канцелярія) Північного апеляційного господарського суду від Фізичної особи-підприємця Рябисько Олесі Володимирівни, позивача у справі, надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та програмного забезпечення "EasyCon".

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.06.2023 року клопотання Фізичної особи-підприємця Рябисько Олесі Володимирівни про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та програмного забезпечення "EasyCon" задоволено.

09.06.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів (канцелярія) Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

14.06.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів (канцелярія) Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

10.07.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів (канцелярія) Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшли додаткові письмові пояснення.

В судовому засіданні 12.07.2023 року представник позивача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином.

Згідно з п. 11, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, та зважаючи на обмежений процесуальний строк розгляду апеляційної скарги, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника відповідача.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, між 30.11.2021 року між Фізичною особою-підприємцем Рябисько Олесею Володимирівною (експедитор 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" (експедитор 2) укладено Договір №00004515 про надання транспортно-експедиційних послуг по здійсненню перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному, міжміському та місцевому сполученні, відповідно до умов якого експедитор 1 зобов`язується виконати перевезення вантажів автомобільним транспортом за замовленням експедитора 2 у міжнародному та/або міжміському та/або місцевому сполученні і надати додаткові послуги, необхідні для доставки вантажу. (а.с. 11-17).

Відповідно до п. 2.2 Договору експедитор 1 організовує перевезення вантажів на підставі письмових заявок експедитора 2, які є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно з п. 4.2 Договору ціни, що відповідають конкретному перевезенню (групі однотипних перевезень), узгоджуються додатково перед кожним перевезенням (групою перевезень) в заявці.

Відповідно до п. 4.4 Договору оплата послуг експедитора 1 здійснюється експедитором 2 протягом 20 банківських днів після одержання належним чином оформлених оригіналу товарно-транспортних документів (CMR або ТТН) з відповідними відмітками одержання вантажу і оригіналів: заявки, договору, рахунку, податкової накладної та акту виконаних робіт, оформлених згідно з чинним законодавством України.

Згідно з п. 9.1 Договору даний договір набирає чинності з моменту підписання і діє протягом 1 календарного року чи до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Якщо за 30 календарних днів до закінчення строку дії даного договору жодна із сторін не виявить письмово бажання його розірвати, відповідно договір вважається продовженим на той же термін і на тих же умовах (п. 9.3 Договору).

17.01.2022 року між сторонами було підписано Договір-заявку до Договору №00004515 від 30.11.2021 року, в якому сторони погодили перевезення позивачем вантажу за маршрутом Київ - Улан Батор; вартість послуг - " 10 000, 00 дол. США по курсу НБУ на момент завантаження, з них передоплата на момент завантаження, остача 10-12 банківських днів після одержання належним чином оформлених оригіналів документів: акт, рахунок, договір, CMR, зареєстрована податкова накладна у відповідності до п. 4.4 договору". (а.с. 19).

Також, 17.01.2022 року між сторонами було підписано Договір-заявку до Договору №00004515 від 30.11.2021 року, в якому сторони погодили перевезення позивачем вантажу за маршрутом Київ - Улан Батор; вартість послуг - " 10 000, 00 дол. США по курсу НБУ на момент завантаження, з них передоплата на момент завантаження, остача 10-12 банківських днів після одержання належним чином оформлених оригіналів документів: акт, рахунок, договір, CMR, зареєстрована податкова накладна у відповідності до п. 4.4 договору". (а.с. 20).

Як зазначає позивач, він належним чином виконав свої зобов`язання за Договором №00004515 від 30.11.2021 року (за договорами-заявками від 17.01.2022 року), здійснивши перевезення вантажу на умовах, погоджених у договорах-заявках від 17.01.2022 року, що підтверджується міжнародними товарно-транспортними накладними CMR934105 та CMR255718. (а.с. 21-22).

Крім того, між позивачем та відповідачем були складені (підписані та скріплені печаткою відповідача) акти надання послуг, а саме: Акт надання послуг №10 від 09.02.2022 року на суму 284 000, 00 грн. та Акт надання послуг №11 від 09.02.2022 року на суму 284 000, 00 грн. (оригінали долучені позивачем до матеріалів справи 22.02.2023 року). (а.с. 25-26).

