АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2023 року м. ОдесаСправа № 916/2713/22
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Діброви Г.І., Разюк Г.П.

секретар судового засідання Чеголя Є.О.

За участю представників учасників справи:

від ФОП Райчевої Л.В. - адвокат Хаджи І.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Райчевої Лідії Василівни

на рішення Господарського суду Одеської області від 06.03.2023

по справі №916/2713/22

за позовом Фізичної особи-підприємця Сердюк Ольги Миколаївни

до Фізичної особи-підприємця Райчевої Лідії Василівни

про стягнення 334 024,84 грн

ВСТАНОВИВ

У жовтні 2022 Фізична особа-підприємець Сердюк Ольга Миколаївна (далі - ФОП Сердюк О.М.) звернулась до Господарського суду Одеської області із позовом в якому просила стягнути з Фізичної особи-підприємця Райчевої Лідії Василівни (далі - ФОП Райчева Л.В.) на свою користь 334 024,84 грн, з яких 54 916,13 грн основного боргу, 268 369,20 грн штрафу, 8008,11 грн пені та 2 731,40 грн заборгованість за комунальні послуги.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором суборенди в частині повної та своєчасної сплати суборендної плати.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 06.03.2023 по справі №916/2713/22 позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 54 916,13 грн основного боргу, 268 369,20 грн. штраф, 7953,97 грн пені, 2 731,40 грн заборгованість за комунальні послуги та 5009,56 грн витрат зі сплати судового збору, в іншій частині позову відмовлено.

В мотивах оскаржуваного рішення місцевий господарський суд, з посиланням на умови укладеного між сторонами договору суборенди, встановив неналежне виконання відповідачем взятих на себе обов`язків за договором, а саме несплату суборендної плати, що призвело до виникнення заборгованості за користування майном та за компенсацію вартості використаних комунальних послуг, нарахованих відповідно до умов договору.

Наданий позивачем розрахунок пені, на думку суду першої інстанції, здійснений не належним чином, тому суд, перевіривши розрахунки, що додані до позовної заяви, враховуючи приписи законодавства та умови договору, здійснено власний розрахунок пені, розмір якої становить менше ніж заявлено позивачем.

Наданий позивачем розрахунок штрафу, на переконання суду першої інстанції, здійснено належним чином, тому судом стягнуто з відповідача на користь позивача штраф у повному обсязі.

Не погодившись із даним рішенням до Південно-західного апеляційного господарського суду звернувся відповідач з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 06.03.2023 року у справі №916/2713/22 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що у тексті оскаржуваного рішення, суд не наводить жодних доводів щодо того, як саме було встановлено наявність заявленої позивачем заборгованості відповідача перед позивачем та якими доказами така заборгованість підтверджується.

Щодо рахунків на компенсацію витрат на комунальні послуги, апелянт зазначає, що відповідно до умов укладеного між сторонами договору, відповідач має сплатити тільки за спожиті послуги, в той же час, позивачем не надано доказів, що відповідач спожив комунальні послуги саме на суму, вказану у виставленому рахунку.

Скаржник також вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги умови договору в яких зазначені підстави, що звільняють суборендаря від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання умов договору, а саме наявність форс-мажорних обставин, зокрема оголошення або фактична війна. Так, на час, за який позивач начисляє штраф та пеню за невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором на території України діяв режим воєнного стану, який є форс-мажорною обставиною відповідно до законодавства та умов укладеного між сторонами договору.

За твердженням апелянта, на виконання умов договору, відповідач направив на адресу позивача повідомлення про виникнення форс-мажорних обставин та зазначив, що в силу таких обставин відповідач позбавлений можливості належним чином виконувати свої зобов`язання за договором, однак таке повідомлення не було отримано позивачем.

Апелянт також вважає, що позивач мав можливість розірвати договір в будь-який момент, враховуючи усвідомлення щодо настання форс-мажорних обставин та не можливість відповідача виконувати свої обов`язки за договором, однак таких дій не вчинив.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.05.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФОП Райчевої Л.В. на рішення Господарського суду Одеської області від 06.03.2023 по справі №916/2713/22 та призначено справу до розгляду на 14.06.2023.

Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу від позивача в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В обґрунтування своїх заперечень позивач зазначає, що основним документом, якій підтверджує право позивача на отримання виниклої заборгованості з апелянта, є договір суборенди укладений між сторонами, виставлені за договором рахунки та відповідні акти наданих послуг, які містяться в матеріалах справи та які були досліджені судом першої інстанції. При цьому, відповідачем наявність такої заборгованість спростовано не було.

Щодо невизнання апелянтом суми заборгованості за використані комунальні послуги, позивач зазначає, що об`єкт суборенди оснащений приборами обліку відповідно до яких відповідальним представником позивача знімаються покази, на підставі яких формується та виставляється відповідний рахунок на компенсацію та в кінці кожного місяця між сторонами складається та підписується відповідний Акт наданих послуг, якій містить відомості про обсяги використаних комунальних послуг, їх вартість (ціну) та загальну суму до сплати.

За твердженням позивача, відповідач не звертався до нього з будь-якими запереченням щодо нарахованих сум за використані комунальні послуги, натомість, відповідач оплачував вартість використаних комунальних послуг за договором, але не в повному обсязі.

