РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.07.2023Справа № 910/5794/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (проведення судового засідання) господарську справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вознесенка-Агро»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІТРІЙ»

про стягнення 680 400,00 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва з позовом звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Вознесенка-Агро» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІТРІЙ» про стягнення 680 400,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що грошові кошти в заявленому до стягнення розмірі були перераховані відповідачу без достатньої правової підстави, оскільки між сторонами не існувало договірних відносин.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.04.2023 вказану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви п`ять днів з дня вручення цієї ухвали шляхом подання до суду надання доказів направлення на адресу відповідача позовної заяви та доданих до неї документів.

26.04.2023 від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.05.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання) та встановлено сторонам процесуальні строки для подання заяв по суті спору.

Згідно з положеннями ст. 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Судом встановлено факт належного повідомлення сторін про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання, ухвала суду від 02.05.2023 була отримана представником позивачем в системі «Електронний суд» - 03.05.2023, а представником відповідача у системі «Електронний суд» - 03.05.2023 та за юридичною адресою - 11.05.2023.

05.05.2023 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив, в якому останній заперечував проти задоволення позову з тих підстав, що між ним та позивачем був укладений договір поставки у спрощений спосіб шляхом направлення рахунку № Е0000239 від 23.02.2023 на оплату товару та здійснення позивачем його безпосередньої оплати. У платіжному дорученні № 2359 від 23.02.2022 на суму 680 400,00 грн вказано призначення платежу: «Плата за селітру аміачну з-но рах. № Е0000239 від 23.02.2023, у т.ч. ПДВ 20% 113 400,00 грн.». Оскільки спірні грошові кошти сплачено позивачем на виконання укладеного між сторонами договору, останні набуті відповідачем за наявності правової підстави, а отже, не можуть бути стягнуті за статтею 1212 ЦК України як помилково перераховані. Окрім того, відповідачем було зареєстровано 23.02.2022 податкову накладну з ПДВ на користь позивача, даний факт позивачем не заперечується та не оскаржується, тобто позивач отримав податковий кредит у сумі 113 400,00 грн. Також відповідач зазначає, що позивач, оплативши товар, повинен був забрати його самовивозом, як то вказано у рахунку на оплату, адреса та розпорядок роботи складу відповідача були відомі позивачеві, дана обставина підтверджується належним чином засвідченою копією заяви свідка - ОСОБА_1 . Натомість у даному разі товариство «Вознесенка-Агро» з власної вини протягом двох днів, починаючи від 23 лютого 2022 року і до 25 лютого 2022 року (тобто до початку окупаціїі) товар зі складу не забрало. У позові позивач намагається стверджувати про нібито помилковість вказаного платежу за товар. Така поведінка позивача є недобросовісною. Окремо відповідач вказує, що позивач знаходиться у Запорізькій області, Мелітопольському районі, у с. Вознесенка, склад відповідача, з якого позивач повинен був здійснити самовивіз добрив, знаходиться на території Мелітопольської міської територіальної громади. Село Вознесенка у Мелітопольському районі належить до Костянтинівської громади Мелітопольського району, Запорізької області, у свою чергу, Костянтинівська сільська громада Мелітопольського району Запорізької області з 25.02.2022 до сьогодні є тимчасово окупованою територією. За даними Переліку територій, Мелітопольська міська територіальна громада, на території якої знаходиться склад відповідача, з якого позивач повинен був здійснити самовивіз добрив, з 25 лютого 2022 року до сьогодні також є тимчасово окупованою територією. Законом України № 2108-IX від 03 березня 2022 року були внесені зміни до Кримінального кодексу України, зокрема його доповнено статтею 111-1 «Колабораційна діяльність». На переконання відповідача, вищенаведені обставини спонукали позивача удавати, що жодних договірних відносин між сторонами не існує, а кошти сплачені ним відповідачу помилково. Крім того, у зв`язку з тим, що у рахунку не визначено строку відвантаження товару, у даному випадку повинні застосовуватись положення статті 530 ЦК України.

12.05.2023 через систему «Електронний суд» від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він не заперечує проти того, що спірні кошти були сплачені за вищевказаним рахунком як попередня оплата за товар, однак дані обставини не свідчать про наявність договірних відносин між сторонами, оскільки рахунок на оплату товару не містить жодних посилань на реквізити укладеного між сторонами договору. Крім того, він звертався до відповідача з вимогою про повернення сплачених коштів. Однак відповідач спірні кошти не повернув, оплачений товар не поставив. Відповідачем не надано жодних достатніх та допустимих доказів того, що оплачений товар взагалі був поставлений на склад мінеральних добрив ТОВ «ІТРІЙ», який знаходиться на території Мелітопольської міської територіальної громади та розташований за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Воїнів Інтернаціоналістів 5/2, а також відсутні належні документи про те, що ТОВ «Вознесенка-Агро» отримало товар на вказаному складі та здійснило самовивіз товару.