Відповідач в свою чергу не заперечує факт належного виконання позивачем своїх зобов`язань за договором.

Також, між сторонами було складено Акт звірки взаєморозрахунків станом на 25.04.2022 року, в якому головним бухгалтером Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" підтверджено існуючу заборгованість перед позивачем у сумі 568 000, 00 грн. (а.с. 27).

Позивачем долучено до матеріалів справи копію Гарантійного листа відповідача №2/02-05 від 02.05.2022 року, в якому відповідач гарантує сплату позивачу заборгованості у розмірі 568 000, 00 грн. після розблокування рахунків Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна". (а.с. 37).

Отже, спір у даній справі на думку позивача виник у зв`язку з тим, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами Договору №00004515 від 30.11.2021 року не оплатив позивачу надані останнім послуги з перевезення вантажу за договорами-заявками від 17.01.2022 року, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 568 000, 00 грн.

Відповідач в свою чергу посилається на норми ст. 607 Цивільного кодексу України та зауважує, що невиконання ним обов`язку з оплати наданих позивачем послуг з перевезення обумовлене блокуванням операцій на рахунку відповідача згідно з Законом України "Про основні засади примусового вилучення в Україні об`єктів права власності російської федерації та її резидентів" (засновником Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" є громадянин росії).

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Положеннями ст. 909 Цивільного кодексу України, ст. 307 Господарського кодексу України передбачено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до ч. 2 ст. 909 Цивільного кодексу України договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Приписами ч. 3 ст. 909 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 307 Господарського кодексу України передбачено, що укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ч. 1 ст. 306 Господарського кодексу України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами.

Згідно з ч. 3 ст. 306 Господарського кодексу України перевезення вантажів здійснюють вантажний залізничний транспорт, автомобільний вантажний транспорт, морський вантажний транспорт та вантажний внутрішній водний транспорт, авіаційний вантажний транспорт, трубопровідний транспорт, космічний транспорт, інші види транспорту.

Відповідно до ч. 1 ст. 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень (ч. 2 ст. 307 Господарського кодексу України).

Згідно з ч. 2 ст. 310 Господарського кодексу України одержувач зобов`язаний прийняти вантаж, який прибув на його адресу. Він має право відмовитися від прийняття пошкодженого або зіпсованого вантажу, якщо буде встановлено, що внаслідок зміни якості виключається можливість повного або часткового використання його за первісним призначенням.

Як вже було зазначено вище, позивач належним чином виконав свої зобов`язання за Договором №00004515 від 30.11.2021 року (за договорами-заявками від 17.01.2022 року), здійснивши перевезення вантажу на умовах, погоджених у договорах-заявках від 17.01.2022 року, що підтверджується міжнародними товарно-транспортними накладними CMR934105 та CMR255718, Актом надання послуг №10 від 09.02.2022 року на суму 284 000, 00 грн. та Актом надання послуг №11 від 09.02.2022 року на суму 284 000, 00 грн.

Крім того, колегія суддів вже зазначала, що між сторонами було складено Акт звірки взаєморозрахунків станом на 25.04.2022 року, в якому головним бухгалтером Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" підтверджено існуючу заборгованість перед позивачем у сумі 568 000, 00 грн., а відповідач в свою чергу не заперечує факт надання послуг позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 4.4 Договору оплата послуг експедитора 1 здійснюється експедитором 2 протягом 20 банківських днів після одержання належним чином оформлених оригіналу товарно-транспортних документів (CMR або ТТН) з відповідними відмітками одержання вантажу і оригіналів: заявки, договору, рахунку, податкової накладної та акту виконаних робіт, оформлених згідно з чинним законодавством України.

Зі змісту договорів-заявок від 17.01.2022 року вбачається, що сторонами було погоджено, що кінцеві розрахунки проводяться протягом 10-12 банківських днів після одержання належним чином оформлених оригіналів документів: акт, рахунок, договір, CMR, зареєстрована податкова накладна у відповідності до п. 4.4 договору.

У зв`язку з введенням воєнного стану, оригінали документів, які передбачені п. 4.4 Договору позивач направив 19.04.2022 року, що вбачається з копію накладної Нової пошти. (а.с. 99-100).