Позивач також зазначає, що формальне посилання апелянта на відкритий лист Торгово-промислової палати України, не є достатнім підтвердженням про форс-мажорні обставини, оскільки суд має досліджувати всі докази в сукупності. В той же час, позивач наголошує, що відповідач мав достатньо часу оформити настання форс-мажорних обставин в належній формі та спосіб, але цього не зробив. Натомість, продовжував використовувати об`єкт суборенди та використовувати комунальні послуги з їх частковою оплатою.

Крім того, як зазначає позивач, про наявність повідомлення про виникнення форс-мажорних обставин, на яке посилається апелянт, йому стало відоме лише під час отримання копії апеляційної скарги, оскільки під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем такий доказ до суду першої інстанції не надавався.

У зв`язку із замінуванням будівлі Південно-західного суду 14.06.2023, що зумовлює необхідність перебування співробітників та відвідувачів суду поза межами будівлі суду, судове засідання призначене на 14.06.2023 не відбулось.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 14.06.2023 повідомлено сторін про те, що наступне судове засідання по справі відбудеться 12.07.2023.

Розпорядженням керівника апарату Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.07.2023 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №916/2713/22 у зв`язку з перебуванням судді Філінюка І.Г. у відпустці.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.07.2023 справу №916/2713/22 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючий суддя - Аленін О.Ю., судді Діброва Г.І., Разюк Г.П.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 12.07.2023 прийнято справу №916/2713/22 за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Райчевої Лідії Василівни на рішення Господарського суду Одеської області від 06.03.2023 до розгляду колегією суддів у складі: головуючого судді - Аленіна О.Ю., суддів - Діброви Г.І., Разюк Г.П.

Під час судового засідання від 12.07.2023 представник апелянта підтримав вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на її задоволенні.

Позивач та/або його представник у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, 01 січня 2022 року між ФОП Сердюк О.М. (орендар) та ФОП Райчевою Л.В. (суборендар) було укладено договір суборенди №01-01/22-4 (надалі - договір), відповідно до умов якого орендар надав, а суборендар прийняв у термінове платне користування (суборенду) торгівельне приміщення, загальною площею 30,4 (тридцять цілих чотири десятих) метрів квадратних, яке розташоване в рибному корпусі, на території Торгівельного сільськогосподарського ринку "ПОЧАТОК" (надалі - Приміщення). Адреса Приміщення: Одеська область, Одеській район, територія Фонтанської сільради, Комплекс будівель і споруд №3 (т.1, а.с. 14-17).

Приміщення згідно з п. 1.1. надається в суборенду з метою здійснення оптово-роздрібної торгівлі у приміщенні, протягом строку дії цього договору (п. 1.2. договору).

Згідно з п.4.1. договору, розмір місячної суборендної плати за об`єкт суборенди складає - 7 600, 00 (сім тисяч шістсот) гривень 00 копійок, без ПДВ, суборендна плата сплачується суборендарем не пізніше 5-го (п`ятого) числа розрахункового місяця, відповідно до виставленого орендарем рахунку.

Рахунки вручаються суборендарю (або його уповноваженому представнику) під розпис або відправляються на електронну адресу вказану в цьому договорі в період з 20 числа місяця, що передує поточному (розрахунковому).

Оплата здійснюється шляхом переказу коштів на розрахунковий рахунок орендаря, на підставі виставленого рахунку.

Відповідно до п.4.4. договору, крім суборендної плати, суборендар щомісячно здійснює компенсацію вартості комунальних послуг, що споживаються суборнендарем.

За умовами п.4.5. договору орендар щомісячно здійснює нарахування вартості фактично спожитих суборендарем комунальних послуг, відповідно до показників лічильників встановлених в приміщенні або нараховує на пропорціональній основі в залежності від технічних характеристик встановленого обладнання та/або механізмів, які враховують відповідну комунальну послугу (якщо не існує можливості встановити окремий лічильник).

Відшкодування комунальних послуг здійснюється суборендарем кожного місяця протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту виставлення орендарем відповідного рахунку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок орендаря (п.4.6. договору).

Відповідно до пп. 5.2.2. договору суборендар зобов`язався сплачувати орендарю суборендну плату та відшкодовувати вартість комунальних послуг, в порядку та у розмірі, встановлених договором.

Згідно з Актом прийому-передачі приміщення №1 від 01.01.2022 ФОП Сердюк О.М. (орендар) було передано, а ФОП Райчевою Л.В. (суборендар) було прийнято майно, що є предметом договору суборенди №01-01/22-4 (т.1, а.с. 18).

Між сторонами було складено та підписано відповідні акти наданих послуг (т.1, а.с. 21-34), зокрема:

- №77 від 31.03.2022 на компенсацію витрат за електропостачання реактив та компенсацію витрат за обслуговування електрообладнання на суму 3312,50 грн;

- №31 від 31.03.2022 на оренду магазину за березень 2022 на суму 7600 грн;

- №66 від 30.04.2022 на оренду магазину за квітень 2022 на суму 7600 грн;

- №96 від 30.04.2022 на компенсацію витрат за електропостачання реактив та компенсацію витрат за обслуговування електрообладнання на суму 3631,30 грн;

- №110 від 31.05.2022 на компенсацію витрат за електропостачання реактив та компенсацію витрат за обслуговування електрообладнання, компенсацію витрат за водопостачання та водовідведення, компенсацію витрат за обслуговування водообладнання на суму 4238,80 грн;

