УХВАЛА

м. Київ

13.07.2023Справа № 910/11028/23

За позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «В.Г.В.»

про визнання недійсним рішення та скасування реєстраційного запису,

Суддя Ломака В.С.

Без повідомлення учасників справи.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «В.Г.В.» (далі - відповідач, Товариство) про:

- визнання недійсним рішення загальних зборів учасників Товариства (), оформленого протоколом загальних зборів учасників Товариства від 26.06.2023 року № 26/06/2023;

- скасування реєстраційного запису № 010000216, внесеного 28.06.2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасовою Юлією Петрівною до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про внесення змін відносно Товариства.

Позовні вимоги мотивовані порушенням корпоративних прав позивача, що полягало у неповідомленні ОСОБА_1 про проведення 26.06.2023 року загальних зборів учасників Товариства, учасником якого він є, у зв`язку з чим позивач був позбавлений можливості взяти участь у вказаних загальних зборах та приймати на них рішення.

Одночасно з позовною заявою ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив суд:

- заборонити Товариству () та будь-яким іншим особам вчиняти дії, направлені на розпорядження нежитловим будинком загальною площею 1773,7 м2, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , який на праві власності зареєстровано за відповідачем, зокрема, але не виключно, приймати рішення на загальних зборах учасників Товариства, укладати будь-які правочини (договори) та вчиняти будь-які інші дії, направлені на розпорядження вказаним об`єктом нерухомого майна;

- заборонити державним реєстраторам, приватним нотаріусам, іншим суб`єктам державної реєстрації в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо нерухомого майна: нежитлового будинку загальною площею 1773,7 м2, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який на праві власності зареєстровано за відповідачем;

- заборонити Товариству () та будь-яким іншим особам вчиняти дії, направлені на проведення будь-яких будівельних та інших видів робіт, що направлені на зміну технічних характеристик нежилого будинку загальною площею 1773,7 м2, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який на праві власності зареєстровано за відповідачем.

Обґрунтовуючи подану заяву, ОСОБА_1 вказував на те, що він є учасником Товариства з часткою в статутному капіталі відповідача у розмірі 30 %. Іншими учасниками Товариства є ОСОБА_2 (якій належить частка статутного капіталу Товариства у розмірі 60 %) та ОСОБА_3 (якому належить частка статутного капіталу Товариства у розмірі 10 %). Останній є одночасно директором Товариства.

Заявник зазначав, що відповідачу на праві приватної власності належить нежилий будинок загальною площею 1773,7 м2, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

26.06.2023 року відбулися загальні збори учасників Товариства, про проведення яких позивач (а також ОСОБА_3 ) належним чином повідомлений не був. На вказаних загальних зборах учасників відповідача (єдиною присутньою особою на яких був представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 ) прийнято рішення, оформлене протоколом від 26.06.2023 року № 26/06/2023, яким, зокрема, вирішено звільнити Генерального директора Товариства ОСОБА_3 та призначити нового Генерального директора Товариства - ОСОБА_5 . На підставі зазначеного вище протоколу, 28.06.2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П. було проведено державну реєстрацію відповідних змін до відомостей про юридичну особу відповідача.

Заявник наголошував, що згідно з пунктом 15.36 пункту 15.3 статті 15 Статуту Товариства Генеральний директор управляє, контролює та розпоряджається майном Товариства, що фактично надає ОСОБА_5 право відчужити належне Товариству майно, а саме: нежитловий будинок загальною площею 1773,7 м2, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що призведе до втрати активів відповідача та вплине на права учасників Товариства, у тому числі заявника.

Слід зазначити, що 13.07.2023 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшла заява Товариства від 13.07.2023 року, в якій останнє просило суд відмовити ОСОБА_1 в забезпеченні позову в рамках справи № 910/11028/23.

За змістом частини 1 статті 140 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи.

Розглянувши подану ОСОБА_1 заяву про забезпечення позову, суд зазначає наступне.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на судовий захист.

Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Європейським судом у справі «Горнсбі проти Греції» зазначено, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвими, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.

У рішенні Європейського суду від 18.05.2004 року в справі «Продан проти Молдови» суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Європейською конвенцією з прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній зі сторін.

Таким чином, господарський суд, будучи органом правосуддя, повинен врахувати потенційні ризики можливості невиконання рішення суду та гарантувати відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення.

Відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача (боржника) або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача або особи, яка звернулась з відповідними вимогами у справі про банкрутство.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4 частини 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії та забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Системний аналіз положень частини 1 статті 136 і 137 Господарського процесуального кодексу України дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду (окрім випадків, які передбачені у частинах 2, 5, 6, 7 статті 137 Господарського процесуального кодексу України).

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Господарським процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

При вирішенні питання про забезпечення позову необхідно здійснювати оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Суд зазначає, що обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Поряд з викладеним, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів статей 13, 15, 74 Господарського процесуального кодексу України (змагальність сторін та пропорційність у господарському судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), слід здійснювати оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, зокрема у вигляді арешту грошових коштів або майна відповідача з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді арешту тощо) права цього учасника (відповідача), а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову у разі, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства.

Принцип рівності перед законом і судом в процесуальному аспекті означає рівність суб`єктивних процесуальних прав усіх учасників судового процесу незалежно від їх особистих якостей (правового статусу, майнового стану), визначення процесуального становища учасників судочинства тільки процесуальним законодавством і ніяким іншим, визначення процесуального порядку розгляду справ певною процесуальною формою.

У матеріальному аспекті принцип рівності повинен розумітися так, що до всіх учасників процесу матеріальний закон має застосовуватися однаково (право є застосуванням рівного масштабу до різних осіб).

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони в процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд зазначає, що предметом спору між сторонами є вимоги про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників Товариства, оформленого протоколом від 26.06.2023 року № 26/06/2023, та скасування реєстраційного запису № 010000216, внесеного 28.06.2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасовою Юлією Петрівною до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про внесення змін відносно Товариства.

Спір у даній справі фактично стосується порушення корпоративних прав позивача, що полягало в неповідомленні ОСОБА_1 про проведення 26.06.2023 року загальних зборів учасників Товариства, учасником якого він є, у зв`язку з чим позивач був позбавлений можливості взяти участь у вказаних загальних зборах та приймати на них рішення. Відтак, спір у цій справі є корпоративним та не стосується правовідносин щодо захисту права власності на нерухоме майно. Так, судове рішення, у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , стосуватиметься корпоративних прав щодо юридичної особи відповідача, а не майнових прав самого Товариства.

Суд зазначає, що заходи забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову, а обмеження, не пов`язані з предметом позову, застосовуватися не повинні. Проте обрані позивачем способи забезпечення позову не перебувають у безпосередньому зв`язку зі спором, що розглядається. Крім того, вказані заходи забезпечення позову не є співмірними з предметом спору в цій справі.

З огляду на викладене, суд звертає увагу на положення пункту 1 частини 5 статті 137 Господарського процесуального кодексу України, за якими не допускається забезпечення позову у спорах, що виникають з корпоративних відносин, шляхом заборони проводити загальні збори акціонерів або учасників господарського товариства та приймати ними рішення, крім заборони приймати конкретні визначені судом рішення, які прямо стосуються предмета спору.

Крім того, з поданого заявником витягу з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (номер довідки 337875674) вбачається, що 19.05.2023 року згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 67660154 на нежилий будинок загальною площею 1773,7 м2, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який на праві власності належить Товариству, відповідно до ухвали Печерського районного суду міста Києва від 01.05.2023 року № 757/17242/23-к вже накладено арешт, який фактично унеможливлює вчинення Товариством чи будь-якими іншими особами дій, направлених на розпорядження (відчуження тощо) означеною нерухомістю.

Більше того, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження розпорядження (чи наявності намірів на розпорядження) певними особами належним Товариству на праві власності нежилим будинком, у тому числі враховуючи внесення до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про обтяження цього майна (його арешту).

За умовами частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Враховуючи наведене вище, суд зазначає, що заявником у заяві про забезпечення позову не наведено належних обґрунтувань та не доведено жодними доказами того факту, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду чи поновлення порушених й оспорюваних прав або інтересів ОСОБА_1 .

Виходячи з вимог процесуального закону, який регулює підстави забезпечення позову та заходи забезпечення позову, зокрема з вимог статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України, беручи до уваги те, що запропоновані позивачем заходи забезпечення позову не відповідають вимогам процесуального законодавства щодо розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, з огляду на відсутність доказів та обґрунтованих мотивів, які б могли свідчити, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Положеннями частини 6 статті 140 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 136-141, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

2. Відповідно до статті 235 Господарського процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили з моменту її підписання (13.07.2023 року) та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її складання.

Суддя В.С. Ломака