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що строк виконання відповідачем обов`язку зі сплати на користь позивача грошових коштів у розмірі 568 000, 00 грн. є таким, що настав, а оскільки наявність та розмір заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" за Договором №00004515 від 30.11.2021 року у сумі 568 000, 00 грн. підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Рябисько Олесі Володимирівни про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" заборгованості у розмірі 568 000, 00 грн. обґрунтовано задоволені місцевим господарським судом у повному обсязі.

Щодо посилання скаржника на те, що строк виконання зобов`язань з оплати не настав, оскільки договором передбачено відтермінування виконання зобов`язань з оплати послуг в разі настання обставин непереборної сили (розділ 7 договору) колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до п. 7.1. Договору сторони звільняються від відповідальності за даним договором у випадку настання форс-мажорних обставин - таких, як війни, повені, епідемії, страйки, ембарго, дії органів влади і уряду, що виникли після укладання даного договору або підтвердження заявки.

Згідно з п. 7.2. Договору якщо кожне з таких обставин безпосередньо спричинило невиконання зобов`язань в обумовлений термін, відповідно цей термін відсувається на час дії форс-мажорних обставин.

Пунктом 7.3. Договору передбачено, що факт форс-мажорних обставин підтверджується документом, виданим компетентним державним органом.

Сторона, для якої створилася неможливість виконання своїх зобов`язань, повинна негайно в письмовій формі повідомити іншу сторону про початок і припинення вищевказаних обставин, але в будь-якому випадку не пізніше, ніж за 3 дні з моменту їх настання чи припинення. Неповідомлення чи несвоєчасне повідомлення позбавляє сторону права посилатися на будь-яку з вище вказаних обставин, як на підстав, що звільняє від відповідальності за невиконання зобов`язань. (п. 7.4. Договору).

В апеляційній скарзі відповідач посилається зокрема на те, що Торгово-Промислова палата України 28.02.2022 року оприлюднила лист № 2024/02.0.-7.1 від 28.02.2022 року, в якому зазначено, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, що стало підставою для введення воєнного стану з 05 години 30 хвилини 24 лютого 2022 року, ТТП підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності по договору, виконання яких настало згідно з умовами договору і виконання яких стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин.

Відповідно до ст.14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно (ч.1).

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо (ч.2).

Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

Таких висновків дотримується Верховний Суд у постановах від 16.07.2019 року у справі №917/1053/18, від 09.11.2021 року у справі №913/20/21, від 30.05.2022 року у справі №922/2475/21, від 14.06.2022 року у справі №922/2394/21 та у постанові від 01.06.2021 року у справі №910/9258/20.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 25.01.2022 року у справі №904/3886/21, належним підтвердженням існування форс-мажорних обставин (доказом існування обставин непереборної сили, які звільняють сторону від відповідальності за невиконання умов договору) є відповідний сертифікат Торгово-промислової палати.

Отже, виходячи з наведених норм законодавства та умов договору оренди обладнання, підтвердженням існування форс-мажорних обставин є відповідний сертифікат Торгово-промислової палати України чи уповноваженої нею регіональної торгово-промислової палати.

При цьому лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1, на який міститься посилання в апеляційній скарзі, не є сертифікатом про форс-мажорні обставини у контексті викладених вище положень законодавства.

В той же час, колегія суддів приймає до уваги посилання скаржника на запроваджений в країні воєнний стан, враховує можливі ризики для безпеки здоров`я та життя людини, пов`язані з військовою агресією та необхідністю забезпечення безпеки життю та здоров`ю людини.

У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2021 року у справі №913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Воєнний стан на території України не означає, що скаржник не може здійснювати підприємницьку діяльність. Більше того, держава на даний час заохочує розвиток підприємницької діяльності з метою позитивного впливу на економіку країни (зменшення податків, митних платежів тощо). Відповідачем не надано доказів того, що всі працівники (чи їх частина), керівник підприємства, інші посадові особи мобілізовані та перебувають у складі Збройних Сил України, тимчасово не виконують професійні обов`язки у зв`язку з воєнними діями, все, або частина складу рухомого майна підприємства задіяні під час тих чи інших заходів, що б перешкоджало суб`єкту господарювання здійснювати підприємницьку діяльність під час введеного воєнного стану.