- №86 від 31.05.2022 на оренду магазину за травень 2022 на суму 7600 грн;

- №124 від 30.06.2022 на компенсацію витрат за електропостачання реактив та компенсацію витрат за обслуговування електрообладнання, компенсацію витрат за водопостачання та водовідведення, компенсацію витрат за обслуговування водообладнання на суму 5132,50 грн;

- №103 від 30.06.2022 на оренду магазину за червень 2022 на суму 7600 грн;

- №118 від 31.07.2022 на оренду магазину за липень 2022 на суму 7600 грн;

- №138 від 30.07.2022 на компенсацію витрат за електропостачання реактив та компенсацію витрат за обслуговування електрообладнання на суму 4931,30 грн;

- №152 від 31.08.2022 на компенсацію витрат за електропостачання реактив та компенсацію витрат за обслуговування електрообладнання, компенсацію витрат за водопостачання та водовідведення, компенсацію витрат за обслуговування водообладнання на суму 4432,50 грн;

- №132 від 31.08.2022 на оренду магазину за серпень 2022 на суму 7600 грн;

- №146 від 30.09.2022 на оренду магазину за вересень 2022 на суму 7600 грн;

- №162 від 30.09.2022 на компенсацію витрат за електропостачання реактив та компенсацію витрат за обслуговування електрообладнання на суму 4252,50 грн.

В наявних матеріалах справи містяться складені позивачем рахунки на оплату, суми за якими узгоджується із підписаними сторонами актами наданих послуг (т.1, а.с. 35-45).

В рахунок компенсації вартості використаних комунальних послуг за договором, відповідач перерахував на користь позивача грошові кошти у загальному розмірі 27 200,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 04.04.2022р. №@2PL803704 на суму 4 000,00 грн.; від 06.07.2022р. №@2PL078697 на суму 3 000,00 грн.; від 15.07.2022р. №35 на суму 2 400,00 грн.; від 15.07.2022р. №@2PL426532 на суму 2 000,00 грн.; від 22.07.2022р. №@2PL379288 на суму 2 000,00 грн.; від 25.07.2022р. № @2PL292648 на суму 3 500,00 грн.; від 12.08.2022р. № @2PL419203 на суму 2 000,00 грн.; від 07.09.2022р. № @2PL676700 на суму 1 300,00 грн.; від 22.09.2022р. № @2PL974496 на суму 3 000,00 грн.; від 30.09.2022р. № @2PL894868 на суму 4 000,00 грн (т.1, а.с. 46-55).

У зв`язку з несплатою відповідачем суборендної плати, позивач звернувся до відповідача з вимогою-повідомленням в якому просив погасити заборгованість з суборендної плати в розмірі 52039,30 грн у строк до 05.10.2022 (т.1, а.с. 19).

У відповідь на дану вимогу від 06.10.2022 відповідач повідомив позивача, що зобов`язується виплачувати свою заборгованість за договором з 01.11.2022 (т.1, а.с.20).

З огляду на те, що відповідачем не було сплачено існуючу заборгованість за договором суборенди, позивач звернувся із даним позовом до суду першої інстанції.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та наявність підстав для їх часткового задоволення.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду з цього приводу зазначає таке.

Цивільні зобов`язання виникають з підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів та інших правочинів.

Частиною 7 ст. 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України, яка кореспондується з приписами ст. 759 ЦК України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 1 статті 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до приписів ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, за умовам укладеного між сторонами договору, відповідач взяв на себе зобов`язання зі сплати суборендної плати та відшкодування вартості комунальних послуг в порядку та у розмірі, що встановлені укладеним між сторонами договором суборенди.

При цьому, згідно з п.4.1. договору, розмір місячної суборендної плати за об`єкт суборенди складає - 7 600, 00 грн та сплачується суборендарем не пізніше 5-го (п`ятого) числа розрахункового місяця, відповідно до виставленого орендарем рахунку.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що між сторонами були складені та підписані Акти наданих послуг №31 від 31.03.2022 на оренду магазину за березень 2022 на суму 7600 грн; №66 від 30.04.2022 на оренду магазину за квітень 2022 на суму 7600 грн; №86 від 31.05.2022 на оренду магазину за травень 2022 на суму 7600 грн; №103 від 30.06.2022 на оренду магазину за червень 2022 на суму 7600 грн; №118 від 31.07.2022 на оренду магазину за липень 2022 на суму 7600 грн; №132 від 31.08.2022 на оренду магазину за серпень 2022 на суму 7600 грн; №146 від 30.09.2022 на оренду магазину за вересень 2022 на суму 7600 грн. Також, позивачем нараховано суборендну плату за період з 01.10.2022 по 07.10.2022 у розмірі 1 716,13 грн. (за 7 днів; загальна кількість днів у жовтні -31; (7 600,00 / 31) х 7= 1 716,13 грн).

Колегія суддів звертає увагу на те, що вищевказані двосторонні акти наданих послуг були підписані відповідачем без жодних зауважень, заперечень, тощо.

Однак, у порушення взятих на себе договірних зобов`язань, відповідач у встановлені договором строки (не пізніше 5-го числа розрахункового місяця, відповідно до виставленого орендарем рахунку), не здійснив оплату суборендних платежів, внаслідок чого за останнім рахується заборгованість у загальному розмірі 54 916,13 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з суборендної плати у розмірі 54 916,13 грн.

