ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" липня 2023 р. м. Рівне Справа № 918/1128/22(569/9634/22)

Господарський суд Рівненської області у складі судді А.Качура,

розглянув матеріали справи

за позовом: ОСОБА_1

до відповідача: Комунального підприємства "Управління майновим комплексом" Рівненської міської ради

про: компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, середнього заробітку за час затримки виплати розрахункових коштів при звільненні з роботи

у межах справи про банкрутство: Комунального підприємства "Управління майновим комплексом" Рівненської міської ради

секретар судового засідання: С.Коваль

представники сторін в судове засідання не з`явились

ОПИС СПОРУ

В провадженні Господарського суду Рівненської області перебуває справа №918/1128/22 про банкрутство Комунального підприємства "Управління майновим комплексом" Рівненської міської ради.

ОСОБА_1 звернулась до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 11 878,18 грн, середнього заробітку за час затримки виплати розрахункових коштів при звільненні з роботи за період з 27 липня 2015 року по день фактичного розрахунку (по день винесення рішення).

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачем допущено прострочення виплати заборгованості із заробітної плати, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати розрахункових коштів в сумі 11 878,18 грн, та стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

У своєму відзиві на позов відповідач вказав що провів повний розрахунок з позивачем 08 квітня 2019 року. Окрім того відповідач вказує про безпідставність позовних вимог з огляду на чинну судову практику.

Процесуальні дії у справі

14 липня 2022 року позивач звернувся з даним позовом до Рівненського міського суду Рівненської області.

05 серпня 2022 року позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до змісту якої позивачем уточнено пункт 1 позовних вимог.

11 січня 2023 року відповідачем подано відзив на позов.

07 лютого 2023 року позивачем подано відповідь на відзив.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 22 лютого 2023 року замінено відповідача у справі.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 20 березня 2023 року справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Управління майновим комплексом" Рівненської міської ради про стягнення індексації заробітної плати (компенсації за час невикористаної щорічної та соціальної відпусток), компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, середнього заробітку за час затримки виплати розрахункових коштів при звільненні з роботи передано за підсудністю.

Ухвалою суду від 01 червня 2023 року відкрито провадження у межах справи про банкрутство Комунального підприємства "Управління майновим комплексом" Рівненської міської ради, розгляд справи призначено на 27 червня 2023 року.

Ухвалою суду від 27 червня 2023 року розгляд справи відкладено на 13 липня 2023 року.

В судове засідання позивач не з`явився.

В судове засідання відповідач не з`явився.

МОТИВИ СУДУ ПРИ ПРИЙНЯТТІ РІШЕННЯ

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

Як слідує з матеріалів справи, з 16 серпня 2011 року ОСОБА_1 працювала у КП "Управління майновим комплексом" на посаді головного бухгалтера.

Наказом відповідача від 26 квітня 2013 року позивачку було звільнено з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України.

При звільненні з роботи остаточний розрахунок з позивачем не було проведено.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 20 квітня 2017 року у справі № 570/4522/14-ц, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 31 січня 2019 року, стягнуто з КП "Управління майновим комплексом" на користь позивачки належні їй на день звільнення розрахункові кошти в сумі 9 713,96 грн без утримання податку й інших обов`язкових платежів, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 квітня 2013 року по 24 липня 2015 року в розмірі 130 806 грн без утримання податку й інших обов`язкових платежів, а також - 2 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Вказаним рішенням апеляційного суду встановлено, що середньоденна заробітна плата позивачки складала 234 грн.

Позивачка вдруге звернулась до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 липня 2015 року по 08 квітня 2019 року в розмірі 367 947,42 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 жовтня 2019 року у справі №569/11319/19, вирішено стягнути з Комунального підприємства "Управління майновим комплексом" Рівненської районної ради на користь позивача середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 липня 2015 року по 08 квітня 2019 року у сумі 367 947,42 грн та 3 679,47 грн судового збору.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 21 квітня 2020 року у справі №569/11319/19 рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 жовтня 2019 року в частині допуску до негайного виконання щодо стягнення середнього заробітку у сумі 12 253 гривні скасовано, в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 09 червня 2021 року у справі № 569/11319/19, вирішено рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 жовтня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 21 квітня 2020 року в частині стягнення з Комунального підприємства "Управління майновим комплексом" Рівненської районної ради на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 липня 2015 року по 08 квітня 2019 року змінено, зменшивши розмір стягнення з 367 947,42 грн до 15 000 грн, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 жовтня 2019 року в частині розподілу судових витрат скасовано, вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства "Управління майновим комплексом" Рівненської районної ради судові витрати, понесені на сплату судового збору, в розмірі 12 206,03 грн, поновлено виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 жовтня 2019 року у незміненій після апеляційного та касаційного перегляду частинах.