15.05.2023 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких останнє зазначало, що позивач у відзиві самостійно спростував своє твердження щодо помилковості здійсненого на користь Підприємства платежу. Крім того, відповідач зазначав, що товар не був поставлений ТОВ «Вознесенка-Агро» саме з вини останнього, оскільки обумовлену продукцію позивач повинен був самостійно забрати зі складу відповідача, проте, незважаючи на багаторазові прохання відповідача вивезти товар, так і не забрав його, що вказує на недобросовісність поведінки покупця (аналогічний за змістом документ надійшов до суду через систему «Електронний суд» 16.05.2023).

10.07.2023 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшли додаткові пояснення по справі разом з клопотанням про долучення доказів. Відповідно до даного клопотання відповідач просить суд залучити до матеріалів справи дані про позивача від 24.11.2022, а саме: відомості з (мовою оригіналу) «Единый государственный реестр юридических лиц» російської федерації про (мовою оригіналу) Общество с ограниченной ответственностью «Вознесенка-Агро». Даний витяг свідчить про набуття керівником ТОВ "Вознесенка-Агро" Дахном Вадимом Сергійовичем громадянства держави-агресора, окрім того, адреса яка значиться за даним товариством, є аналогічною адресі, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань України, що свідчить про те, що позивач є суб`єктом господарської діяльності країни-агресора щонайменше з 24.11.2022, товариство є платником податків країни-агресора, а тому задоволення позовних вимог у цій справі фактично спонукало б відповідача до фінансування "бюджету війни" країни-агресора проти України, тобто до кримінального злочину - співучасті у колабораційній діяльності шляхом її фінансування. Відповідач не міг отримати ці дані як належний і достовірний доказ, тобто засвідчений належним чином кваліфікованим електронним підписом від федеральної податкової служби (ФПС) країни-агресора. ФПС надає ці дані у вигляді електронної виписки з сайту https://egrul.nalog.ru. Для отримання цієї виписки, по-перше, необхідно зайти на сайт в мережі Інтернет з українського «ай-пі», що неможливо, по-друге, слід сплатити грошові кошти у сумі 200 рублів, а можливість цієї сплати за відсутності платіжної карти, що діє в росії, відсутня. Проте, 05 липня 2023 року представник відповідача завдяки одному зі своїх російських колег, котрий повернувся у росію після тривалого виїзду з неї, отримав можливість зайти на вказану електронну адресу https://egrul.nalog.ru і здійснити таку оплату, отримавши зазначену виписку. Таким чином, з 05 липня 2023 року дані про ТОВ "ВОЗНЕСЕНКА -АГРО", що містяться у «Єдиному державному реєстрі юридичних осіб» країни-агресора, в електронній формі виписки, засвідченої електронним цифровим підписом ФПС країни-агресора, стали доступними представнику відповідача. При цьому додається її переклад на українську мову. Оригінал цього електронного доказу наявний у адвоката Молоткова В.О.

Суд розглянувши клопотання відповідача про долучення доказів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування; предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 Господарського процесуального кодексу України).

Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу (такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 922/51/20, від 14.12.2021 у справі № 910/17662/19) (п. 69 постанови).

Виходячи з предмета позову та доказування у даній справі, наданий відповідачем витяг з (мовою оригіналу) «Единый государственный реестр юридических лиц» російської федерації про (мовою оригіналу) Общество с ограниченной ответственностью «Вознесенка-Агро» від 05.07.2023 не може бути використаний як доказу у справі, оскільки неможливо достовірно встановити, ким саме був виданий даний документ, неможливо перевірити автентичність електронно-цифрового підпису, який значиться на ньому, зміст таких документів не захищений від внесення правок та викривлення, окрім того походження даного документа є сумнівним, а на наданому перекладі даного витягу відсутній апостиль або нотаріальне посвідчення, у зв`язку з чим суд не приймає даний доказ як належний та допустимий.

Крім того, суд зазначає, що відповідач в такому клопотанні жодним чином не доводить поважність причин пропуску строку на подання доказів як того вимагає частина 8 статті 80 ГПК України та не просить поновити такий строк згідно ч. 1 ст. 119 ГП України. Суд також звертає увагу на те, що станом на 10.07.2023 справа № 910/5794/23 знаходилась на стадії розгляду по суті (згідно ч. 2 ст. 252 ГПК України).

