ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" липня 2023 р. м. Ужгород Справа № 907/286/23

Суддя Господарського суду Закарпатської області Лучко Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Піпар А.Ю.

Розглянув матеріали справи

за позовом Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради, м. Ужгород

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Ужгород-2012», м Ужгород

про стягнення 277 793,28 грн

За участю представників:

позивача не з`явився;

відповідача не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ужгород-2012» про стягнення 228 358,02 грн заборгованості з орендної плати та 49 435,26 грн пені, посилаючись на неналежне виконання відповідачем Договору оренди нежилого приміщення №977/0 від 26.06.2013 (з урахуванням конкретизації прохальної частини позовної заяви відповідно до заяви від 24.04.2023 про усунення недоліків).

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №907/286/23 визначено головуючого суддю Лучка Р.М., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.04.2023.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 19.04.2023 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків, виявлених судом.

З огляду на усунення позивачем у встановленому законом і судом порядку недоліків позовної заяви виявлених судом, ухвалою від 01.05.2023 суд відкрив провадження у справі, постановив розглянути спір за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням учасників справи, встановив учасникам справи процесуальні строки для подання заяв по суті спору, заяв із обґрунтуванням заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Надалі, зважаючи на заперечення щодо позову наведені у відзиві та доводи зазначені у відповіді на відзив, з метою повного, всебічного та об`єктивного з`ясування всіх обставин справи, суд ухвалою від 14.06.2023 призначив справу №907/286/23 до розгляду у судовому засіданні та повідомив учасників справи, що воно відбудеться 30.06.2023.

Крім того, вказаною ухвалою суду від 14.06.2023 відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю Ужгород-2012 про перехід до розгляду даної справи в порядку загального провадження.

Судове засідання відкладалося на 18.07.2023 у зв`язку з неявкою відповідача та з огляду на заявлене ТОВ «Ужгород-2012» клопотання про відкладення розгляду справи через хворобу представника Товариства. Крім того, ухвалою від 30.06.2023 зобов`язано відповідача надати суду в строк до 17.07.2023 докази на підтвердження обставин, які зазначалися Товариством як підстава відкладення судового засідання 30.06.2023

В судове засідання 18.07.2023 представник відповідача вкотре не з`явився, вимог ухвали суду від 30.06.2023 про надання доказів підтвердження обставин, якими Товариство обґрунтовувало клопотання про відкладення судового засідання 30.06.2023, - ТОВ «Ужгород-2012» не виконано.

Натомість, 17.07.2023 відповідач знову звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи 18.07.2023 у зв`язку з зайнятістю представника Товариства в судовому розгляді справи №308/10110/23 в Ужгородському міськрайонному суді. До означеного клопотання відповідачем долучено ордер серії АО №1094701 від 17.07.2023 про надання правничої допомоги ТОВ «Ужгород-2012» адвокатом Ламбрух О.С.

Означене клопотання відповідача не підлягає до задоволення судом з огляду на імперативні норми п. 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України, відповідно до яких суд розглядає справу за відсутності належним чином повідомленого про судове засідання учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки та беручи до уваги повторну неявку представника відповідача в судове засідання, як і відсутність будь-яких доказів на підтвердження обставин, якими за позицією ТОВ «Ужгород-2012» обґрунтовується необхідність відкладення як судового засідання 18.07.2023, так і попереднього судового засідання 30.06.2023.

Позивач в судове засідання 18.07.2023 не з`явився, подав суду заяву від 17.07.2023 про розгляд справи за відсутності представника Департаменту.

Згідно приписів ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому відповідно до ст. 202 ГПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для встановлення обставин і вирішення спору по суті.

Згідно з ч. 2 ст. 14 ГПК України учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

Відповідно до ст. 233 ГПК України, рішення по даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки наявних в матеріалах справи доказів.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Правова позиція позивача.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням Відповідачем зобов`язань за договором оренди нежитлового приміщення №977/0 від 26.06.2013, в редакції Додаткової угоди від 13.18.2018 в частині сплати орендної плати за період з квітня 2021 року по лютий 2023 року включно, внаслідок чого станом на 04.04.2023 (дата оформлення позовної заяви) за ним рахується заборгованість по орендній платі в розмірі 228 358,02 грн, з вимогами про стягнення якої, як і нарахованої за період з 01.09.2022 по 28.02.2023 за несвоєчасну сплату орендної плати пені в розмірі 49 435,26 грн, позивачем і заявлено даний позов до Господарського суду.