З приводу заявлених вимог про відшкодування вартості комунальних послуг у розмірі 2731,40 грн, судова колегія зазначає таке.

Як вже було зазначено вище, відповідно до п.п. 4.4., 4.5. договору, крім суборендної плати, суборендар щомісячно здійснює компенсацію вартості комунальних послуг, що споживаються суборнендарем. Орендар щомісячно здійснює нарахування вартості фактично спожитих суборендарем комунальних послуг, відповідно до показників лічильників встановлених в приміщенні або нараховує на пропорціональній основі в залежності від технічних характеристик встановленого обладнання та/або механізмів, які враховують відповідну комунальну послугу (якщо не існує можливості встановити окремий лічильник).

Відшкодування комунальних послуг здійснюється суборендарем кожного місяця протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту виставлення орендарем відповідного рахунку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок орендаря (п.4.6. договору).

Між сторонами було складено та підписано відповідні акти наданих комунальних послуг, а саме №77 від 31.03.2022 на компенсацію витрат за електропостачання реактив та компенсацію витрат за обслуговування електрообладнання на суму 3312,50 грн; №96 від 30.04.2022 на компенсацію витрат за електропостачання реактив та компенсацію витрат за обслуговування електрообладнання на суму 3631,30 грн; №110 від 31.05.2022 на компенсацію витрат за електропостачання реактив та компенсацію витрат за обслуговування електрообладнання, компенсацію витрат за водопостачання та водовідведення, компенсацію витрат за обслуговування водообладнання на суму 4238,80 грн; №124 від 30.06.2022 на компенсацію витрат за електропостачання реактив та компенсацію витрат за обслуговування електрообладнання, компенсацію витрат за водопостачання та водовідведення, компенсацію витрат за обслуговування водообладнання на суму 5132,50 грн; №138 від 30.07.2022 на компенсацію витрат за електропостачання реактив та компенсацію витрат за обслуговування електрообладнання на суму 4931,30 грн; №152 від 31.08.2022 на компенсацію витрат за електропостачання реактив та компенсацію витрат за обслуговування електрообладнання, компенсацію витрат за водопостачання та водовідведення, компенсацію витрат за обслуговування водообладнання на суму 4432,50 грн; №162 від 30.09.2022 на компенсацію витрат за електропостачання реактив та компенсацію витрат за обслуговування електрообладнання на суму 4252,50 грн.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у названих актах відображена кількість спожитої відповідачем електричної енергії та водопостачання, вартість одиниці та загальна сума до сплати.

Загалом вартість комунальних послуг у відповідності до підписаних між сторонами актів складає 29 931,40 грн.

В рахунок компенсації вартості використаних комунальних послуг за договором, відповідач перерахував на користь позивача грошові кошти у загальному розмірі 27 200,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 04.04.2022р. №@2PL803704 на суму 4 000,00 грн.; від 06.07.2022 №@2PL078697 на суму 3 000,00 грн.; від 15.07.2022 №35 на суму 2 400,00 грн.; від 15.07.2022 №@2PL426532 на суму 2 000,00 грн.; від 22.07.2022 №@2PL379288 на суму 2 000,00 грн.; від 25.07.2022 № @2PL292648 на суму 3 500,00 грн.; від 12.08.2022 № @2PL419203 на суму 2 000,00 грн.; від 07.09.2022 № @2PL676700 на суму 1 300,00 грн.; від 22.09.2022 № @2PL974496 на суму 3 000,00 грн.; від 30.09.2022 №@2PL894868 на суму 4 000,00 грн (т.1, а.с. 46-55).

Однак, у порушення умов укладеного між сторонами договору, заборгованість у розмірі 2731,40 грн відповідачем сплачена не була, а тому колегія суддів вважає, що заявлені позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

З приводу заявлених позивачем вимог про стягнення пені у розмірі 8008,11 грн, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з ч.2 ст.218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч.1 ст.230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов`язання. Водночас вимогами п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із наслідків порушення зобов`язання є сплата неустойки (штрафу, пені), а відповідно до вимог ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюються договором або актом цивільного законодавства.

За правилами ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до приписів ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно п.7.2 укладеного між сторонами Договору суборенди, у випадку несплати відповідачем суборендної плати та відшкодувань по оплаті спожитих комунальних послуг в строки, встановлені договором, відповідач зобов`язаний виплатити позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня, від простроченої суму за кожний день прострочення.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що останній містить арифметичні помилки, та відповідно до умов укладеного між сторонами договору, загальної суми боргу та період заборгованості, загальна сума пені за прострочення відповідачем взятих на себе зобов`язань з оплати суборендних платежів складає 7953,97 грн.

Наведене зумовлює часткове задоволення заявлених позовних вимог про стягнення пені.

Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення штрафу у розмірі 268 369,20 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 7.4 Договору сторони передбачили, що за прострочення виконання чи невиконання відповідачем обов`язків, щодо сплати суборендної плати та відшкодувань використаних комунальних послуг, в порядку та у розмірах, встановлених Договором, відповідач сплачує Позивачеві штраф у розмірі - п`ятикратної денної суборендної суми за кожен день фактичного порушення, та компенсує позивачу завдані цим збитки у повному обсязі.