Для поновлення процесуального строку заявник має довести суду наявність та непереборність обставин, що зумовили пропуск процесуального строку, оскільки, в іншому випадку нівелюється значення чіткого окреслення законодавчо закріплених процесуальних строків.

За таких обставин суд залишає клопотання відповідача про долучення доказу, що подане до суду з пропуском процесуального строку без розгляду на підставі частини 2 статті 118 ГПК України.

10.07.2023 через систему «Електронний суд» від позивача до суду надійшли додаткові пояснення по справі, в яких останній заперечував щодо прийняття виписки від 05.07.2023 з (мовою оригіналу) «Единый государственный реестр юридических лиц» російської федерації.

Відповідно до ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Частиною 3 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Як зазначено позивачем у позові, Товариство з обмеженою відповідальністю «Вознесенка-Агро» помилково перерахувало на розрахунковий рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "ІТРІЙ" грошові кошти в сумі 680 400,00 грн з ПДВ, що підтверджується платіжним дорученням № 2359 від 23 лютого 2022 року. Жодних договірних чи зобов`язальних правовідносин між сторонами не існує.

17.01.2023 ТОВ «Вознесенка-Агро» направило на адресу ТОВ «ІТРІЙ» досудову вимогу з проханням повернути помилково сплачені грошові кошти, що підтверджується поштовим повідомленням АТ «Укрпошта» про вручення поштового відправлення, копія якого долучена до позову.

Відповіді на дану вимогу матеріали справи не містять.

Враховуючи вищевказане, а також той факт, що після надіслання досудової вимоги щодо необхідності в семиденний строк з моменту отримання даної вимоги повернути помилково нараховані кошти ТОВ «ІТРІЙ» проігнорував її, позивач, звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача помилково перерахованих грошових коштів в сумі 680 400,00 грн на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 639 Цивільного кодексу України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Стаття 181 Господарського кодексу України визначає загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема, у частині 1 цієї статті йдеться, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками; допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

За загальним правилом відповідно до статті 208 Цивільного кодексу України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

При цьому відповідно до статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі статтею 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до ч. 1 ст. 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом (ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України).

Позивач на підставі виставленого відповідачем рахунку № Е0000239 від 23.02.2022 перерахував на користь останнього грошові кошти у розмірі 680 400,00 грн з ПДВ, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення № 2359 від 23.02.2022 з призначенням платежу: «Плата за селітру аміачну з-но рах. № Е0000239 від 23.02.23 р. у т.ч. ПДВ 20% 113 400,00 грн.».

У позовній заяві позивач стверджує, що такі кошти були перераховані помилково і договірних відносин між сторонами не існувало взагалі, натомість вже у відповіді на відзив зазначає, що в будь-якому разі оплачений товар так і не був поставлений позивачу, а попередню оплату за товар не було повернуто.

При дослідженні наявних в матеріалах справи доказів, судом встановлено, що між сторонами було погоджено істотні умови договору поставки, а саме: предмет поставки (селітра аміачна у кількості 25,200 тон) та ціна (680 400,00 грн з ПДВ). З огляду на вищевстановлене, суд критично оцінює твердження позивача щодо відсутності між сторонами господарського договору, а отже, і договірних зобов`язань.

Таким чином, суд дійшов висновку, що між сторонами укладено договір поставки у спрощений спосіб.

Статтею 265 ГК України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 662 ЦК України передбачено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 267 ГК України вказано, що договір поставки може бути укладений на один рік, на строк більше одного року (довгостроковий договір) або на інший строк, визначений угодою сторін. Якщо в договорі строк його дії не визначений, він вважається укладеним на один рік.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Частиною 7 ст. 180 Господарського кодексу України передбачено, що строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Поняття «строк дії договору» і «строк виконання зобов`язання» не є тотожними.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки такою підставою є виконання, проведене належним чином.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17 вказала на те, що закон не передбачає такої підстави, як закінчення строку дії договору, для припинення зобов`язання, яке залишилося невиконаним.

Матеріали справи не містять доказів передання у власність позивача оплаченого товару, а відтак, зобов`язання сторін не можуть вважатись припиненими та продовжують існувати.

