ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" липня 2023 р. м. Ужгород Справа № 907/783/21

Господарський суд Закарпатської області у складі судді Пригузи П.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "УКРГАЗБАНК", код ЄДРПОУ - 23697280, м. Київ, вул. Єреванська, 1,

до відповідача: Ужгородської міської територіальної громади в особі Ужгородської міської ради Закарпатської області, код ЄДРПОУ - 33868924, м. Ужгород, пл. Поштова, 3

про стягнення заборгованості кредитором з вартості об`єкта іпотеки,

в с т а н о в и в:

Ухвалою суду від 08.10.2021 прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Описова частина рішення.

Ухвалою суду від 15.03.2023 відкладено підготовче засідання у даній справі, про дату і час якого учасники процесу будуть повідомлені додатково ухвалою суду.

10.05.2022 ухвалою суду призначено підготовче засідання на 20.07.2022 року.

Ухвалою суду від 20.07.2022 закрито підготовче провадження і призначено дану справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні 14.09.2022, яке було відкладено на 12.04.2023 і яке не зможе відбутись у зв`язку з припиненням повноважень судді Ушак І.Г.

Розпорядженням Господарського суду Закарпатської області від 09.03.2023 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №907/783/21 у зв`язку з припиненням повноважень (відставкою) судді Ушак І.Г.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.03.2023 призначений суддя Пригуза П.Д. для розгляду даної справи.

Відповідно до приписів ч. 14 ст. 32 ГПК України у разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження.

Ухвалою суду від 20.03.2023 року прийнято позовну заяву Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "УКРГАЗБАНК" до Ужгородської міської територіальної громади в особі Ужгородської міської ради Закарпатської області в справі №907/783/21 до провадження судді Господарського суду Закарпатської області - Пригузи П.Д., призначено судовий розгляд справи по суті на 20.04.2023 року.

Предметом спору у цій справі є вимога позивача про стягнення заборгованості кредитором з вартості об`єкта іпотеки, який перейшов до комунальної власності як відумерла спадщина - квартира № 68 по вул. Легоцького, буд. 14, у м. Ужгороді.

Ухвалою суду від 20.04.2023 відкладено розгляд справи по суті на 16.05.2023 року.

Ухвалою суду від 16.05.2023 відкладено розгляд справи по суті на 01.06.2023 року.

Ухвалою суду від 01.06.2023 відкладено розгляд справи по суті на 29.06.2023 року.

До початку судового розгляду справи на офіційну електронну адресу Господарського суду Закарпатської області від відповідача надійшла заява від 29.06.2023 за вх. № 02.3.1-02/4788/23 про відкладення розгляду справи у зв`язку із його зайнятістю у пленарних засіданнях Ужгородської міської ради.

В судовому засіданні досліджено докази у справі, вирішено розгляд справи відкласти на 13.07.2023 та витребувано від ПАТ АБ "УКРГАЗБАНК" актуальні на сьогодні, червень 2023 року, відомості з державних реєстрів прав про реєстрацію змін про право власності на спірний об`єкт відумерлої спадщини за правонаступниками, відомості про наявність цього об`єкта та його фактичних володільців, а також відомості про дії місцевої ради, що вчинені щодо відумерлої спадщини в інтересах місцевої громади.

В судовому засіданні 13.07.2023 суд розглянув справу по суті та вийшов до нарадчої кімнати для ухвалення рішення. Після виходу з нарадчої кімнати суд проголосив вступну та резолютивну частину рішення.

І. Суть спору за позицією Позивача.