На підставі даного пункту договору, позивачем, у зв`язку із порушення відповідачем умов укладеного між сторонами договору суборенди в частині своєчасної та повної оплати орендних платежів нараховано та заявлено до стягнення з відповідача штраф у розмірі 268 369,20 грн.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 3 статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №924/709/17, зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013, за своєю правовою природою штрафні санкції виконують стимулюючу функцію, спонукаючи боржника до належного виконання своїх зобов`язань під загрозою застосування до нього цього виду відповідальності, та стягується в разі порушення такого зобов`язання. Отже, питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії. Крім цього, наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Чинним законодавством України не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Тому, таке питання вирішується господарським судом згідно зі ст. 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 11.02.2020 у справі №911/867/19 та 25.02.2020 у справі №904/2542/19).

Зменшення неустойки (зокрема, штрафу) є протидією необґрунтованого збагачення однією з сторін за рахунок іншої; відповідає цивільно-правовим принципам рівності і балансу інтересів сторін; право на зменшення штрафу направлене на захист слабшої сторони договору, яка в силу зацікавленості в укладенні договору, монополістичного положення контрагенту на ринку, відсутності часу чи інших причин не має можливості оскаржити включення в договір завищених санкцій.

З урахуванням вищевикладеного, на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, ч. 1 ст. 233 ГК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені) до її розумного розміру (аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №925/577/21, від 28.06.2022 у справі №902/653/21).

У п.п. 8.22 - 8.25 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цих принципів (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону (правова позиція, викладена у постанові об`єднаної плати Верховного Суду Касаційного господарського суду від 06.12.2019 у справі №910/353/19).

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (постанова Верховного Суду від 13.01.2020 у справі №902/855/18).

Реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 Господарського процесуального кодексу України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (пункт 88 постанови Верховного Суду від 02.03.2023 у справі № 905/1409/21).

Приймаючи до уваги наведене, те, що позивачем не надано будь-яких доказів завдання йому збитків внаслідок порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань в частині своєчасної оплати суборендної плати та компенсації комунальних платежів, те, що в Україні введено воєнний стан, який об`єктивно вплинув на господарську діяльність відповідача, оскільки відповідно до наявних матеріалів справи, дохід останнього залежить від реалізації продукції споживачам, а також те, що відповідач частково сплатив на користь позивача грошові кошти за споживі комунальні послуги, колегія суддів вважає, що заявлений позивачем штраф у розмірі 268 369,20 грн є занадто великим, не співмірним з сумою основного боргу у розмірі 54 916,13 грн, оскільки перевищує його у майже п`ять разів, та надмірно обтяжливими для відповідача.

А тому, з огляду те, що неустойка як вид відповідальності не має на меті надмірне збагачення кредитора за рахунок боржника, колегія суддів, з урахуванням майнових інтересів обох сторін, вважає за можливе зменшити розмір заявленого позивачем до стягнення штрафу з 268 369,20 грн до 10 000 грн.

Колегія суддів вважає таке зменшення розумним та оптимальним балансом наслідків як для позивача, так і для відповідача.

Відповідно, в решті вимог про стягнення штрафу слід відмовити.

Судова колегія не приймає до уваги твердження апелянта про те, що наявними матеріалами справи не підтверджується наявність у відповідача основного боргу у розмірі 54 916,13 грн, оскільки, як вже було вказано вище сторонами у договорів (з п.4.1. договору), погоджено розмір місячної суборендної плати за об`єкт суборенди у розмірі 7 600 грн. Отже, відповідач взяв на себе відповідне зобов`язання з оплати суборендних платежів у розмірі та порядку визначеному договором.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що на підставі Акту прийому-передачі приміщення №1 від 01.01.2022 позивач передав, а відповідач прийняв торгівельне приміщення, яке є предметом укладеного між сторонами договору субооренди (т.1, а.с. 18).

При цьому, доказів на підтвердження того, що у спірний період таке майно було відповідачем повернуто позивачеві наявні матеріали справи не містять, а сторонами надано не було.

Відповідно, у спірний період відповідач використовував об`єкт суборенди, що також підтверджується складеними та підписаними між сторонами двосторонніми Актами надання послуг, а тому у ФОП Райчевої Л.В. виник обов`язок щодо оплати суборендних платежів.

Однак, як свідчать наявні матеріали справи, відповідач у порушення взятих на себе договірних зобов`язань, не сплатив на користь позивача грошові кошти у загальному розмірі 54 916,13 грн, які є суборендною платою за період з 01.03.2022 по 07.10.2022.

Суд апеляційної інстанції також залишає поза увагою твердження апелянта з приводу того, що ФОП Райчева Л.В. не підписувала відповідні акти наданих послуг та підпис в них відрізняється від справжнього підпису відповідача, оскільки встановлення обставин щодо оригінальності підпису особи на відповідному документі потребують спеціальних знань у сфері іншій ніж право та встановлюються шляхом проведення почеркознавчої експертизи.

Втім, як вбачається з наявних матеріалів справи, ФОП Райчева Л.В. не зверталась до суду першої інстанції із клопотання про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи, а також не надавала висновку експерта здійсненого на власне замовлення.