Заперечення (відзив) відповідача.

Відповідач у відзиві на позовну заяву від 12.05.2023 заперечує проти задоволення позовних вимог, зазначаючи, що в спірних правовідносинах наявні форс-мажорні обставини, пов`язані з введенням воєнного стану на території України, що позбавило можливість відповідача здійснювати підприємницьку діяльність, отримувати прибуток та здійснювати розрахунки з контрагентами.

Також, звертає увагу на помилковість нарахування позивачем пені в сумі 49 435,26 грн, яка за позицією відповідача нарахована з порушення ч. 6 ст. 232 ГК України.

Відповідь на відзив.

Позивач у відповіді на відзив від 19.05.2023 не погоджується з аргументами відповідача щодо наявності в спірних правовідносинах форс-мажорних обставин. Зазначає, що наявність форс-мажорних обставин непереборної сили не є беззаперечною підставою для звільнення відповідача від виконання своїх зобов`язань за договором оренди, а відповідачем не зазначено та не доведено, яким саме чином збройна агресія російської федерації проти України та запровадження військового стану завадило відповідачу виконати свій обов`язок з оплати орендної плати.

За позицією позивача, листом від 28.02.2022 Торгово-промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини, зокрема, військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою для введення воєнного стану, однак орендар не повідомив письмово орендодавця про настання обставин непереборної сили, які перешкоджають відповідачу належному виконанню взятих на себе зобов`язань за договором оренди нежилого приміщення №977/0 від 26.06.2013.

Просить звернути увагу, що вся Україна уражена війною, однак в Закарпатті відносно безпечно порівняно з іншими регіонами країни та близько 400 підприємств через війну були перевезені на Закарпаття і область стала своєрідним лідером процесу релокації бізнесу, адже створила максимально сприятливі умови для швидкого переміщення компаній і кадрового потенціалу в регіон, внаслідок чого має місце значне збільшення надходжень до місцевих та державного бюджетів.

Заперечення.

Відповідачем не подано заперечень в порядку ст. 167 ГПК України.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ.

26 червня 2013 року між Департаментом міського господарства Ужгородської міської ради (правонаступником якого є позивач у справі), як Орендодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ужгород-2012», як Орендарем було укладено Договір оренди нежилого приміщення № 977/0 (надалі Договір), за умовами п. 1. якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування вбудовані підвальні приміщення будівлі літ. Б загальною площею 172,4 кв.м. за адресою: м. Ужгород, пл. Жупанатська, 3 для використання під розміщення закладів харчування, які не здійснюють продаж товарів підакцизної групи.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.06.2023 за №5375448 26.06.2013 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Борисовою О.С. проведено державну реєстрацію права оренди Орендаря на вбудовані підвальні приміщення будівлі літ. Б загальною площею 172,4 кв.м. за адресою: м. Ужгород, пл. Жупанатська, 3 за Договором зі строком дії до 26.06.2038 року (номер запису про інше речове право 1431671).

Відповідно до Акту приймання-передачі від 26.06.2013 Орендодавцем передано, а Орендарем прийнято в оренду вбудовані підвальні приміщення будівлі літ. Б загальною площею 172,4 кв.м. за адресою: м. Ужгород, пл. Жупанатська, 3 .

В подальшому, 13 грудня 2018 року сторонами укладено Додаткову угоду до Договору оренди нежилого приміщення № 977/0 від 26.06.2013, якою текст Договору викладено в новій редакції, відповідно до п. 1.1. якого об`єктом оренди є вбудовані підвальні приміщення будівлі літ. Б загальною площею 178.0 кв.м. за адресою: м. Ужгород, пл. Жупанатська, 3 для використання кафе (заклади), що здійснюють продаж товарів підакцизної групи.

Згідно з п. 5.2 Договору (тут і надалі в редакції Додаткової угоди від 13.12.2018) Орендар зобов`язався своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Розділом 4 Договору, сторони погоджено, що орендна плата визначається на підставі тимчасової Методики розрахунку орендної плати за комунальне майно м. Ужгорода та пропорції її розподілу, затвердженої рішенням № 344 ХІ сесії Ужгородської міської ради VI скликання від 09.12.2011 із змінами та доповненнями до нього і складає 15% (орендна ставка) оцінки і становить 131 785,95 грн без ПДВ за рік (п. 4.1. Договору).