З врахуванням наведеного суд констатує, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 липня 2015 року по 08 квітня 2019 року вже розглянуті судами України, та щодо таких вимог існує судове рішення яке набрало законної сили.

Належні на день звільнення розрахункові кошти в сумі 9 713,96 грн КП "Управління майновим комплексом" виплатило ОСОБА_1 08 квітня 2019 року, що встановлено судовими рішеннями та сторонами не заперечується.

Згідно зі штатним розписом посадовий оклад головного бухгалтера КП "Управління майновим комплексом" в період з липня 2015 року по квітень 2019 року неодноразово змінювався у бік збільшення, а саме: з 27 липня по 30 листопада 2015 року становив 4 969 грн; з 01 грудня 2015 року по 30 квітня 2016 року - 5 614 грн; з 01 травня по 30 листопада 2016 року - 5 911 грн; з 01 грудня по 31 грудня 2016 року - 6 502 грн; з 01 січня по 31 січня 2017 року - 7 802 грн; з 01 лютого по 30 квітня 2017 року - 8 356 грн; з 01 травня по 30 листопада 2017 року - 8 794 грн; з 01 грудня 2017 року по 30 червня 2018 року - 9 202 грн; з 01 липня по 30 листопада 2018 року - 9 614 грн; з 01 грудня 2018 року по 08 квітня 2019 року - 12 253 грн.

Вказані обставини встановлені постановою Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 569/11319/19.

У зв`язку з вищенаведеним, позивачка звернулась до суду з позовом про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 11 878,18 грн, середнього заробітку за час затримки виплати розрахункових коштів при звільненні з роботи за період з 27 липня 2015 року по день фактичного розрахунку (по день винесення рішення).

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів сторін

З наведених обставин видно, що спірні правовідносини є за своїм змістом трудовими, та стосуються стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати розрахункових коштів та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені статтями 43-46 Конституції України.

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

У пункті 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004 вказано, що "згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (частина перша); держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності (частина друга). Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Реалізація права громадянина на працю здійснюється шляхом укладення ним трудового договору і виконання кола обов`язків за своєю спеціальністю, кваліфікацією або посадою, яка передбачається структурою і штатним розписом підприємства, установи чи організації. Конституційний принцип рівності не виключає можливості законодавця при регулюванні трудових відносин встановлювати певні відмінності у правовому статусі осіб, які належать до різних за родом і умовами діяльності категорій, у тому числі вводити особливі правила, що стосуються підстав і умов заміщення окремих посад, якщо цього вимагає характер професійної діяльності".

Щодо позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати розрахункових коштів в сумі 11 878,18 грн за період з березня 2018 року по грудень 2018 року суд відзначає наступне.

Як слідує з матеріалів справи, позивачка 26 квітня 2013 року була звільнена з посади бухгалтера КП "Управління майновим комплексом" Рівненської районної ради.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 20 квітня 2017 року у справі №570/4522/14-ц вирішено стягнути із Комунального підприємства "Управління майновим комплексом" Рівненської районної ради на користь позивачки належні їй на день звільнення розрахункові кошти в сумі 9 713,96 грн нарахованих без утримання податку й інших обов`язкових платежів, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 квітня 2013 року по 24 липня 2015 року в розмірі 130 806 грн без утримання податку й інших обов`язкових платежів, моральну шкоду в розмірі 2 000грн та понесені витрати по оплаті судової експертизи в розмірі 864,46 грн, всього 143 384,42 грн. Також стягнуто із Комунального підприємства "Управління майновим комплексом" Рівненської районної ради 1 519,90 грн судового збору.

Вказане рішення залишено без змін постановою Верховного Суду від 31 січня 2019 року.

Позивач вказує, що вказане судове рішення відповідачем виконано 08 квітня 2019 року.