Крім того, колегія суддів зазначає, що за умовами укладеного між сторонами договору, обов`язок відповідача з оплати суборендної плати не пов`язується із (не)підписання між сторонами будь-яких акті надання послуг, а здійснюється відповідно до виставлених позивачем рахунків, які містяться у наявних матеріалах справи.

Не приймаються колегією суддів до уваги й твердження апелянта з приводу того, що позивачем не доведено споживання ФОП Райчевою Л.В. комунальних послуг у заявленій позивачем сумі, з огляду на таке.

За умовами п.4.5. договору орендар щомісячно здійснює нарахування вартості фактично спожитих суборендарем комунальних послуг, відповідно до показників лічильників встановлених в приміщенні або нараховує на пропорціональній основі в залежності від технічних характеристик встановленого обладнання та/або механізмів, які враховують відповідну комунальну послугу (якщо не існує можливості встановити окремий лічильник).

В Акті прийому-передачі приміщення №1 від 01.01.2022 вказано, що в приміщенні, яке передано в суборенду встановлено (змонтовано) та підключено, зокрема лічильник електроенергії (1 шт) та лічильник води (2 шт).

Як вбачається з Актів наданих комунальних послуг, в останніх відображена кількість спожитої відповідачем електричної енергії та водопостачання, вартість одиниці та загальна сума до сплати.

Колегія суддів зауважує, що наявні матеріали справи не містять, а відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що останній не погодився із відповідними нарахуванням, зокрема у зв`язку з тим, що вони є завищеними, не відповідають фактично спожитим відповідачем об`ємам, та звертався до позивача із відповідними запереченнями, вимогами, листами, тощо.

Навпаки, як свідчать наявні матеріали справи відповідач своїми конклюдентними діями (шляхом часткової оплати) визнав існуючу заборгованість з комунальних послуг.

Щодо посилання апелянта на наявність форс-мажорних обставин, зокрема запровадження на території України воєнного стану, що призвело до важкого матеріального стану відповідача, колегія суддів зазначає таке.

Важливим елементом підприємницької діяльності є ризик збитків. Підприємницький ризик - це імовірність виникнення збитків або неодержання доходів порівняно з варіантом, що прогнозується; невизначеність очікуваних доходів.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Колегія суддів зауважує, що незадовільний фінансовий стан не є підставою для звільнення відповідача від виконання взятих на себе зобов`язань при здійсненні своєї господарської діяльності або не є підставою для отримання пільг щодо зменшення обсягу відповідальності за невиконання своїх зобов`язань.

Статтею 617 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ч.2 ст.14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" та пункту 3.1 Регламенту ТПП(2) форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.08.2022 у справі №922/854/21.

Між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі №910/15264/21).

З аналізу наведеного слідує, що на особу, яка порушила зобов`язання, покладається обов`язок доведення того, що відповідне порушення є наслідком дії певної непереборної сили, тобто, що непереборна сила не просто існує, а безпосередньо призводить до порушення стороною свого зобов`язання (необхідність існування причинно-наслідкового зв`язку між виникненням форс-мажорних обставин та неможливістю виконання стороною своїх зобов`язань).

Іншими словами, сама по собі військова агресія російської федерації проти України не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Воєнний стан, як обставина непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із ним обставин юридична чи фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.

Отже, форс-мажор не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань, стороною договору має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 30.05.2022 у справі №922/2475/21.

В свою чергу, відповідач не надав належних та допустимих доказів щодо наявності форс-мажорних обставин у взаємовідносинах з позивачем за договором суборенди, згідно з статтями 76 та 77 Господарського процесуального кодексу України. Крім того, не було вказано й обґрунтованих причинно-наслідкових зав`язків між введенням воєнного стану в Україні 24.02.2022 та неможливістю виконання відповідачем своїх зобов`язань за названим договором.

До того ж, як вже було встановлено вище, протягом спірного періоду відповідач не відмовився від укладеного з позивачем договору суборенди та продовжував використовувати передане в суборенду майно, що підтверджується складеними та підписаними сторонами двосторонніми актами наданих послуг.

Також, слід зазначити, що відповідно до 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", виключною компетенцією засвідчувати зазначену подію наділена Торгово-промислова палата України (далі - ТПП України) та її регіональні підрозділи.

Зважаючи на вищевикладене, саме сертифікат ТПП України підтверджує період дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) і є належним доказом, який підтверджує неможливість належного виконання відповідачем своїх зобов`язань внаслідок форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Однак, такого сертифікату відповідачем ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду надано не було.

Щодо посилання відповідача на лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, колегія суддів зазначає таке.

Загальний лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 (адресований всім, кого це стосується) щодо засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні, не відповідає вимогам конкретизації впливу відповідної форс-мажорної обставини на конкретне зобов`язання відповідача (оплати поставленого товару), тоді як доведення причинно-наслідкового зв`язку в такому випадку є обов`язковим.

Разом з тим, незважаючи на те, що такий загальний офіційний лист щодо засвідчення форс-мажорних обставин стосується невизначеного кола осіб, це не означає, що такий лист звільняє від цивільно-правової відповідальності сторону договору. Зокрема, у будь-якому разі стороні необхідно буде довести, що зобов`язання невиконане саме у зв`язку з воєнними діями.