Таким чином, враховуючи те, що позивач не вчинив жодних дій, які відповідно до умов поставки товару були необхідними з його сторони для забезпечення передання та одержання товару, тобто фактично не вивіз оплачений товар в порушення ст. 689 ЦК, продавець (відповідач) не може вважатися таким, що порушив свої зобов`язання щодо постачання товару за Договором поставки, оскільки внаслідок прострочення покупця продавець не міг виконати свій обов`язок, а отже, прострочення або неналежного виконання умов договору зі сторони продавця (відповідача) на даний час недоведене.

Крім того, частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 197 ГК України передбачено, що господарське зобов`язання підлягає виконанню за місцем, визначеним законом, господарським договором, або місцем, яке визначено змістом зобов`язання.

Стаття 202 ГК України визначає загальні умови припинення господарських зобов`язань, так відповідно до ч. 1 господарське зобов`язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов`язання; у разі поєднання управненої та зобов`язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Відповідно до ч. 2 господарське зобов`язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. Відповідно до ч. 3 до відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Позивач не довів суду, що зобов`язання за Договором є виконаним, проведеним належним чином, зараховані зустрічні вимоги, відбулося поєднання управленої або зобов`язаної сторони в одній особі чи за згодою сторін.

За таких обставин, дії позивача за своєю природою є односторонньою відмовою від виконання зобов`язань, належними та достовірними доказами не доведено факту порушення відповідачем господарського зобов`язання, внаслідок чого права або законні інтереси ТОВ «Вознесенка-Агро» були б порушені та, як наслідок, останній мав би право відмовитись від Договору в односторонньому порядку, а тому підстави для повернення покупцю суми попередньої оплати відсутні.

Стосовно зазначення позивачем підстави для повернення коштів статті 1212 ЦК України суд зазначає таке.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. (ч. 3)

З аналізу приписів ст. 1212 ЦК України вбачається, що норми зазначеної статті звужують застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, оскільки отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Конструкція статті 1212 ЦК України свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Суд відзначає, що у разі припинення зобов`язань сторін за Договором позивач має право розраховувати на стягнення з відповідача сплаченої йому передоплати на підставі статті 1212 ЦК України, оскільки її положення застосовуються також при поверненні виконаного однією із сторін у зобов`язанні у разі, коли підстава, на якій воно було набуте, відпала, тобто у разі, коли договір є припиненим.

З огляду на обставини, встановлені вище, суд вважає помилковими висновки позивача щодо необхідності застосування статті 1212 ЦК України, оскільки грошові кошти у вигляді попередньої оплати набуті відповідачем на достатній правовій підставі - господарському договорі, що укладений у спрощений спосіб, зобов`язання сторін за яким не є припиненими та матеріали справи не містять доказів його розірвання.

Суд зазначає, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 231 ЦК України при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, питання, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Зокрема, в пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».

Частиною 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч. 1 ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Зі змісту ч. 2 ст. 693 ЦК України вбачається, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Наведена норма наділяє покупця, як сторону правочину, саме правами, і яке з них сторона реалізує є виключно її волевиявленням.

Застосовуючи принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин сторін підлягає застосуванню стаття 693 ЦК України, оскільки у даному випадку, зобов`язання сторін не є припиненими.

Виходячи з аналізу положень статті 693 Цивільного кодексу України умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. У разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Дані висновки суду згоджуються з позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду від 22.06.2020 у справі № 922/2131/19 від 27.11.2019 у справі № 924/277/19, від 28.02.2019 у справі № 912/2275/17, від 30.07.2019 у справі № 904/4899/18.

Отже, з моменту направлення позивачем вимоги про повернення суми попередньої оплати у відповідача виникають грошові зобов`язання з повернення суми передплати, які замінюють зобов`язання з поставки товару, що не були виконані вчасно.

Проте, передумовою застосування статті 693 ЦК України в будь-якому разі є не виконання обов`язку продавцем з поставки (передачі) товару у передбачений (домовлений) строк, саме позивач має довести суду, що строк поставки (передачі) товару є таким, що настав та прострочений відповідачем.

Статтею 689 ЦК України унормовано, що покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні від нього для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Суд зазначає, що умовами, які визначені у рахунку, сторони передбачили місце виконання договору поставки за місцезнаходженням товару на умовах самовивозу, що відповідає статті 197 ГК України та статті 664 ЦК України.

Як вбачається з виставленого ТОВ «ІТРІЙ» рахунку № Е0000239 від 23.02.2022, поставка здійснювалася на таких умовах: «самовивіз» зі складу. Отже, здійснивши оплату вищевказаного рахунку, ТОВ «Вознесенка-Агро» прийняло та погодилось з такими умовами поставки товару. Тобто позивачу на момент здійснення оплати товару було відомо про умову самовивозу товару.

