УХВАЛА

05 липня 2023 року

м. Київ

cправа № 903/1019/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Огородніка К.М.- головуючого, Картере В.І., Погребняка В.Я.

за участю секретаря судового засідання Ксензової Г.Є.

за участю представників: Виконавчого комітету Луцької міської ради - Іщика В.А.; Товариства з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" - Єсіпова І.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції касаційну скаргу Виконавчого комітету Луцької міської ради

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.04.2023

у справі № 903/1019/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор"

до: 1) Департаменту фінансів, бюджету та аудиту Луцької міської ради,

2) Виконавчого комітету Луцької міської ради

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Комунального підприємства "Луцькреклама"

про стягнення 215 888,55 грн

ВСТАНОВИВ:

Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи

11.04.2012 між Комунальним підприємством "Луцькреклама" (далі - КП "Луцькреклама") (уповноважена особа) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" (далі - ТОВ "Комтех Аутдор") (розповсюджувач зовнішньої реклами) укладено договір №129/ТК тимчасового користування місцем розміщення засобу зовнішньої реклами (ЗЗР) (далі -Договір), відповідно до умов якого:

- уповноважена особа передає розповсюджувачу зовнішньої реклами у тимчасове користування місце для розташування ЗЗР за адресою, вказаною у додатку, згідно з погодженим у встановленому порядку дозвільним документом на розміщення ЗЗР, а розповсюджувач зовнішньої реклами використовує надане місце за цільовим призначенням - для розміщення ЗЗР, здійснює оплату за тимчасове користування місцем та звільняє його у триденний термін після закінчення терміну дії дозволу на розміщення зовнішньої реклами (пункт 1.1);

- розмір оплати за тимчасове користування місцем розміщення ЗЗР встановлюється Виконавчим комітетом Луцької міської ради та сплачується розповсюджувачем зовнішньої реклами на підставі цього договору та/або рахунків-фактур, наданих КП "Луцькреклама" (пункт 3.1);

- плата за тимчасове користування місцем розміщення ЗЗР складається з площі місця, базового тарифу та коригуючих коефіцієнтів, які послідовно перемножуються на базовий тариф та площі місця. Нарахування коригуючих коефіцієнтів на базовий тариф, який вказано по кожному ЗЗР у додатку до договору, проводиться у порядку, визначеному Виконавчим комітетом Луцької міської ради (пункт 3.3);

- нарахування плати здійснюється з дати прийняття рішення виконавчим органом про надання дозволу на розміщення зовнішньої реклами та включає податок на додану вартість (пункт 3.4);

- плата за тимчасове користування місцем сплачується розповсюджувачем зовнішньої реклами щомісяця шляхом перерахування коштів на рахунок КП "Луцькреклама" та зараховується до бюджету міста, згідно з рішення Луцької міської ради від 26.01.2012 № 20/89. Допускається авансове перерахування грошових коштів (пункт 3.5);

- у разі зміни в ціновій політиці сторони зобов`язані укласти додатковий договір (пункт 3.8);

- Договір набуває чинності з дати його підписання сторонами, а в окремих випадках, згідно з вимогами ч.3 ст.631 ЦК України, з 01.03.2012 (пункт 6.1);

- строк дії Договору може бути продовжено шляхом укладання додаткової угоди та внесення змін до додатків (пункт 6.2).

Розмір плати за користування встановлено:

- Рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради № 629-1 від 20.09.2012 затверджено порядок визначення розміру плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька. Визначено, що нарахування плати за тимчасове користування місцем розміщення рекламних засобів проводити з 01.11.2012 відповідно до Порядку, беручи за основу ріст індексу інфляції за 2007-2011 роки, що становить 82% до грудня 2006 року, збільшуючи плату поетапно: з 01.11.2012 по 28.02.2013; з 01.03.2013 по 31.08.2013; з 01.09.2013;

- Рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради № 414-1 від 16.07.2014 доповнено Порядок визначення розміру плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів пунктом 5, згідно якого, рішенням Виконавчого комітету може визначатись (змінюватись) розмір плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька, на визначений термін в розмірі до 50% базового тарифу;

- Рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради № 111-1 від 21.02.2018 збільшено на період з 01.03.2018 по 31.12.2018 на 49% величину базового тарифу плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, встановленого Порядком визначення розміру плати за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька.