Позивач, з урахуванням письмових пояснень про зміст (уточнення) позовних вимог від 19.05.2023, стверджує, що на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 червня 2020 року у цивільній справі №308/13009/19 та в силу норми ч. 3 ст. 1277 ЦК України теперішнім власником відумерлого майна за померлою ОСОБА_1 (квартири АДРЕСА_1 ) є Ужгородська міська територіальна громада в особі Ужгородської міської ради. Вищевказане нерухоме майно, яке перейшло у власність Ужгородської міської територіальної громади в особі Ужгородської міської ради, продовжує бути предметом забезпечення (іпотеки) за Договором іпотеки (без оформлення заставної) №О36/09/2014/0280-01 від 12.09.2014р., укладеним між Банком як іпотекодержателем та ОСОБА_1 як іпотекодавцем. Відомості про вказаний предмет іпотеки внесено до державного реєстру, що підтверджується витягом з державного реєстру про реєстрацію іпотеки №26754459 від 12.09.2014р., копія якого міститься в матеріалах справи. Приписами ст. 3 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

На підставі викладеного, позивач вважає, що в нього наявні законні підстави для стягнення на свою користь з Ужгородської міської територіальної громади в особі Ужгородської міської ради 505 387,60 (п`ятсот п`ять тисяч триста вісімдесят сім гривень 60 копійок) шляхом звернення стягнення на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 , та на праві власності належить Ужгородській міській територіальній громаді в особі Ужгородської міської ради як відумерла спадщина після смерті ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №О36/09/2014/0280 від 12 вересня 2014 року, шляхом продажу з прилюдних торгів за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Позивач вважає, що уточнення вимог, викладені у пункті 2 прохальної частини позовної заяви від 22 вересня 2021 року, не є ні зменшенням, ні збільшенням позовних вимог у даній справі, так як позовна вимога щодо стягнення з відповідача - Ужгородської міської територіальної громади в особі Ужгородської міської ради 505 387,60грн. заборгованості за кредитним договором №036/09/2014/028U від 12 вересня 2014 року залишається незмінною.

ІІ. Позиція Відповідача у справі.

Відповідач Ужгородська міська рада Закарпатської області неодноразово подавав заяви про відкладення розгляду справи, однак в судове засідання не з`явився, заяв по суті справи не подав.

З матеріалів справи вбачається, що Ужгородська міська рада Закарпатської області листом від 15.10.2020 року, ще до відкриття цієї справи, у відповідь на запити ПАТ АБ "УКРГАЗБАНК" від 09.09.2020 відмовлявся приймати та реєструвати право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , за Ужгородською міською територіальною громадою в особі Ужгородської міської ради, яка рішенням суду була визнана відумерлою спадщиною після смерті її власника - ОСОБА_1 .

Згідно з ч. 1 ст. 251 ГПК України, відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

При цьому, за правилами, визначеними нормою статті 165 ГПК України, у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Але, якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті.

Отже, з досліджених судом відносин суд виходить з того, що належно повідомлений про справу відповідач не заперечує проти дійсності обставин, що викладені у позовній заяві та підтверджені відповідними доказами.

Суд керується приписами статті 2 ГПК України, згідно яких завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Отже, відповідач повідомлений про строк подання відзиву належним чином, не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк, відтак суд, керуючись нормами-принципами та завданнями ГПК України, виходить з того, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Суд вирішує спір відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову тощо.

Також, згідно ч. 10 ст. 81 ГПК України, у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами.

IV. Мотивувальна частина рішення.

Факти, встановлені судом та їх оцінка.

12 вересня 2014 з метою забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором між Банком як іпотекодержателем, та Позичальником ОСОБА_1 за кредитним договором №036/09/2014/0280, як іпотекодавцем було укладено Договір іпотеки (без оформлення заставної) №036/09/2014/0280-01 від 12.09.2014р. За вказаним Договором в іпотеку передано нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_3 та належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 12.09.2014 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нітаріального округу Журкі О.І. за реєстровим № 2485 з реєстрацією права власності в державному реєстрі прав на нерухоме майно, номер запису 6983520.

31 березня 2017 року Ужгородським міськрайонним судом у цивільній справі №308/3653/16-ц за позовом АБ «УКРГАЗБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості ухвалено рішення, яким стягнуто достроково з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» заборгованість за кредитним договором №036/09/2014/0280 від 12 вересня 2014 року в сумі 361 041,46грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 5 415,62 грн. Дане судове рішення набуло законної сили 11.05.2017 і на його підставі 18.05.2017 року позивачу як стягувачу було видано виконавчий лист №308/3653/16-ц про примусове стягнення коштів з боржника ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 померла. На момент смерті рішення суду щодо стягнення з неї кредитної заборгованості залишилось невиконаним.

