РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.07.2023Справа № 910/7271/23
Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи за позовом Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" Державного підприємства "Спеціалізована зовнішньоторговельна фірма "Прогрес" до Державного підприємства "Завод 410 ЦА" про стягнення 155 803,10 грн,

без виклику представників сторін (без проведення судового засідання),

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У травні 2023 року Дочірнє підприємство Державної компанії "Укрспецекспорт" Державне підприємство "Спеціалізована зовнішньоторговельна фірма "Прогрес" (далі - Фірма) звернулося до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом про стягнення з Державного підприємства "Завод 410 ЦА" (далі - Підприємство) 155 803,10 грн, з яких: 92 245,71 грн - основна заборгованість, 63 557,30 грн - пеня.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем покладених на нього зобов`язань за договором комісії від 26 березня 2021 року № Д-38-15/2021/П/NT-1-11-21.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15 травня 2023 року дану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/7271/23 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання).

26 травня 2023 року на адресу суду від Підприємства надійшов відзив на позовну заяву від 22 травня 2023 року вих. № 51-788, у якому останнє заперечувало проти задоволення позову, вказувало на те, що невиконання зобов`язань за договором зумовлене настанням форс-мажорних обставин: запровадженням на всій території України дії карантину та введенням в Україні воєнного стану з 24 лютого 2022 року. Тому, на думку відповідача, у силу положень частини 1 статті 617 ЦК України та пункту 5.1. договору, він звільнений від відповідальності за неналежне виконання договірних зобов`язань.

14 червня 2023 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив від 6 червня 2023 року за вих. № Pr 07/1715, у якій останній навів свої доводи та аргументи на спростування правової позиції відповідача, зазначивши, що настання форс-мажорних обставин не звільняє боржника від виконання договірного грошового зобов`язання у строки, встановлені цим договором та чинним законодавством України, з огляду на те, що договір комісії від 26 березня 2021 року був укладений сторонами в період дії карантину, що спростовує посилання Підприємства на зазначену обставину, як на підставу неможливості виконання ним своїх зобов`язань за вказаним правочином. У свою чергу, заборгованість відповідача перед Фірмою утворилася до початку воєнного стану в Україні. Крім того, Підприємство не довело настання для нього обставин непереборної сили у передбаченому договором порядку.

20 червня 2023 року на адресу суду від позивача надійшла заява від 13 червня 2023 року за вих. № Pr 07/1795, у якій останній повідомив про те, що ціна позову не змінилася.

Жодних інших клопотань та заяв по суті справи від сторін не надходило.

Відповідно до частин 5, 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України (далі ? ГПК України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Враховуючи подання позивачем та відповідачем заяв по суті спору, беручи до уваги відсутність будь-яких клопотань сторін, у яких останні заперечували проти розгляду даної справи по суті, а також зважаючи на наявність у матеріалах справи усіх документів та доказів, необхідних для повного, всебічного та об`єктивного її розгляду, суд дійшов висновку про можливість вирішення по суті наведеної справи за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

26 березня 2021 року між Підприємством та Фірмою було укладено договір комісії № Д-38-15/2021/П/NT-1-11-21, за умовами якого остання зобов`язалась від свого імені, за плату та рахунок Підприємства, за його дорученням, вчинити один або декілька правочинів щодо забезпечення участі відповідача в 9-й Міжнародній оборонній виставці "IQDEX-2021", яка проходила з 10 по 13 квітня 2021 року в місті Багдад, Республіка Ірак, у складі об`єднаної експозиції Державного концерну «Укроборонпром» (пункт 1.1. зазначеної угоди).

Даний правочин підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками цих юридичних осіб.

У додатку № 1 до договору між сторонами було погоджено перелік послуг, щодо яких Фірмою за дорученням Підприємства вчиняються правочини, а саме - оренда обладнаної експозиційної площі для двох учасників на увесь період виставки "IQDEX-2021", загальною вартістю 2 600,00 Євро.