Додатками № 13 від 18.01.2018, № 15 від 02.10.2018 на виконання рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради № 629-1 від 20.09.2012 сторони визначили плату за тимчасове користування місцями розміщення засобу зовнішньої реклами.

На підставі виставлених КП "Луцькреклама" рахунків, актів здачі-приймання робіт (надання послуг) ТОВ "Комтех Аутдор" здійснено оплату наданих послуг за період з 01.03.2018 по 31.12.2018, що підтверджується податковими накладними, платіжними дорученнями у сумі 816 430,73 грн.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2018 №803/433/18, залишеною в силі постановою Верховного Суду від 27.02.2020, серед іншого, визнано протиправним та скасовано рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради № 111-1 від 21.02.2018 (далі - Рішення № 111-1).

Короткий зміст заявлених вимог

ТОВ "Комтех Аутдор" зверталося до КП "Луцькреклама" з вимогою надати акт звірки розрахунків за період з 01.01.2018 по 19.12.2018 з урахуванням скасованого в судовому порядку Рішення № 111-1, однак остання залишена без належного реагування.

З огляду на те, що КП "Луцькреклама" не здійснило перерахунку наданих послуг згідно Договору з урахуванням того, що Рішення № 111-1 визнано нечинним, ТОВ "Комтех Аутдор" (позивач) звернулося до Господарського суду Волинської області з позовом до вказаного підприємства про стягнення безпідставно набутих коштів (зайво сплачених на підставі, яка згодом відпала) у розмірі 215 888,55 грн у порядку статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 16.12.2021, серед іншого, відкрито провадження у справі № 903/1019/21 за вказаним позовом.

У процесі підготовчого провадження у цій справі позивач 04.01.2022 подав до суду заяву про заміну первісного відповідача (КП "Луцькреклама") належним відповідачем, а саме: Виконавчим комітетом Луцької міської ради, у частині вимог щодо стягнення 201 263,84 грн надміру сплачених позивачем у період дії незаконного Рішення №111-1 (тобто з 01.03.2018 по 10.12.2018 включно).

Вказаною заявою питання про доцільність виділення у самостійне провадження вимог щодо стягнення з первісного відповідача решти суми позову у розмірі 14 624,71 грн (215 888,55 - 201 263,84), яка є сумою переплати за період з 11.12.2018 по 31.12.2018, позивач відніс на розсуд суду з посиланням на частину другу статті 47 та частину шосту статті 173 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 02.02.2022, зокрема, відкладено підготовче засідання та запропоновано позивачу подати заяву із зазначенням предмета та підстави позову щодо кожного із відповідачів.

14.03.2022 позивачем подано до суду відповідну заяву, згідно якої ТОВ "Комтех Аутдор" уточнив підстави позовних вимог таким чином:

- підставами вимог до КП "Луцькреклама" є факт перерахування надмірно сплачених коштів на його рахунок позивачем у сумі 14 624,71 грн за період з 11.12.2018 по 31.12.2018, оскільки з 11.12.2018 Рішення № 111-1 втратило чинність на підставі судового рішення. Такі вимоги підпадають під дію статті 1212 ЦК України (тобто підлягають стягненню за правилами повернення майна, набутого без достатніх правових підстав);

- підставами вимог до Виконавчого комітету Луцької міської ради є прийняття ним Рішення № 111-1 та визнання його нечинним постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2018 №803/433/18, а також перерахування позивачем коштів на виконання вказаного незаконного рішення у розмірі 201 263,84 грн за період з 01.03.2018 по 10.12.2018 включно. Такі вимоги підпадають під дію статей 1166 та 1175 ЦК України (тобто підлягають стягненню за правилами відшкодування шкоди, завданої органом місцевого самоврядування у сфері нормотворчої діяльності).