Судом досліджено наведені Позивачем обставини набуття права власності Ужгородською міською територіальною громадою в особі Ужгородської міської ради, на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_1 .

Так, рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 червня 2020 року у цивільній справі №308/13009/19 (а.с. 32-33) визнано відумерлою спадщину померлої громадянки ОСОБА_1 , РНОКП НОМЕР_1 , до складу якої входить квартира АДРЕСА_1 .

Питання юридичної долі відумерлої спадщини врегульовано приписами ст. 1277 ЦК України (Відумерлість спадщини):

1. У разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

У разі якщо на об`єкті нерухомого майна на момент відкриття спадщини знаходиться рухоме майно, що входить до складу спадщини, таке рухоме майно переходить у власність територіальної громади, якій передано нерухоме майно.

Заява про визнання спадщини відумерлою може також бути подана кредитором спадкодавця, а якщо до складу спадщини входять земельні ділянки сільськогосподарського призначення - власниками або користувачами суміжних земельних ділянок. У такому разі суд залучає до розгляду справи органи місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини та/або за місцезнаходженням нерухомого майна, що входить до складу спадщини.

Особи, які мають право або зобов`язані подавати заяву про визнання спадщини відумерлою, мають право на одержання інформації з Спадкового реєстру про заведену спадкову справу та видане свідоцтво про право на спадщину.

2. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

3. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

4. Територіальна громада, яка стала власником відумерлого майна, зобов`язана задовольнити вимоги кредиторів спадкодавця, що заявлені відповідно до статті 1231 цього Кодексу.

Як встановлено судом Позивач як кредитор і іпотекодержатель боржника померлої ОСОБА_1 , РНОКП НОМЕР_1 , на виконання приписів закону і з дотриманням порядку звернувся до суду із позовом про визнання спадщини відумерлою. Згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 червня 2020 року у цивільній справі №308/13009/19 (а.с. 32-33) до участі у розгляді цієї справи було залучено як заінтересовану особу Ужгородську міську раду. Цим рішенням спадщину після смерті ОСОБА_1 , РНОКП НОМЕР_1 , визнано відумерлою, а саме нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Отже, суд виходить з того, що відповідно до імперативного припису ч. 3 ст. 1277 ЦК України, нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 , як спадщина, що визнана судом відумерлою, перейшла у власність територіальної громади за її місцезнаходженням, а саме - до Територіальної громади міста Ужгорода.

У відповідності до норми ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Отже, позивачем обрано правильний спосіб захисту свого права, оскілки Територіальна громада, яка стала власником відумерлого майна, зобов`язана задовольнити вимоги кредиторів спадкодавця, що заявлені відповідно до статті 1231 ЦК України.

За приписами ст. 1231 ЦК України до спадкоємця переходить обов`язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Заборгованість за кредитним договором №036/09/2014/0280 від 12 вересня 2014 року, за яким перед АБ «УКРГАЗБАНК» як кредитором мала невиконані кредитні зобов`язання на момент смерті померла ОСОБА_1 , залишилась непогашеною, що підтверджується як судовим рішенням у цивільній справі №308/3653/1б-ц, так і фактом подання Банком 19.12.2018 року до Першої Ужгородської нотаріальної контори кредиторської вимоги до спадкоємців померлої ОСОБА_1 . Відповідно станом на момент смерті останньої заборгованість за вищевказаним кредитним договором склaла 505 387,60 грн., що включає в себе 499 971,98 грн. заборгованості виключно з основного боргу (кредиту та нарахованих відсотків) без штрафів і пені, також 5 415,62 грн. судових витрат. Тобто, основне зобов`язання за вказаним кредитним договором не припинилось. Відповідно до п. 7.1 вищевказаного договору іпотеки він набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення та діє до повного виконання зобов`язань, забезпечених іпотекою за цим договором, а отже, даний договір іпотеки є чинним, що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №207597038 від 27.04.2020p., а також за № 338363323 від 07.07.2023 копії яких додано до справи.