Позивачка вдруге звернулась до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 липня 2015 року по 08 квітня 2019 року в розмірі 367 947,42 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 жовтня 2019 року у справі №569/11319/19, вирішено стягнути з Комунального підприємства "Управління майновим комплексом" Рівненської районної ради на користь позивача середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 липня 2015 року по 08 квітня 2019 року у сумі 367 947,42 грн та 3 679,47 грн судового збору.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 21 квітня 2020 року у справі №569/11319/19 рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 жовтня 2019 року в частині допуску до негайного виконання щодо стягнення середнього заробітку у сумі 12 253 гривні скасовано, в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 09 червня 2021 року у справі № 569/11319/19, вирішено рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 жовтня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 21 квітня 2020 року в частині стягнення з Комунального підприємства "Управління майновим комплексом" Рівненської районної ради на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 липня 2015 року по 08 квітня 2019 року змінити, зменшивши розмір стягнення з 367 947,42 грн до 15 000 грн, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 жовтня 2019 року в частині розподілу судових витрат скасовано, вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства "Управління майновим комплексом" Рівненської районної ради судові витрати, понесені на сплату судового збору, в розмірі 12 206,03 грн, поновлено виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 жовтня 2019 року у незміненій після апеляційного та касаційного перегляду частинах.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що відповідно до статті 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Стаття 2 Закону №2050-ІІІ визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у Законі № 2050-ІІІ слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення), сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013, в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Відповідно до статті 3 Закону №2050-ІІІ, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно зі статтею 4 Закону №2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Суд зазначає, що використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Зміст і правова природа спірних правовідносин, у розумінні положень статей 1- 3 вказаного Закону № 2050-ІІІ, дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 23 лютого 2021 року у справі № 803/1423/17, від 22 червня 2018 року у справі № 810/1092/17, від 13 січня 2020 року у справі № 803/203/17, від 27 квітня 2020 року у справі №803/1314/17.

Судовими рішеннями у справах №570/4522/14-ц та №569/11319/19, які набрали законної сили, встановлено несвоєчасність виплати відповідачем частини грошового забезпечення позивача.

Згідно зі статтею 34 Закону України "Про оплату праці", компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Пунктами 2, 3 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати" передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, в тому числі і заробітна плата.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно із Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 № 159(пункт 4) сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Наданий позивачем розрахунок суми компенсації втрати частини заробітної плати відповідає вимогам закону, відповідачем не заявлено спростування такого розрахунку, а відтак суд приходить до висновку про задоволення позовних вимоги позивача в цій частині (11 878,18 грн).

При задоволенні даних позовних вимог судом враховано несвоєчасність виплати відповідачу належних коштів що входять до структури заробітної плати, при цьому несвоєчасність такої виплати встановлена відповідними судовими рішеннями у справах №570/4522/14-ц та №569/11319/19.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд відзначає наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Судом встановлено, що з 16 серпня 2011 року позивачка працювала у КП "Управління майновим комплексом" на посаді головного бухгалтера.

Наказом відповідача від 26 квітня 2013 року позивачка була звільнена з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України.

При звільненні з роботи остаточний розрахунок з позивачем не було проведено.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 20 квітня 2017 року у справі № 570/4522/14-ц, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 31 січня 2019 року, стягнуто з КП "Управління майновим комплексом" на користь позивачки належні їй на день звільнення розрахункові кошти в сумі 9 713,96 грн без утримання податку й інших обов`язкових платежів, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 квітня 2013 року по 24 липня 2015 року в розмірі 130 806 грн без утримання податку й інших обов`язкових платежів, а також - 2 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Вказаним рішенням апеляційного суду встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача складала 234 грн.

Позивачка вдруге звернулась до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 липня 2015 року по 08 квітня 2019 року в розмірі 367 947,42 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 жовтня 2019 року у справі №569/11319/19, вирішено стягнути з Комунального підприємства "Управління майновим комплексом" Рівненської районної ради на користь позивача середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 липня 2015 року по 08 квітня 2019 року у сумі 367 947,42 грн та 3 679,47 грн судового збору.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 21 квітня 2020 року у справі №569/11319/19 рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 жовтня 2019 року в частині допуску до негайного виконання щодо стягнення середнього заробітку у сумі 12 253 гривні скасовано, в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 09 червня 2021 року у справі № 569/11319/19, вирішено рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 жовтня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 21 квітня 2020 року в частині стягнення з Комунального підприємства "Управління майновим комплексом" Рівненської районної ради на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 липня 2015 року по 08 квітня 2019 року змінити, зменшивши розмір стягнення з 367 947,42 грн до 15 000 грн, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 жовтня 2019 року в частині розподілу судових витрат скасовано, вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства "Управління майновим комплексом" Рівненської районної ради судові витрати, понесені на сплату судового збору, в розмірі 12 206,03 грн, поновлено виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 жовтня 2019 року у незміненій після апеляційного та касаційного перегляду частинах.