Сума оплати за базовий місяць розрахунку (грудень 2018 року) становить 13 178,60 грн. Орендна плата за перший місяць оренди визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за грудень 2018 року. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць (п.п. 4.2., 4.3. Договору).

Відповідно до п. 4.4. Договору нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством України.

При цьому, Орендна плата вноситься безготівково не пізніше 15 числа наступного місяця (п. 4.7. Договору).

За змістом п. 3.1. Договору термін дії Договору оренди до 25.06.2038 року.

Право комунальної власності на об`єкт оренди підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно №60 від 27.04.2000, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №3843778 від 14.06.2004, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №5346887 від 26.06.2013.

Позивач в позовній заяві та згідно з поданим розрахунком заборгованості по орендній платі станом на 22.03.2023 стверджує, що Орендар не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання, а саме не оплатив в повному обсязі у визначений Договором строк орендну плату за користування об`єктом оренди за Договором у період з квітня 2021 року по лютий 2023 року включно, в результаті чого в нього виникла заборгованість в розмірі 228 358,02 грн, стягнення якої разом з нарахованою за період з 01.09.2022 року по 28.02.2023 року пенею в сумі 49 435,26 грн є предметом позовних вимог в даній справі.

Судом також встановлено, що заборгованість відповідача по сплаті орендної плати за Договором за період з квітня 2019 року по березень 2021 року була предметом судового розгляду в Господарському суді Закарпатської області у справі №907/269/21, рішенням від 29.06.2021 у якій позовні вимоги судом задоволено та вказане рішення суду набрало законної сили у встановленому законом порядку.

ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст.12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, цивільні права та обов`язки виникають з договорів, тобто носять диспозитивний характер. Це полягає у обов`язку сторін договору виконувати взяті на себе зобов`язання, визначені умовами договору.

Відповідно до ст.ст. 509, 526, 530 Цивільного кодексу України, в силу зобов`язання одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, і в установлений строк.

Положеннями ст.ст. 526, 629 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Сторони повинні належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання за укладеними договорами. Дане витікає з умов розглядуваного договору та вимог законодавства, згідно з яким суб`єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору ( ч.1 ст.193 ГК України).

При укладені господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного виявлення, мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству (ч.4 ст.179 ГК України).

Взаємовідносини, що склалися між сторонами у справі суд кваліфікує як правовідносини, що випливають із договору найму (оренди), згідно якого та в силу ст. 759 Цивільного кодексу України наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Аналогічні норми містяться також в положеннях п. 1 ст. 283 Господарського кодексу України.

Матеріалами справи підтверджується та Відповідачем не спростовано факт користування ним нерухомим майном (вбудовані підвальні приміщення будівлі літ. Б загальною площею 178.0 кв.м.) який розташований за адресою: м за адресою: м. Ужгород, пл. Жупанатська, 3, переданого в оренду на підставі Договору оренди нежитлового приміщення № 977/0 від 26.06.2013 в редакції Додаткової угоди від 13.12.2018 до даного Договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Пунктами 1, 4 ст. 285 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами ст. ст. 525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як зазначалося вище, пунктами 4.1.-4.3., 4.7. Договору сторонами погоджено розмір орендної плати за базовий місяць розрахунку (грудень 2018 року) 13 178,60 грн, порядок її нарахування (за кожний наступний місяць шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць) та строк сплати - не пізніше 15 числа наступного місяця.

Обов`язок Орендаря своєчасно і в повному обсязі вносити орендну плату за користування об`єктом оренди визначений в п. 5.2. Договору.

Як свідчать зібрані у справі докази, відповідач свого обов`язку щодо своєчасного і повного внесення орендної плати за користування об`єктом оренди за період з квітня 2021 року по лютий 2023 року включно належним чином і у встановлений строк не виконав, здійснивши часткову сплату орендної плати у вказаний період в загальній сумі 169 700,00 грн (відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості), допустивши таким чином, заборгованість перед позивачем, яка на час прийняття даного рішення за означений період становить 228 358,02 грн.