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реaлізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку майна. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від зміни права власності на це майно. Положення ст. 23 ЗУ «Про іпотеку» встановлюють, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, в тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця і має всі права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існувaли до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідaльність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але у разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Оскільки Ужгородська міська територіальна громада в особі Ужгородської міської ради набула право власності на майно, яке було предметом іпотеки, то на підставі ст. 23 ЗУ «Про іпотеку» Ужгородська міська територіальна громада в особі Ужгородської міської ради набула статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором. Та обставина, що Ужгородська міська територіальна громада в особі Ужгородської міської ради не прийняла у комунaльну власність вищевказану відумерлу спадщину та не зареєструвaла за собою право на що відумерлу спадщину у встановленому законом порядку, не спростовує того факту, що Ужгородська міська територіальна громада в особі Ужгородської міської ради є власником вищевказаної відумерлої спадщини, так як право власності на відумерлу спадщину перейшло до цього органу місцевого самоврядування в силу норми ст. 1277 ЦК України. Адже, відповідно до приписів ч.3 ст.1277 ЦК України спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіпльної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

В аналогічних правовідносинах щодо спадкування майна наявна судома практика стосовно того, що відсутність правоустановлюючого документу на спадщину стосовно нерухомого майна не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно правового висновку Верховного суду України у справі № 6-2962цс16 «хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора».

Аналогічні правові висновки зроблено і Верховним Судом, зокрема, в постановах ВС в складі КЦС від 30.10.2019 року у справі №289/1818/І6-ц та від 14.08.2019 року у справі №523/3522/16-ц з приводу того, що до складу спадщини може входити нерухоме майно спадкодавця, право власності на яке належним чином не зареєстроване, проте, набуття такого права власності відбулось з дотриманням чинного законодавства. Частиною 1 ст. 41 ЗУ «Пpo іпотеку» передбачено, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої ЗУ «Про виконавче провадження» з дотриманням вимог цього Закону.

Дослідивши матеріали справи, надані докази, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд дійшов наступних висновків:

У відповідності до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Правочин, різновидом якого є договори основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому стаття 12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Частиною 1 статті 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно із частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як встановлено ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Так, відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами статей 1048 та 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути банку суму кредиту та сплатити проценти до дня повернення кредиту, при цьому, кредит вважається повернутим в момент зарахування грошової суми на банківський рахунок кредитора.

Частиною 1 статті 598 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до приписів статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 1 статті 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

За своєю природою зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами не є такими, що нерозривно пов`язані з особою позичальника.

Згідно із частиною 1 статті 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою.

В силу приписів частини 1 статті 546 ЦК України (в редакції чинній на час укладання Договору про надання кредиту та Іпотечного договору) виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Приписами статті 572 ЦК України (в редакції чинній на час укладання Договору про надання кредиту та Іпотечного договору) визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Частиною 1 статті 574 ЦК України встановлено, що застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Відповідно до приписів частин 1 та 3 статті 575 ЦК України (в редакції чинній на час укладання Договору про надання кредиту та Іпотечного договору) іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Згідно частини 1 статті 1 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі в редакції чинній на час укладання Іпотечного договору) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом;

Приписами статті 3 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України Про іпотеку іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Господарський суд виходить з того, що іпотека, як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання, є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку майна.

Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від зміни права власності на це майно.

Отже, територіальна громада, яка стала власником відумерлого майна, зобов`язана задовольнити вимоги кредиторів спадкодавця, що заявлені відповідно до статті 1231 цього Кодексу.

Між тим ця стаття встановлює, що до спадкоємців переходить обов`язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем; моральну шкоду, завдану спадкодавцем, яку було присуджено судом зі спадкодавця за його життя; та обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові із спадкодавця за його життя.