13.05.2022 ТПП України опублікувала на своєму сайті пояснення, що у разі необхідності сторона, яка порушила свої зобов`язання в період дії форс-мажорних обставин, має право звертатися до ТПП України та уповноважених нею регіональних ТПП за отриманням відповідного Сертифіката про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), дотримуючись порядку, встановленого Регламентом ТПП України від 18.12.2014, за кожним зобов`язанням окремо.

Колегія суддів звертає увагу на те, що введення воєнного стану на території України не означає, що відповідач не може здійснювати підприємницьку діяльність та набувати кошти, адже протилежного відповідачем не доведено відповідними доказами.

Відтак, відповідачем не надано належних доказів настання саме у нього форс-мажорних обставин (сертифікат ТПП України).

Крім того, обставини, засвідчені Торгово-промисловою палатою України у листі від 28.02.2022, стосуються не лише відповідача, а також позивача, та ставлять їх в однакові умови здійснення підприємницької діяльності.

При цьому Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі № 905/55/21).

Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу (п. 75-77 постанови Об`єднаної палати КГС ВС від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17; п. 5.19-5.21 постанови КГС ВС від 21.09.2022 у справі № 911/589/21; п. 47 постанови КГС ВС від 04.10.2022 у справі № 927/25/21).

Для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання згідно зі статтями 617 ЦК України, 218 ГК України особа, яка порушила зобов`язання, повинна довести: 1) наявність обставин непереборної сили; 2) їх надзвичайний характер; 3) неможливість попередити за даних умов завдання шкоди; 4) причинний зв`язок між цими обставинами і понесеними збитками (постанова Верховного Суду України від 10.06.2015 року у справі № 904/6463/14; п. 44 постанови КГС ВС від 04.10.2022 у справі № 927/25/21).

Відтак, для звільнення себе від відповідальності внаслідок настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відповідач зобов`язаний був надати не лише сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а й довести, що такі обставини об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (п. 52 постанови КГС ВС від 04.10.2022 у справі №927/25/21).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що відповідачем належними та допустимими доказами не доведено наявності у нього правових підстав для звільнення від відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язання.

Щодо посилання апелянта на розділ 11 укладеного між сторонами договору суборенди, та відповідно повідомлення відповідача про настання форс-мажорних обставин, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до п. 11.1. договору сторони звільняються від відповідальності за невиконання зобов`язань за цим Договором у випадку, якщо це невиконання викликане форс-мажорними обставинами, що виникли поза волею і бажанням Сторін та які не можна передбачити або уникнути, включаючи: оголошену або фактичну війну; цивільні заворушення; епідемії, ембарго; землетруси; пожежі та інші стихійні лиха; інші обставини непереборної сили, які не дають можливості виконати умови цього Договору належним чином.

Сторона, що посилається на настання форс-мажорних обставини як на підставу неналежного виконання нею своїх обов`язків за цим Договором повинна довести, що саме настання форс-мажорних обставин спричинило неналежне виконання Стороною своїх обов`язків за цим Договором. Настання форс-мажорних обставин повинне підтверджуватись відповідними документами, виданими уповноваженими на те державними органами.

Як вже було вказано вище, відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що настання форс-мажорних обставин спричинило неможливість виконання взятих на себе зобов`язань за договором суборенди.

Згідно з п. 11.2. договору сторона, для якої склалася неможливість виконання зобов`язань за цим Договором внаслідок дії форс-мажорних обставин, зобов`язана сповістити в письмовій формі про це іншу Сторону не пізніше 5 (п`яти) робочих днів з моменту їх настання. У випадку не надіслання Стороною такого письмового повідомлення у вказаний строк, така Сторона позбавляється права в майбутньому посилатися на дію форс-мажорних обставин як на підставу для її звільнення від відповідальності за порушення умов цього Договору.

Так, відповідач стверджує, що листом від 28.02.2022 повідомив позивача про виникнення форс-мажорних обставин шляхом його направлення кур`єрською службою доставки ТОВ «Двадцять п`ять годин» (т.1, а.с. 171-174).

Однак, колегія суддів критично ставиться до таких доказів та не приймає їх до уваги, з огляду на таке.

Статтею 74 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст.74 ГПК України).

Діяльність кур`єрських служб з надання послуг доставки поштових відправлень регулюється Законом України "Про поштовий зв`язок" та здійснюється у відповідності з положеннями Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №270 від 05.03.2009 (далі - Правила).

Статтею 1 Закону України "Про поштовий зв`язок" визначено, що поштовий зв`язок це приймання, обробка, перевезення та доставка (вручення) поштових відправлень, виконання доручень користувачів щодо поштових переказів, банківських операцій.

У відповідності до ст. 13 Закону України "Про поштовий зв`язок" оператори надають користувачам послуги поштового зв`язку відповідно до законодавства України та провадять іншу підприємницьку діяльність в установленому законом порядку. Послуги поштового зв`язку надаються на договірній основі згідно з Правилами надання послуг поштового зв`язку, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, та повинні відповідати встановленим нормам якості. У договорі про надання послуг поштового зв`язку, якщо він укладається у письмовій формі, та у квитанції, касовому чеку тощо, якщо договір укладається в усній формі, обов`язково зазначаються найменування оператора та об`єкта поштового зв`язку, які надають послуги, дата та вид послуги, її вартість.