Отже, посилання скаржника на розділ 7 Договору колегія суддів не приймає, оскільки вказаним розділом передбачено, що обставини, які безпосередньо спричинили невиконання зобов`язань в обумовлений термін, відповідно цей термін відсувається на час дії форс-мажорних обставин мають бути підтверджені документом, виданим компетентним державним органом.

Однак, скаржником не надано суду такого документа, зокрема сертифікат Торгово-промислової палати України чи уповноваженої нею регіональної торгово-промислової палати.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу, що в даному випадку спір між сторонами стосується суми основного боргу відповідача, та не вирішується питання про притягнення його до відповідальності за порушення зобов`язань.

Щодо посилання скаржника, що оскільки засновниками ТОВ «Вєста Україна» є громадяни російської федерації то відповідно до Закону України «Про основні засади примусового вилучення в Україні об`єктів права власності російської федерації та її резидентів», видаткові операції по рахунках товариства були заблоковані колегія суддів зазначає наступне.

Як зазначає скаржника на його запит НБУ та обслуговуючий банк зазначили, які видаткові операції по рахунку ТОВ «Вєста Україна» під час військового стану є можливими. Видаткові операції на виконання господарських договорів товариства були зупинені згідно п. 15 Постанови Правління НБУ від 04 березня 2022 року № 36 «Про внесення змін до Постанови Правління НБУ № 18 від 24 лютого 2022 року «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану».

Отже, на думку скаржника зупинення видаткових операцій по банківському рахунку відповідача внаслідок дій органів влади не просто впливає, а об`єктивно унеможливлює виконання грошових зобов`язань перед контрагентами.

Відповідно до статті 607 ЦК України зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Водночас, доводи відповідача про те, що він не має можливості виконати свої зобов`язання, у зв`язку із забороною банкам, на підставі постанови НБУ №18 від 24.02.2022 року, здійснювати видаткові операції за рахунками юридичних осіб (крім банків), кінцевими бенефіціарними власниками яких є резиденти рф, суд не приймає, оскільки обмеження видаткових операцій, які введені Національним банком України, не є підставою для звільнення відповідача від обов`язку виконання договірного зобов`язання.

Крім цього, колегія суддів враховує, що відповідач не подав доказів, які свідчать, що ним вживались заходи для виконання обов`язку з оплати послуг з перевезення до моменту введення заборон відповідно до постанови НБУ №18 від 24.02.2022 року.

За цих обставин колегія суддів вважає відсутніми підстави для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання договірних зобов`язань.

Враховуючи встановлений судом факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань щодо своєчасної оплати перевезення, колегія суддів вважає правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 568 000, 00 грн.

Щодо оскарження додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2023 року у справі №910/1715/23 колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, скаржником не наведено жодного обґрунтування з яких підставі він вважає, що в даному випадку наявні підстави для скасування додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2023 року у справі №910/1715/23.

Зміст апеляційної скарги стосується лише обставин щодо не згоди скаржника з основним рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2023 року у справі №910/1715/23.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат та пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (ч. 1 ст. 124 ГПК України).

Як встановлено судом першої інстанції у позовній заяві позивач вказав, що орієнтовний розмір витрат на правову допомогу адвоката становить 30 000, 00 грн. Також, у судовому засіданні 12.04.2023 року позивачем було заявлено про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 30 000, 00 грн.

Частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

10.01.2023 року між адвокатом Мишковською Т.М. та Фізичною особою-підприємцем Рябисько Олесею Володимирівною (клієнт) укладено Договір №09/23 про надання правничої допомоги, відповідно до умов якого клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання на представництво та захист його інтересів в порядку та на умовах, визначених цим договором, в усіх судових установах, органах державної влади, правоохоронних органах, інших підприємствах, установах, організаціях, незалежно від форми власності, з усіма правами, які надані законом позивачу, відповідачу, третій особі і потерпілому, у тому числі з правом повної або часткової відмови від позовних вимог, визнання позову, зміни предмета позову, укладення мирової угоди, оскарження рішення суду, одержання виконавчого листа та пред`явлення його до виконання, з питання подачі позову та супроводження судової справи щодо стягнення коштів в ТОВ "Вєста Україна", а клієнт зобов`язується оплатити такі послуги. (а.с. 222-224).