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 14.03.2022, серед іншого, заяви позивача від 04.01.2022 (про заміну неналежного відповідача) та від 14.03.2022 (про підстави та предмет вимог щодо кожного із відповідачів) задоволено та залучено співвідповідачем Виконавчий комітет Луцької міської ради.

31.10.2022 позивачем подано до суду заяву про заміну первісного відповідача (КП "Луцькреклама") на належного відповідача - Департамент фінансів, бюджету та аудиту Луцької міської ради (далі - Департамент) та про залучення КП "Луцькреклама" до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 31.10.2022, зокрема, заяву ТОВ "Комтех Аутдор" задоволено; замінено первісного відповідача-1 (КП "Луцькреклама") на належного відповідача-1 - Департамент; залучено КП "Луцькреклама" третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Таким чином, предметом позову у цій справі є вимоги:

- до Департаменту про повернення у порядку статті 1212 ЦК України майна (грошових коштів у розмірі 14 624,71 грн), набутого без достатніх правових підстав;

- до Виконавчого комітету Луцької міської ради про відшкодування на підставі статей 1166, 1175 ЦК України шкоди у розмірі 201 263,84 грн, завданої органом місцевого самоврядування у сфері нормотворчої діяльності.

Заперечуючи проти задоволення позову, Виконавчий комітет Луцької міської ради подав заяву про пропуск строку позовної давності.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Волинської області від 26.12.2022 у позові відмовлено.

Судове рішення в частині відмови у задоволенні вимог до Департаменту мотивоване недоведенням позивачем факту зарахування до бюджету міста коштів у сумі 14 624,71 грн, сплачених на рахунок КП "Луцькреклама" за Договором за період з 11.12.2018 по 31.12.2018.

Підставою для відмови у задоволенні іншої частини позовних вимог у порядку частини четвертої статті 267 ЦК України місцевим господарським судом визначено пропуск позовної давності щодо заявлення вимоги про стягнення з Виконавчого комітету Луцької міської ради 201 263,84 грн та відсутність відповідної заяви позивача про поновлення такого строку.

Судом встановлено, що право на відповідний позов у ТОВ "Комтех Аутдор" виникло з моменту набрання чинності постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2018 у справі № 803/433/18 про скасування Рішення № 111-1, тобто з 11.12.2018, відтак строк позовної давності сплив 11.12.2021, коли сам позов заявлено 12.03.2022.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.04.2023 апеляційну скаргу ТОВ "Комтех Аутдор" задоволено; рішення Господарського суду Волинської області від 26.12.2022 у справі № 903/1019/21 скасовано, прийнято нове судове рішення, яким позов задоволено; стягнуто з Виконавчого комітету Луцької міської ради на користь ТОВ "Комтех Аутдор" 201 263, 84 грн шкоди, завданої його незаконним Рішенням №111-1; стягнуто з Департаменту на користь ТОВ "Комтех Аутдор" безпідставно отримані кошти у розмірі 14 624, 71 грн; вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд апеляційної інстанції, переглянувши справу в апеляційному порядку, не погодився з висновками місцевого господарського суду про пропуск позовної давності щодо вимог позивача до Виконавчого комітету Луцької міської ради про відшкодування шкоди у розмірі 201 263,84 грн, оскільки постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено карантин з 12.03.2020 до 31.12.2022 на всій території України, а Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину".

Відтак установивши, що строк позовної давності не було пропущено позивачем внаслідок внесення відповідних законодавчих змін, у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ТОВ "Комтех Аутдор" до Виконавчого комітету Луцької міської ради про відшкодування шкоди у розмірі 201 263,84 грн з огляду на їх (вимог) обґрунтованість та доведеність.