Фірма зобов`язалася, зокрема, по виконанню доручення Підприємства надати підтверджений копіями первинних облікових й інших документів звіт та акт наданих послуг, які складаються та подаються відповідачу в письмовій формі впродовж 30 календарних днів по виконанню доручення (пункт 3.1.4. договору).

У свою чергу, за умовами пункту 3.2. договору Підприємство зобов`язалося: забезпечити Фірму коштами на умовах, викладених у розділі 4 цього договору; відшкодувати витрати, понесені Фірмою на виконання доручення за даним правочином, а саме: витрати на оренду необладнаної внутрішньої виставкової площі; витрати на заходи із монтажу, демонтажу, оформлення та обладнання внутрішньої виставкової площі; витрати на оренду необхідного обладнання; витрати на транспортування витратних (рекламних та сувенірних) матеріалів, що споживаються під час проведення виставки (додаток № 4 до договору); витрати, пов`язані з придбанням валютних коштів для оплати послуг, щодо яких Фірмою вчиняються правочини (додаток № 1 до договору); витрати на нотаріальне засвідчення перекладів документів; витрати на оформлення перепусток (у тому числі на авто) для членів делегації; інші фактично понесені та документально підтверджені витрати, які безпосередньо стосуються виконання даної угоди.

Відповідно до пункту 4.2. договору витрати Фірми на забезпечення виконання доручення визначаються за первинними обліковими документами та зазначаються у звіті.

Підприємство зобов`язане приймати звіт Фірми, акти наданих послуг, розглядати їх, затверджувати протягом 30 календарних днів та, у випадку відсутності заперечень, - повертати вказані документи на адресу останньої. У разі наявності заперечень до вказаних документів, Підприємство зобов`язується протягом 30 календарних днів письмово повідомляти про їх наявність та зміст, а у разі ненадходження таких заперечень у вищевказаний строк - відповідний звіт вважається прийнятим Підприємством (пункт 3.5. договору).

Пунктом 4.1 договору визначено, що Фірма здійснює платежі за окремими укладеними правочинами за рахунок наданих Підприємством коштів.

Відповідно до пункту 4.4. даного правочину Підприємство у строк, що не перевищує 10 банківських днів з дати укладення договору, але не пізніше 5 квітня 2021 року, здійснює передплату в часткове забезпечення Фірми коштами на витрати з монтажу, демонтажу, оформлення, обладнання внутрішньої виставкової площі (у тому числі оренду обладнання) та інші супутні послуги шляхом безготівкового перерахування на рахунок останньої суми в гривнях (без ПДВ), еквівалентної 2 600,00 Євро за офіційним курсом НБУ на дату перерахування таких коштів.

За виконання доручення Підприємство зобов`язується сплатити Фірмі комісійну плату в розмірі 5% від фактичної суми її витрат, у тому числі ПДВ (20%). Остаточний розрахунок, а саме: витрати Фірми на забезпечення виконання доручення та комісійна плата, перераховуються Підприємством на підставі виставленого рахунку не пізніше 35 календарних днів з дати отримання звіту Фірми (пункти 4.3. та 4.5. договору).

Пунктом 8.1. договору визначено, що останній набирає чинності з дати його підписання обома сторонами і діє до повного виконання ними своїх зобов`язань, але не пізніше ніж 31 грудня 2021 року.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи копій: звіту Фірми від 11 травня 2021 року та акту наданих послуг від цієї ж дати, на виконання умов вищевказаного договору останньою було вчинено правочин щодо забезпечення участі Підприємства в 9-й Міжнародній оборонній виставці "IQDEX-2021", яка проходила з 10 по 13 квітня 2021 року в місті Багдад, Республіка Ірак, шляхом забезпечення оренди, оформлення та обладнання 2 кв.м експозиційної площі "Експонент". Вказані звіт та акт підписані уповноваженими представниками сторін без заперечень та зауважень з боку Підприємства.

Згідно з актом наданих послуг від 11 травня 2021 року відповідач, з урахуванням приписів пункту 4.3. договору, повинен був сплатити на користь Фірми 87 024,26 грн понесених нею витрат на забезпечення виконання доручення Підприємства, а також 5 221,45 грн комісійної плати.