І оскільки факт порушення відповідачем зазначених договірних зобов`язань встановлений судом та по суті відповідачем не спростований, Договір оренди нежитлового приміщення № 977/0 від 26.06.2013 у судовому порядку недійсним або неукладеним не визнано, отже, його умови є обов`язковими до виконання сторонами, а тому позовні вимоги Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради про примусове стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ужгород-2012» 228 358,02 грн заборгованості підлягають до задоволення, як обґрунтовано заявлені та підтверджені належними та допустимими доказами.

Оцінюючи заперечення відповідача з посиланням на наявність форс-мажорних обставин, пов`язаних з введенням воєнного стану на території України, що позбавило можливість відповідача здійснювати підприємницьку діяльність, отримувати прибуток та здійснювати розрахунки з контрагентами, суд вважає за необхідне зазначити, що настання форс-мажору не є підставою для зміни умов договору та звільнення від виконання зобов`язання. Навіть, якщо під час війни сторона не може своєчасно виконати свої зобов`язання за договором - це не є підставою для звільнення від відповідальності за таке невиконання.

Посилаючись на форс-мажор як на підставу для звільнення від відповідальності, Відповідачу потрібно довести, як саме проявився форс-мажор під час виконання такого зобов`язання. Одного лише посилання на наявність форс-мажору (а зокрема на лист Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року №2024/02.0-7.1 про визнання форс-мажорною обставиною військову агресію російської федерації проти України) недостатньо.

Відтак, суд констатує, що не є достатнім формальне посилання на лист Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року №2024/02.0-7.1 про визнання форс-мажорною обставиною військову агресію російської федерації проти України, оскільки суд має досліджувати докази в сукупності.

Відповідна правова позиція наведена і в постанові Верховного Суду від 17 серпня 2022 року по справі №922/854/21, від 29.06.2023 у справі №922/999/22.

Обставини непереборної сили засвідчуються сертифікатом Торгово-промислової палати України.

Проте, Листом від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата засвідчила форс-мажорні обставини - військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою запровадження воєнного стану, та підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору.

Поряд з тим, існування Листа Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року №2024/02.0-7.1 не є автоматичним звільненням від виконання зобов`язань за договором (чи сплати штрафних санкцій) під час воєнного стану. Втім, це може бути підставою від такого звільнення, якщо сторона за Договором доведе, що виключно внаслідок агресії сусідньої держави неможливо було виконати свої зобов`язання.

Однак головне, це те що, наявність форс-мажорних обставин це не амністія, а лише відстрочка від виконання зобов`язання без штрафних санкцій і у разі фактичного доведення цих обставин.

Слід зазначити, що засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є однією з функцій ТПП, затверджених Статутом ТПП України та Законом України «Про торгово-промислові палати України».

Засвідчення форс-мажорних обставин є послугою в розумінні Цивільного кодексу України, яку ТПП надає для фізичних та юридичних осіб.

Звернення суб`єктів господарської діяльності до ТПП України за отриманням сертифіката для засвідчення форс-мажорних обставин є належним доказом їх засвідчення відповідно до законодавства України.

Проте сертифікат про форс-мажорні обставини не є актом державного органу, який спричиняє виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків сторін. У разі судового процесу сертифікат ТПП є лише одним із доказів, який не має наперед визначеної сили перед іншими доказами, і лише в їх сукупності на підставі наданих доказів суд приймає рішення.

Порядок засвідчення форс-мажорних обставин встановлюється регламентом засвідчення ТПП України та регіональними ТПП форс-мажорних обставин.

Відповідно до регламенту форс-мажорні обставини засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб щодо кожного окремого договору, зобов`язання, контракту, виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. Тягар доказування форс-мажорних обставин покладено на заявника, а посилання на лист не буде визнано таким.

Тож сторона, що посилається на форс-мажорні обставини, повинна надати докази за чотирма складовими події «форс-мажору»: подія (форс-мажорна обставина); непередбачуваність обставин; причинно-наслідковий зв`язок між обставиною (подією) і неможливістю виконання стороною своїх конкретних зобов`язань; неможливість виконання і альтернативного виконання.