Частиною 1 статті 664 Цивільного кодексу України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Проте, належних доказів, які б свідчили про те, що позивач направляв свого представника на отримання товару чи звертався до відповідача з вимогою відвантажити товар після його оплати, доказів того, що покупець не зміг отримати товар або йому було відмовлено в передачі товару, чи товар був відсутній у продавця, позивачем суду не надано і таких доказів у матеріалах справи не міститься.

Згідно зі ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

У даному випадку строк поставки спірного товару сторонами узгоджено не було, тому позивач мав звернутися з вимогою до відповідача про здійснення такої поставки в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 2 статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

При цьому форма вимоги кредитора про виконання зобов`язання чинним законодавством України або умовами договору купівлі-продажу не визначена.

Матеріали справи не містять вимоги кредитора (позивача) про виконання обов`язку з поставки (передачі) товару у формі, що була б належним чином доведена до відома боржнику (відповідачеві) та після пред`явлення якої у відповідача згідно зі статтями 530 та 663 ЦК України виникає обов`язок з поставки (передачі) товару у семиденний строк.

До позову долучена лише досудова вимога № б/н від 17.01.2023 про повернення помилково перерахованих коштів, яка не може бути оцінена судом як вимога згідно зі статтею 530 та 663 ЦК України, а є по суті вимогою про повернення попередньої оплати згідно зі статтею 693 ЦК України, що є передчасним.

За таких обставин суд дійшов висновку, що строк поставки (передачі) товару, оплаченого згідно з платіжним дорученням № 2359 від 23.02.2022 на підставі рахунку № Е0000239 від 23.02.2022 є таким, що не настав.

Щодо порушеного права позивача суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ч. 1 ст. 5 ГПК України)

Водночас, право на доступ до суду не є абсолютним, воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

При цьому вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Такої ж позиції дотримується Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 07.04.2021 у справі № 910/1255/20 та від 21.04.2021 у справі № 904/5480/19.

З огляду на те, що суд дійшов висновку про відсутність порушеного права позивача, у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Суд звертає увагу, що у випадку порушення права позивача, останній не позбавлений права звернутись до суду за захистом свого порушеного права.

Суд також наголошує на принцип заборони суперечливої поведінки, а також стаття 13 Цивільного кодексу України про заборону зловживання правами, зважаючи на таке.

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 ЦК України). Однак це не означає, що здійснення таких прав є абсолютним та безумовним, оскільки стаття 13 ЦК України встановлює межі здійснення цивільних прав, зокрема, частина 3 цієї статті визначає, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Конституційний Суд України у Рішенні від 28 квітня 2021 року № 2-р(ІІ)/2021 вказав, зокрема, що під зловживання правом в інших формах слід тлумачити не відокремлено від інших приписів права, а в їх взаємозв`язку з нормами Кодексу, насамперед із тими, що містяться в його статтях 3, 12, 13. Унаслідок цього, учасник цивільних відносин у разі потреби за допомогою відповідної консультації зможе розумно передбачити, які його дії можуть бути в подальшому кваліфіковано як недобросовісні та такі, що порушують межі здійснення цивільних прав, зокрема у формі зловживання правом, та якими можуть бути юридичні наслідки таких дій (абзац другий підпункту 3.6 пункту 3 мотивувальної частини);

частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, тому що ця мета є правомірною (легітимною) (абзац третій підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини).

Крім того, як зазначає Конституційний Суд України, тлумачення та застосування судами джерел цивільного права у будь-якому разі має ґрунтуватися на таких засадах цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність і розумність (абзац третій підпункту 3.5 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 23 квітня 2020 року № 2-р(ІІ)/2021).

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Цей висновок був застосований у пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 461/9578/15-ц (провадження № 14-175 цс 20).

Враховуючи викладене, суд вважає, що звернення до суду з даним позовом за наявності зазначених вище обставин свідчить про порушення принципу добросовісності та справедливості.

Таким чином, враховуючи відсутність належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт звернення позивача до відповідача з вимогою відвантажити оплачений товар, враховуючи умови поставки товару (самовивіз), за якими прострочення поставки товару відповідачем відсутнє, те, що позовні вимоги про стягнення попередньої оплати згідно зі статтею 693 ЦК України внаслідок неналежного виконання відповідачем обов`язку з поставки товару є передчасними, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

За приписами ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Вказані докази повинні містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини.

Стосовно інших доводів сторін, то суд враховує, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 18.07.2023.

Суддя О.Г. Удалова