У частині вимог ТОВ "Комтех Аутдор" про стягнення з Департаменту безпідставно набутих коштів у сумі 14 624,71 грн, сплачених позивачем на рахунок КП "Луцькреклама" за Договором за період з 11.12.2018 по 31.12.2018, суд апеляційної інстанції спростував висновки місцевого господарського суду про недоведеність зарахування цих коштів до бюджету міста, зазначивши про те, що позивач долучив до матеріалів справи Договір, в якому закріплена умова про зарахування цих коштів до міського бюджету третьою особою на стороні відповідача, та послався на відповідні положення нормативних актів органу державної влади та органу місцевого самоврядування.

Короткий зміст вимог касаційної скарги. Підстава (підстави) відкриття касаційного провадження

Не погодившись з постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.04.2023, відповідач-2 (Виконавчий комітет Луцької міської ради) подав через підсистему "Електронний суд" до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив оскаржувану постанову скасувати та залишити в силі ухвалу Господарського суду від 14.04.2022 у цій справі.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суд апеляційної інстанції, допустивши неправильне застосування норм матеріального права, дійшов помилкових висновків про задоволення позовних вимог, крім того порушив норми процесуального права з огляду на неналежну оцінку поданих учасниками справи доказів та залишення поза увагою обставин того, що позивачем подано позов до неналежних відповідачів.

На виконання вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України скаржник зазначив, що підставою касаційного оскарження є обставини, визначені пунктом 1 частини другої статті 287 цього Кодексу, оскільки судом апеляційної інстанції не враховано правового висновку Верховного суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме:

- щодо застосування статті 1212 ЦК України (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.08.2022 у справі №903/357/21, від 04.05.2022 у справі №903/359/21).

- щодо застосування статті 48 ГПК України (постанова Великої Палата Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц) про необхідність відмови у позові, пред`явленому до неналежного відповідача, та прийняття рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Узагальнений виклад позиції інших учасників у справі

ТОВ "Комтех Аутдор" подало клопотання про закриття касаційного провадження, мотивоване відсутністю підстав для оскарження Виконавчим комітетом Луцької міської ради постанови суду апеляційної інстанції в частині позовних вимог до Департаменту, а також нерелевантністю зазначеної скаржником судової практики обставинам цієї справи.

Касаційне провадження

19.04.2023 до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга Виконавчого комітету Луцької міської ради.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи №903/1019/21 між суддями від 19.04.2023 зазначену касаційну скаргу передано для розгляду колегії суддів у складі: Огородніка К.М. - головуючий, Жукова С.В., Картере В.І.

У зв`язку із відпусткою судді Жукова С.В., автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено склад колегії суддів: Огороднік К.М. - головуючий, Погребняк В.Я., Картере В.І., що підтверджується протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.05.2023.

Ухвалою Верховного Суду від 09.05.2023, серед іншого, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Виконавчого комітету Луцької міської ради на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.04.2023 у справі № 903/1019/21; призначено скаргу до розгляду на 07.06.2023 о 11:15 год.; зупинено виконання постанови суду апеляційної інстанції від 05.04.2023 до закінчення її перегляду в касаційному порядку; витребувано з попередніх судових інстанцій матеріали справи № 903/1019/21.

19.05.2023 до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 903/1019/21.

06.06.2023 до касаційного суду від Виконавчого комітету Луцької міської ради та ТОВ "Комтех Аутдор" надійшли заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалами Верховного Суду від 06.07.2023 задоволено заяву Виконавчого комітету Луцької міської ради про проведення судового засідання в режимі відеоконференції у приміщенні Господарського суду Волинської області та заяву ТОВ "Комтех Аутдор" про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Верховного Суду від 07.06.2023 оголошено перерву у судовому засіданні у справі з розгляду касаційної скарги Виконавчого комітету Луцької міської ради до 05.07.2023 о 11:45 год.

У судовому засіданні 05.07.2023 взяли участь у режимі відеоконференції представники Виконавчого комітету Луцької міської ради та ТОВ "Комтех Аутдор", які надали пояснення у справі. Інші учасники справи явку повноважних представників не забезпечили, про час та дату судового засідання були повідомлені належним чином.