Пунктом 1 Правил визначено, що просте поштове відправлення це поштове відправлення, яке приймається для пересилання без видачі розрахункового документа та доставляється/вручається без розписки; реєстроване поштове відправлення - поштове відправлення, яке приймається для пересилання з видачею розрахункового документа, пересилається з приписуванням до супровідних документів та вручається одержувачу під розписку; рекомендоване поштове відправлення - реєстрований лист (рекомендований лист), поштова картка, бандероль, відправлення для сліпих, дрібний пакет, мішок "M", які приймаються для пересилання без оцінки відправником вартості його вкладення.

Розрахунковий документ - документ встановленої відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" форми та змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо), що підтверджує надання послуг поштового зв`язку.

Правилами надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №270 від 05.03.2009 передбачено, що надання послуг поштового зв`язку (кур`єрська доставка поштових відправлень), окрім іншого, повинно підтверджуватись розрахунковим документом (касовий чек, розрахункова квитанція тощо) встановленої відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" форми та змісту.

Однак, відповідачем не надано відповідного розрахункового документа (касового чеку, розрахункової квитанції тощо), який би свідчив про надання послуг поштового зв`язку, зокрема із пересилання поштового відправлення в якому знаходився лист від 28.02.2022 на адресу позивача.

До того ж, колегія суддів зазначає, що за приписами ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Так, із позовом про стягнення заборгованості ФОП Сердюк О.М. звернулась до суду першої інстанції у жовтні 2022.

Ухвалою суду першої інстанції від 14.12.2022 було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

В подальшому розгляд справи неодноразово відкладався.

Відповідач, хоч й не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, однак його представник приймав участь у розгляді справи та подавав до суду відповідні клопотання, зокрема про залучення до матеріалів справи доказів, а саме заяв на адресу позивача про повернення документів та особистих речей (т.1, а.с. 146-149).

Однак, клопотання про приєднання до матеріалів справи листа від 28.03.2022 про настання форс-мажорних обставин та доказів його направлення позивачеві, було подано відповідачем до суду першої інстанції лише 06.03.2023, тобто більш ніж через чотири місяці після звернення позивача із даним позовом до суду та відкриття судом першої інстанції провадження по справі.

При цьому, відповідач жодним чином не обґрунтував не можливість подання такого доказу у строки встановлені законом.

Слід також звернути увагу на те, що у названому листі від 28.02.2022 про повідомлення про настання форс-мажорних обставин відповідач зазначає, що позбавлений можливості належним чином виконувати взяті на себе за договором зобов`язання, через настання форс-мажорних обставин.

Разом з цим, відповідності до п. 11.3. договору, якщо форс-мажорні обставини або їх наслідки діють протягом 3 (трьох) календарних місяців підряд і не виявляють ознак припинення, даний Договір може бути достроково розірваний за ініціативою будь-якої із Сторін шляхом направлення відповідного письмового повідомлення про це іншій Стороні. В такому випадку цей Договір є розірваним з моменту одержання однією із Сторін відповідного письмового повідомлення від іншої Сторони та Суборендар зобов`язаний протягом п`яти робочих днів з моменту' отримання чи протягом п`ятнадцяти днів після надіслання на його адресу, такого письмового повідомлення звільнити Приміщення та повернути його Орендарю за відповідним Актом прийому-передачі Приміщення.

Отже, відповідач, з урахуванням наведених умов договору, не був позбавлений можливості скористатись своїм правом на дострокове розірвання укладеного між сторонами договору суборенди, однак, такий дій не вчинив та, як вже було вказано вище, навпаки, продовжував користуватися об`єктом суборенди та частково сплачувати комунальні послуги.

До того ж, у листі від 06.10.2022 у відповідь на вимогу про сплату заборгованості, відповідач взагалі не посилається на власний лист про настання форс-мажорних обставин від 28.02.2022, а навпаки визнає наявну заборгованість та зобов`язується її погасити до 01.11.2022 (т.1, а.с. 20).

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

По справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Враховуючи наведене, решта доводів та аргументів апеляційної скарги залишаються поза увагою колегії суддів.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу підлягає задоволенню частково, оскаржуване рішення скасуванню в частині стягнення з відповідача на користь позивача штрафу у розмірі 258 369,20 грн, із прийняттям нового рішення про відмову у позову в цій частині.

Розподіл судових витрат у даній справі судом апеляційної інстанції здійснено з урахуванням приписів ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Одеської області від 06.03.2023 по справі №916/2713/22 в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця Райчевої Лідії Василівни на користь Фізичної особи-підприємця Сердюк Ольги Миколаївни штрафу у розмірі 258 369,20 грн скасувати та прийняти в цій частині нове рішення про відмову у позові. Викласти резолютивну частину рішення у наступній редакції:

«Позовну заяву задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Райчевої Лідії Василівни на користь Фізичної особи-підприємця Сердюк Ольги Миколаївни 54 916,13 грн основного боргу, 10 000 грн штрафу, 7953,97 грн пені, 2 731,40 грн заборгованість за комунальні послуги.

В задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Райчевої Лідії Василівни на користь Фізичної особи-підприємця Сердюк Ольги Миколаївни 1133,84 грн судового збору за подання позовної заяви».

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Сердюк Ольги Миколаївни на користь Фізичної особи-підприємця Райчевої Лідії Василівни 5813,27 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази із зазначенням необхідних реквізитів.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 17.07.2023.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Діброва Г.І.

Суддя Разюк Г.П.