Відповідно до п. 2.1 Договору правнича допомога надається адвокатом клієнту шляхом усного та письмового консультування, складання проектів необхідних процесуальних документів, заяв, скарг, клопотань, претензій та позовних заяв, апеляційних та касаційних скарг, скарг в порядку виключного провадження, представництво та захист інтересів клієнта в усіх судових установах, органах державної влади, правоохоронних органах, інших підприємствах, установах, організаціях, незалежно від форм власності.=

За надання послуги з правової допомоги клієнт сплачує адвокату плату у формі гонорару. Розмір плати, її сума, умови та порядок внесення визначаються в Додатку №1 до цього договору.

У Додатку №1 до Договору сторони погодили, що розмір гонорару становить 30 000, 00 грн., оплата здійснюється шляхом сплати авансу 15 000, 00 грн. в день укладення договору, решта суми сплачується до ухвалення рішення судом першої інстанції. (а.с. 225).

23.01.2023 року між сторонами складено Акт здачі-приймання робіт (надання послуг) на суму 15 000, 00 грн. (підготовка та подання позовної заяви про стягнення коштів з ТОВ "Вєста Україна" до Господарського суду міста Києва). (а.с. 226).

11.01.2023 року позивач сплатив на користь адвоката гонорар у розмірі 15 000, 00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №155 від 11.01.2023 року. (а.с. 229).

Також, 12.04.2023 року між сторонами складено Акт здачі-приймання робіт (надання послуг) на суму 15 000, 00 грн. (підготовка та подання заяви про забезпечення позову - 5 000, 00 грн ; участь в судових засіданнях - 10 000, 00 грн.). (а.с. 227).

27.02.2023 року позивач сплатив на користь адвоката гонорар у розмірі 15 000, 00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №133 від 27.02.2023 року. (а.с. 227).

Окрім того, відповідачем в суді першої інстанції було подано клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу. (а.с. 235-243).

Вказане клопотання було обґрунтоване тим, що витрати у сумі 5 000, 00 грн. за підготовку та подання заяви про забезпечення позову не слід покладати на відповідача, оскільки судом було відмовлено у задоволенні вказаної заяви. Крім того, відповідач вказував, що робота адвоката не включала в себе ні розрахунків процентів, штрафів, пені, клопотань про залучення третіх осіб, витребування доказів чи призначення експертиз.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених.

Згідно приписів ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, суд зобов`язаний розподілити судові витрати за наслідками розгляду господарського спору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

Частиною 4 ст. 126 ГПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Водночас, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом щодо відсутності підстав для покладення на відповідача витрат, пов`язаних з підготовкою та поданням заяви про забезпечення позову, оскільки ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.03.2023 року було відмолено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.

Окрім цього, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано врахував складність даної справи, предмет та підстави позову у даній справі, та правомірно дійшов висновку, що заявлена позивачем до стягнення з відповідача сума витрат на правову допомогу адвоката не є обґрунтованою, пропорційною до предмета спору, а визначений позивачем розмір адвокатських витрат не є неминучим та розумним, що є підставою не покладати у повному обсязі понесені позивачем витрати на правову допомогу адвоката на відповідача.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо часткового задоволення заяви Фізичної особи-підприємця Рябисько Олесі Володимирівни та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" витрати на правову допомогу адвокат у сумі 20 000, 00 грн.

При цьому, оскільки колегія суддів вище встановила, що судом першої інстанції обґрунтовано задоволено позовні вимоги та підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2023 року у справі №910/1715/23 немає, то додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2023 року у справі №910/1715/23 слід також залишити без змін.

З огляду на вищевикладене колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що місцевий господарський суд виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні господарського суду Господарського суду міста Києва повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами дослідженими в судовому засіданні.

Отже, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано відповідачу вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєста Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2023 року та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2023 року у справі №910/1715/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2023 року та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2023 року у справі № 910/1715/23 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/1715/23.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 12.07.2023 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді А.О. Мальченко

М.Г. Чорногуз