Оскільки явка представників сторін у судове засідання з розгляду касаційної скарги не є обов`язковою за законом і не визнавалася такою судом, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду касаційної скарги за відсутністю повноважних представників учасників судового процесу, які не з`явилися.

Позиція Верховного Суду

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи скаржника та наявність зазначеної скаржником підстави касаційного оскарження судового рішення у цій справі, Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Виконавчого комітету Луцької міської ради відповідно до вимог пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

За змістом доводів касаційної скарги в частині задоволення вимог про стягнення з Департаменту безпідставно набутих (надмірно сплачених) коштів у сумі 14 624,71 грн, скаржник не погоджується з висновками апеляційного господарського суду, зважаючи на неповноту дослідження та невірну оцінку цим судом наявних у справі доказів.

Задовольняючи позов у зазначеній частині, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем доведено зарахування до бюджету міста коштів у сумі 14624,71 грн, сплачених на рахунок КП "Луцькреклама" за Договором за період з 11.12.2018 по 31.12.2018, адже за умовами Договору (укладеного за затвердженою типовою формою, яка є додатком до Порядку розміщення зовнішньої реклами в місті Луцьку, затвердженого рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 03.11.2011 №770-1) та згідно рішення Луцької міської ради від 25.01.2012 №20/89 "Про функціонування Комунального підприємства "Луцькреклама" (у редакції рішення від 26.02.2015 № 71/24 "Про внесення змін до рішення міської ради від 26.01.2012р. №20/89 "Про функціонування Комунального підприємства "Луцькреклама") кошти за відповідні послуги зараховуються на рахунок КП "Луцькреклама", звідки ці кошти, за винятком ПДВ та коштів на покриття своїх витрат, вказане підприємство перераховує на рахунок Головного управління Державного казначейства України у Волинській області, відкритий для виконання міського бюджету за кодом бюджетної класифікації 24060300 "Інші надходження". При цьому апеляційним судом попередньо встановлено, що здійснення позивачем оплати наданих послуг підтверджується податковими накладними, платіжними дорученнями.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд зауважує, що зазначені скаржником доводи про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права з підстав неповноти оцінки наявних у справі доказів спростовується змістом оскаржуваної постанови та зводяться до переоцінки таких доказів та незгоди скаржника з висновками суду щодо їх оцінки.

Разом з тим, частиною другою статті 300 ГПК України визначено, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином, суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів Верховного Суду не приймає і не розглядає доводи скаржника, які пов`язані з переоцінкою доказів та встановленням обставин справи, оскільки це не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції відповідно до приписів статті 300 ГПК України.

Поряд з цим, предметом касаційного розгляду є законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Як уже зазначалося, позивач звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою на постанову апеляційного господарського суду у цій справі, обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, що полягає у неврахуванні судом апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваної постанови висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.

За змістом пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

У свою чергу, підпунктами "а", "в" пункту 2 частини 3 цієї статті встановлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятисот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Верховний Суд акцентує, що провадження у цій малозначній справі (предметом позову є стягнення 215 888,55 грн) було відкрито з огляду на те, що за обґрунтуванням скаржника касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки при наявності усталеної практики Верховного Суду (постанови від 25.08.2022 у справі №903/357/21, від 04.05.2022 у справі №903/359/21) в аналогічних справах з ідентичними підставами позову, суд апеляційної інстанції прийняв рішення, що повністю суперечить такій практиці, відтак спричиняє наявність суперечливих рішень та призводить до порушення права на справедливий суд; справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для скаржника, оскільки постанова апеляційного господарського суду містить кардинально іншу позицію, ніж міститься у вищенаведених постановах Верховного Суду.

Таким чином, касаційна скарга обґрунтована посиланнями на викладені у постановах від 04.05.2022 у справі №903/359/21 та від 25.08.2022 у справі №903/357/21 правові висновки Верховного Суду про застосування статті 1212 ЦК України у подібних, на думку скаржника, відносинах, які (висновки) не були враховані судом апеляційної інстанції.