Суд при цьому зазначає, що воєнний стан на території України не означає, що Відповідач не може здійснювати підприємницьку діяльність та набувати кошти. Відповідач не надав доказів того, що підприємство зупинило роботу у зв`язку з воєнним станом, що всі працівники (чи їх частина), керівник підприємства, інші посадові особи мобілізовані та перебувають у складі Збройних Сил України, тимчасово не виконують професійні обов`язки у зв`язку з воєнними діями, все, або частина складу рухомого майна підприємства задіяні під час тих чи інших заходів, що б перешкоджало суб`єкту господарювання здійснювати підприємницьку діяльність під час введеного воєнного стану, у зв`язку з чим відповідні посилання відповідача відхиляються судом.

Окрім того, У постанові Верховного Суду від 30.11.2021 у справі №913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них, як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022, на який посилається відповідач у відзиві на позов та яким визнано форс-мажорною обставиною військову агресію російської федерації проти України, є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, зобов`язання, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Таким чином, лист Торгово-промислової палати України взагалі не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" та наведена практика щодо оцінки означеного листа є послідовною та зазначена в численній судовій практиці судів касаційної інстанції, зокрема й в уже згадуваній постанові Верховного суду від 29.06.2023 у справі №922/999/22.

Щодо вимог про стягнення пені.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Приписами ч. 4 ст. 231 ГК України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Пунктом 4.8 Договору передбачено, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, стягується відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення (включаючи день оплати).

Як вбачається з долученого до позову розрахунку, пеня в сумі 49 435,26 грн позивачем нарахована за період з 01.09.2022 по 28.02.2023, виходячи з наявної в цей період загальної суми заборгованості по орендній платі.

В той же час, відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

За таких обставин, враховуючи умови п. 4.7. Договору (щодо строку сплати орендної плати відповідачем до 15 числа місяця наступного за звітним) та беручи до уваги подані позивачем розрахунки, нарахування відповідачу пені можливе по заборгованості кожного місяця окремо, таке нарахування припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання повинно було бути виконано.

Тобто, крайній місяць, за непогашену заборгованість по сплаті орендної плати по якому позивач може нараховувати пеню з 01.09.2022, є лютий 2022 року, по якому (з урахуванням строку сплати орендної плати до 15.03.2022) право нарахування пені за порушення строків такої сплати виникає з 16.03.2022 та відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України припиняється 15.09.2022, по заборгованості березня 2022 року право нарахування пені виникає 16.04.2022 та припиняється 16.10.2022 і так далі.

З урахуванням викладеного, беручи до уваги, що відповідно до ч. 2 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд неправі виходити за межі позовних вимог та самостійно збільшувати період нарахування пені, здійснивши арифметичний підрахунок пені в заявлений позивачем період (з 01.09.2022 по 28.02.2023), виходячи з помісячної суми заборгованості зі сплати орендної плати, починаючи з лютого 2022 року та з урахуванням її часткової сплати відповідачем в означений період (14.09.2022 17 800,00 грн, 14.12.2022 18 000,00 грн відповідно до розрахунку позовних вимог), суд вважає обгрунтованим та підтвердженим документально розмір пені в сумі 27 327,07 грн, а позовні вимоги в цій частині такими, що підлягають до задоволення.

В задоволенні позовних вимог про стягнення 22 108,19 грн пені належить відмовити, позаяк пеня в цій частині позивачем нарахована з порушенням ч. 6 ст. 232 ГК України.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Стаття 74 ГПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, розглянувши спір на підставі поданих сторонами доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги як обґрунтовано заявлені підлягають до часткового задоволення.

Розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони у справі пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В той же час, зайво сплачений позивачем судовий збір в розмірі 0,01 грн може бути повернутий з Державного бюджету України Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради в порядку п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України Про судовий збір за клопотанням Департаменту.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 221, 226, 231, 236, 238, 240, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ужгород-2012» (88000, м. Ужгород, пл. Жупанатська, 3, ) на користь Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради (88000, м. Ужгород, пл. Поштова, 3, ) 228 358,02 грн (двісті двадцять вісім тисяч триста п`ятдесят вісім гривень 02 копійки) заборгованості, 27 327,07 грн (двадцять сім тисяч триста двадцять сім гривень 07 копійок) пені та 3835,27 грн (три тисячі вісімсот тридцять п`ять гривень 27 копійок) у повернення сплаченого судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без участі (неявки) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного Господарського суду.

Повне судове рішення складено та підписано 20 липня 2023 року.

Суддя Лучко Р.М.