Позаяк, в обумовлений договором строк Підприємство своїх зобов`язань у частині повної та своєчасної оплати наданих позивачем послуг на загальну суму 92 245,71 грн не виконало, у зв`язку з чим 16 березня 2023 року Фірма направила на адресу відповідача претензію від цієї ж дати за вих. № Pr 07/876 з вимогою сплатити вищевказану заборгованість. Однак дана претензія залишена відповідачем без задоволення.

При цьому, суд зазначає, що ані у відповіді на претензію Фірми щодо сплати заборгованості від 4 квітня 2023 року № 648, ані у відзиві на позовну заяву від 22 травня 2023 року вих. № 51-788 Підприємство не заперечувало проти наявності у нього зазначеної заборгованості.

Відповідно до частин 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Згідно з частиною 1 статті 1013 ЦК України комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії.

За змістом статті 1022 ЦК України після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії. Комітент, який має заперечення щодо звіту комісіонера, повинен повідомити його про це протягом тридцяти днів від дня отримання звіту. Якщо такі заперечення не надійдуть, звіт вважається прийнятим.

Статтею 1024 ЦК України передбачено право комісіонера на відшкодування витрат, зроблених ним у зв`язку з виконанням договору комісії. Так, комісіонер має право на відшкодування витрат, зроблених ним у зв`язку з виконанням своїх обов`язків за договором комісії, зокрема у випадку, якщо він або субкомісіонер вжив усіх заходів щодо вчинення правочину, але не міг його вчинити за обставин, які від нього не залежали.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин зобов`язані виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Оскільки матеріалами справи підтверджена наявність у відповідача заборгованості за договором комісії від 26 березня 2021 року № Д-38-15/2021/П/NT-1-11-21 на суму 92 245,71 грн, яка не заперечується останнім, позовні вимоги в частині стягнення основного боргу є такими, що підлягають задоволенню в зазначеному розмірі.

Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем узятих на себе зобов`язань за договором, позивач просив суд стягнути з Підприємства 63 557,30 грн пені, нарахованої на суму основної заборгованості за період прострочення з 15 червня 2021 року до 4 травня 2023 року.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частин 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з частинами 2, 3 вищезазначеної статті штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

Приписами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з частиною 2 статті 231 ГК України у разі, якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, за порушення строків виконання зобов`язання, якщо інше не передбачено законом чи договором, стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення.

Слід також зазначити, що штрафні санкції, передбачені частиною 2 статті 231 ГК України, застосовуються у разі порушення строків виконання негрошового зобов`язання.

Судом встановлено, що Підприємство та Фірма відносяться до суб`єктів господарювання, які належать до державного сектора економіки.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (частина 6 статті 231 ГК України).

Зі змісту положень статті 231 ГК України вбачається, що остання носить диспозитивний характер, оскільки передбачає можливість встановлення сторонами розміру пені безпосередньо в укладеному між ними договорі.

За умовами пункту 6.1. договору в разі порушення строку перерахування за ним коштів, відповідач зобов?язується сплатити пеню в розмірі 0,1% від неперерахованої вчасно суми за кожний день порушення строку.

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Однак пунктом 7 Розділу IX Прикінцевих положень ГК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний пункт був введений в дію на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі - Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX), який набрав чинності з 2 квітня 2020 року.

На час звернення позивача до суду з даним позовом на всій території України тривав карантин, який був установлений згідно постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" № 211 з 12 березня 2020 року та продовжений згідно постанови Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2023 року № 383 до 30 червня 2023 року.

За таких обставин, дія Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX фактично надає можливість нараховувати штрафні санкції більше, ніж за шість місяців.

Враховуючи викладене, нарахування Фірмою пені більше ніж за 6 місяців є обґрунтованим.

При цьому, частиною 1 статті 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Тобто, нарахування пені повинне здійснюватися не з 15 червня 2021 року, а з 16 червня 2021 року.