При цьому, за відсутності матеріалів справи, Верховний Суд на дату вирішення питання прийнятності касаційної скарги був позбавлений можливості перевірити обґрунтованість визначених скаржником підстав касаційного оскарження постанови апеляційного суду у цій справі.

Отримавши матеріали справи, заслухавши позицію учасників справи та перевіривши наявність підстав касаційного оскарження, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою відповідача-2, яке було відкрите на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України, керуючись таким.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності. Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).

При цьому слід виходити також із того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Відповідно неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

Ураховуючи наведене, касаційний суд відхиляє посилання скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування статті 1212 ЦК України, викладеного у постановах Верховного Суду від 04.05.2022 у справі №903/359/21 та від 25.08.2022 у справі №903/357/21, оскільки зазначені постанови були прийняті, виходячи з інших предмета і підстав позову, за іншої, ніж у цій справі № 903/1019/21) фактично-доказової бази, тобто за інших обставин, встановлених попередніми судовими інстанціями, і за іншими поданими сторонами та оцінених судами згідно з вимогами процесуального закону доказами, залежно від яких й прийнято судове рішення, тобто зазначені справи і ця справа, в якій подано касаційну скаргу, є відмінними за істотними правовими ознаками.

Як зазначалося вище, у цій справі предметом та підставами позову до Виконавчого комітету Луцької міської ради позивачем визначено вимогу про відшкодування на підставі статей 1166, 1175 ЦК України шкоди у розмірі 201 263,84 грн, завданої органом місцевого самоврядування у сфері нормотворчої діяльності, а до Департаменту - вимога про стягнення у порядку статті 1212 ЦК України грошових коштів у розмірі 14 624,71 грн, набутих без достатніх правових підстав. Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між позивачем та третьою особою без самостійних вимог на предмет спору (КП "Луцькреклама") було внесено Додатком № 15 від 02.10.2018 відповідні зміни до Договору щодо вартості послуг з урахуванням тарифу, передбаченого Рішенням № 111-1.

Натомість у справах №903/359/21 та №903/357/21 відповідачем визначено безпосередньо КП "Луцькреклама", а предметом позову - виключно стягнення з вказаного комунального підприємства безпідставно набутих грошових коштів у порядку статті 1212 ЦК України. Водночас, при формуванні правового висновку про застосування статті 1212 ЦК України у таких правовідносинах Верховний Суд враховував, що судами попередніх інстанцій на підставі наданих учасниками справи та оцінених доказів не встановлено обставини щодо внесення сторонами змін до Договору у зв`язку зі збільшенням базового тарифу за рішенням виконавчого комітету органу місцевого самоврядування.

Отже, окрім часткової відмінності предмета позовів у цій та зазначених скаржником справах, різними є й встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини, що стосуються внесення (шляхом укладення Додатку №15 у цій справі) чи невнесення (справи №903/359/21 та №903/357/21) відповідних змін до договорів тимчасового користування місцем розміщення засобу зовнішньої реклами щодо вартості послуг.

Таким чином, посилання скаржника на неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування статті 1212 ЦК України (постанови від 04.05.2022 у справі №903/359/21 та від 25.08.2022 у справі №903/357/21) як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, оскільки відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми права, а різними предметами позову (у частині вимог до органу місцевого самоврядування щодо відшкодування шкоди, завданої неправомірними рішеннями цього органу) та неоднаковими фактичними обставинами справ (у частині вимог про стягнення безпідставно набутих коштів), які мають юридичне значення.

Така відмінність у предметі позовів у наведених справах в цілому свідчить й про безпідставність доводів скаржника про заявлення позивачем позову до неналежних відповідачів, чим спростовуються аргументи про неврахування апеляційним судом правового висновку Верховного Суду щодо застосування статті 48 ГПК України, викладеного у постанові від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність задоволення відповідного клопотання позивача та закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Виконавчого комітету Луцької міської ради на підставі пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу.