Статтею 1231 ЦК України не визначено обов`язок спадкоємця виконувати договірні зобов`язання, боржником за якими був спадкодавець, а частина 4 статті 1277 ЦК України не відсилає до інших статей, які передбачають обов`язок спадкоємців задовольнити інші вимоги кредитора, зокрема до статті 1282 ЦК України.

Відтак, несплата споживчого кредиту не є майновою шкодою, а отже заборгованість за кредитним договором не підпадає під положення статті 1231 ЦК України.

Частиною 2 статті 523 ЦК України встановлено, що застава, встановлена первісним боржником, зберігається після заміни боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

У той же час, приписами статті 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. При цьому у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Приписами статті 589 ЦК України (в редакції чинній на час укладання Договору про надання кредиту та Іпотечного договору) встановлено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

В свою чергу, положення статті 23 Закону України «Про іпотеку» встановлюють, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Оскільки територіальна громада міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради набула право власності на майно, яке було предметом іпотеки, то на підставі статті 23 Закону України «Про іпотеку» територіальна громада міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради набула статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором.

Відповідно до частин 1 статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Частиною 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

При цьому, відповідно до частини 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Як встановлено судом, після визнання спадщини відумерлою Позивач звертався до Відповідача з вимогою про задоволення його грошових вимог в сумі 505 387,60грн., що нараховані за договором і рішенням від 31.03.2017 року Ужгородського міськрайонного суду у цивільній справі №308/3653/16-ц, але такого задоволення не отримав.

В свою чергу, частиною 4 статті 75 ГПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 1.1 Договору іпотеки (а.с. 10) іпотекою забезпечується усі грошових зобов`язання, які випливають з кредитного договору: 300 000,00грн. основного зобов`язання, 20.80% річних, комісії, штрафи, пені.

Згідно п. 6.1., 6.3. Договору іпотеки у разі невиконання Іпотекодавцем умов договору Іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду.

Частиною 1 статті 41 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1-3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За наведених обставин і правових підстав суд доходить висновку, що позов є обгрунтований, позовні вимоги належить задовольнити у повному обсязі для захисту майнових інтересів Позивача, що є порушеними.

IV. Розподіл судових витрат.

Пунктом 2 частини 1 статті 129 ГПК України встановлено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У цій справі судові витрати покладаються на відповідача повністю в сумі 7580,81грн., що сплачені ним при зверненні до суду платіжним дорученням № 6454-57 від 21.09.2021 року.

Керуючись ст. 2, 13, 73, 74, 81, 129, 236, 238, 240, 241 ГПК України,

у х в а л и в:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Ужгородської міської територіальної громади в особі Ужгородської міської ради Закарпатської області, код ЄДРПОУ - 33868924, м. Ужгород, пл. Поштова, 3, на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "УКРГАЗБАНК", код ЄДРПОУ - 23697280, м. Київ, вул. Єреванська, 1, грошові кошти в сумі 505 387,60 грн. (п`ятсот п`ять тисяч триста вісімдесят сім гривень 60 копійок) шляхом звернення стягнення на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , що набута у власність Ужгородської міської територіальної громади в особі Ужгородської міської ради як відумерла спадщина після смерті власника квартири - ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №036/09/2014/0280 від 12 вересня 2014 року, шляхом продажу з прилюдних торгів за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

3. Судові витрати покласти на відповідача.

4. Стягнути з Ужгородської міської ради Закарпатської області, код ЄДРПОУ - 33868924, м. Ужгород, пл. Поштова, 3, на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "УКРГАЗБАНК", код ЄДРПОУ - 23697280, м. Київ, вул. Єреванська, 1, грошові кошти в сумі 7580,81грн. (сім тисяч п`ятсот вісімдесят гривень 81 копійок) на відшкодування витрат зі сплати судового збору за подачу позовної заяви.

Рішення набирає законної сили в порядку ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду у строк, визначений ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядаєтьсяhttp://court.gov.ua/fair/sud5008/ або://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення складено та підписано 13.07.2023 року.

Суддя П.Д. Пригуза