Враховуючи викладене, судом здійснено власний розрахунок заявленої до стягнення пені за належний період прострочення виконання зобов`язання відповідачем - з 16 червня 2021 року по 4 травня 2023 року (включно).

За перерахунком суду, обґрунтований розмір пені складає 63 465,05 грн. Відтак, вказана позовна вимога підлягає задоволенню у вищезазначеному розмірі. У задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача 92,25 грн пені слід відмовити у зв`язку з її необґрунтованістю.

При цьому, суд також вважає необґрунтованими доводи відповідача щодо наявності підстав для звільнення його від відповідальності за невиконання своїх зобов`язань за договором, у зв`язку з настанням форс-мажорних обставин з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

За змістом частини 2 статті 218 ГК України підставою для звільнення від відповідальності є тільки непереборна сила, що одночасно має ознаки надзвичайності та невідворотності.

Таким чином, для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання згідно з вищенаведеними нормами особа, яка порушила зобов`язання, повинна довести: наявність обставин непереборної сили; їх надзвичайний характер; неможливість попередити за даних умов завдання шкоди; причинний зв`язок між цими обставинами і понесеними збитками.

Окрім того, повинен бути наявний елемент неможливості переборення особою перешкоди або її наслідків (альтернативне виконання). Відтак, для звільнення від відповідальності сторона також повинна довести неможливість альтернативного виконання зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 1 жовтня 2020 року в справі № 904/5610/19.

Разом із цим, за умовами пунктів 5.1., 5.2., 5.4. та 5.5. договору сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань, якщо воно стало наслідком виникнення форс-мажорних обставин (дії нездоланної сили, яка не залежить від волі сторін), а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, інші обставини регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади та органів місцевого самоврядування, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо. Сторони звільняються від виконання своїх зобов`язань на час дії зазначених обставин. Достатнім доказом дії форс-мажорних обставин є документ, виданий Торгово-промисловою палатою України. Сторона, що не може виконати свої зобов`язання через такі обставини, повинна в термін не довше 7 календарних днів сповістити про це іншу сторону в письмовій формі. В іншому разі сторона не може посилатися на обставини форс-мажору як підставу продовження строку виконання зобов`язань.

Частиною 1 статті 141 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні" встановлено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Отже, тільки відповідний сертифікат торгово-промислової палати є документом, який підтверджує виникнення форс-мажорних обставин та строк їх дії.

Проте у порушення приписів чинного законодавства та умов договору на підтвердження форс-мажорних обставин відповідач не надав відповідного документа.

У свою чергу, надане відповідачем повідомлення Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 не є належним та допустимим доказом, що підтверджує наявність обставин непереборної сили, оскільки у ньому не зазначено, яким чином відповідні форс-мажорні обставини впливають на конкретне зобов`язання.

Крім того, судом встановлено, що всупереч вищезазначених пунктів договору в матеріалах даної справи відсутні будь-які докази повідомлення позивача у визначеному цим правочином порядку про настання форс-мажорних обставин, на які посилався відповідач у своєму відзиві.

За таких обставин, доводи відповідача про настання форс-мажорних обставин є необґрунтованими.

Інші доводи, на які посилалися сторони під час розгляду даної справи, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги, як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду про часткове задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, позовні вимоги Фірми підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 236-238, 240, 241, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Завод 410 ЦА" (03151, місто Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 94; ідентифікаційний код 01128297) на користь Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" Державного підприємства "Спеціалізована зовнішньоторговельна фірма "Прогрес" (04074, місто Київ, вулиця Автозаводська, будинок 2; ідентифікаційний код 05311609) 92 245 (дев`яносто дві тисячі двісті сорок п`ять) грн 71 коп. основної заборгованості, 63 465 (шістдесят три тисячі чотириста шістдесят п`ять) грн 05 коп. пені та 2 682 (дві тисячі шістсот вісімдесят дві) грн 41 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 17 липня 2023 року.

Суддя Є.В. Павленко