Щодо клопотання скаржника про повернення надмірно сплаченого судового збору

У касаційній скарзі міститься клопотання Виконавчого комітету Луцької міської ради про повернення з Державного бюджету України надлишково сплаченого судового збору у розмірі 2 115, 58 грн, мотивоване необхідністю урахування відповідного коефіцієнта для пониження розміру ставки судового збору, що підлягає сплаті за звернення до суду з касаційною скаргою в електронній формі.

Згідно з частиною другою статті 123 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до норм Закону України "Про судовий збір":

- судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі (частина перша статті 4);

- ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру встановлюються у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підпункт 1 пункту 2 частини другої статті 4);

- ставка судового збору за подання до господарського суду касаційної скарги на рішення суду встановлюються у розмірі 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги (підпункт 5 пункту 2 частини другої статті 4);

- при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (частина третя статті 4).

У відповідності до статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 1 січня 2021р. складає 2 270,00 грн.

Верховний Суд зазначає, що об`єктом касаційного оскарження є судове рішення у справі, ухвалене за результатом розгляду двох окремих позовних вимог до різних позивачів, а саме щодо: (1) стягнення (відшкодування шкоди) у сумі 201 263,84 грн з відповідача - 2 з підстав, передбачених ст.ст.1166, 1175 ЦК України; (2) стягнення 14 624,71 грн з відповідача - 1 на підставі 1212 ЦК України.

Тож розмір судового збору за подання такої позовної заяви до суду першої інстанції складає суму 3 018,96 грн (1,5% від 201 263,84 грн) та 2 270,00 грн (мінімальну ставку судового збору за майнову вимогу у розмірі прожиткового мінімуму станом на 1 січня 2021 року, оскільки 1,5% від 14 624,71 грн є сумою (219,37 грн) меншою, ніж зазначений розмір), відтак становить 5 288,96 грн.

Ураховуючи вимоги підпункту 5 пункту 2 частини другої статті 4 та частини третьої цієї статті Закону України "Про судовий збір" розмір судового збору за подання касаційної скарги в електронній формі становить 8 462,34 грн (10 577,92 грн * 0,8).

Водночас скаржником за подання касаційної скарги в електронній формі сплачено судовий збір згідно платіжної інструкції від 14.04.2023 № 8494 у сумі 10 577,92 грн, тобто переплата становить 2 115, 58 грн.

За наведених обставин, касаційний суд вважає за необхідне задовольнити клопотання скаржника про повернення з Державного бюджету України надлишково сплаченого судового збору у розмірі 2 115, 58 грн.

Щодо поновлення дії оскаржуваного судового рішення

Відповідно до положень статті 332 ГПК України, суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку, про що постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Отже, питання про поновлення виконання (дії) судового рішення має вирішуватися судом касаційної інстанції за результатами перегляду справи в касаційному порядку.

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження у цій справі, зупинене ухвалою касаційного суду від 09.05.2023 виконання постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.04.2023 підлягає поновленню у порядку статті 332 ГПК України.

Керуючись статтями 234 235, 240, 296, 300, 301, 332 ГПК, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" про закриття касаційного провадження у справі задовольнити.

2. Касаційне провадження за касаційною скаргою Виконавчого комітету Луцької міської ради на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.04.2023 у справі № 903/1019/21 закрити.

3. Виконання постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.04.2023 у справі № 903/1019/21 поновити.

4. Клопотання Виконавчого комітету Луцької міської ради про повернення надмірно сплаченої суми судового збору задовольнити.

5. Повернути Виконавчому комітету Луцької міської ради (43025, м. Луцьк, вул. Богдана Хмельницького, 19, кім.316, ) з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 2 115 (дві тисячі сто п`ятнадцять) грн 58 коп., надмірно сплачений згідно платіжної інструкції від 14.04.2023 № 8494.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя К.М. Огороднік

Судді В.І. Картере

В.Я. Погребняк