З врахуванням наведеного суд констатує, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 липня 2015 року по 08 квітня 2019 року вже розглянуті судами України, та щодо таких вимог існує судове рішення яке набрало законної сили.

Суд відзначає, що з аналізу тексту позовних вимог та поданих заяв вбачається, що позивачка фактично просить суд переглянути судове рішення, яким вирішено спірні правовідносини щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 липня 2015 року по 08 квітня 2019 року, при цьому як на підставу позовних вимог позивачкою вказано про наявність додаткових підстав позову (наявність заборгованості відповідача щодо компенсації втрати частини доходів які існували).

Такий висновок суд робить з огляду на те що позивачка зазначаючи про те що 08 квітня 2019 року відповідачем здійснено виплату компенсації за невикористані дні відпусток, вказує про те, що відповідачем не здійснено виплату індексації заробітної плати (компенсацію втрати частини грошового забезпечення).

Більш того, у випадку обґрунтування позовних вимог в цій частині наявністю лише заборгованості з виплати компенсації за невикористані дні відпусток, вказане слугувало б підставою для закриття провадження у справі з огляду на наявність судового рішення яке набрало законної сили між тими ж сторонами, про той же предмет та з тих же підстав.

А проте, позивачкою заявлено додаткові підстави позову (наявність заборгованості з компенсації втрати частини доходів), що не досліджувались в межах розгляду справи №569/11319/19, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про необхідність розгляду спору в цій частині.

З урахуванням вищевстановленого, суд вважає за необхідне здійснити розмежування позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, які нараховані за період з 27 липня 2015 року по 08 квітня 2019 року, та з 09 квітня 2019 року по 13 липня 2023 року.

Згідно зі штатним розписом посадовий оклад головного бухгалтера КП "Управління майновим комплексом" в період з липня 2015 року по квітень 2019 року неодноразово змінювався у бік збільшення, а саме: з 27 липня по 30 листопада 2015 року становив 4 969 грн; з 01 грудня 2015 року по 30 квітня 2016 року - 5 614 грн; з 01 травня по 30 листопада 2016 року - 5 911 грн; з 01 грудня по 31 грудня 2016 року - 6 502 грн; з 01 січня по 31 січня 2017 року - 7 802 грн; з 01 лютого по 30 квітня 2017 року - 8 356 грн; з 01 травня по 30 листопада 2017 року - 8 794 грн; з 01 грудня 2017 року по 30 червня 2018 року - 9 202 грн; з 01 липня по 30 листопада 2018 року - 9 614 грн; з 01 грудня 2018 року по 08 квітня 2019 року - 12 253 грн.

Звертаючись в червні 2019 року до суду з цим позовом, позивачка просила стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 липня 2015 року по 08 квітня 2019 року в сумі 367 947,42 грн, яку вона визначила з урахуванням пункту 10 Порядку № 100 (з проведенням коригування заробітної плати на коефіцієнт підвищення посадового окладу головного бухгалтера).

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховують у розмірі середнього заробітку і який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України "Про оплату праці", за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі статті 2 Закону України "Про оплату праці" структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року № 2614-XII "Про державну статистику" та Закону України "Про оплату праці" з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

При цьому інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) в розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Окрім того, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має разовий характер (див. постанови Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, провадження № 12-301гс18, від 11 лютого 2019 року у справі № 2609/11956/12-ц, провадження № 61-43353св18, від 05 червня 2019 року у справі № 694/215/16-ц, провадження № 61-37406св18).

Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком № 100.

Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку № 100).

За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Пунктом 10 Порядку № 100, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів). У разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові у зв`язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) тощо таке коригування середньої заробітної плати не провадиться. Працівникам бюджетних установ і організацій, яким відповідно до законів України щомісячно перераховуються посадові оклади (ставки) до рівня не нижчого середньої (подвійної) заробітної плати в промисловості (народному господарстві), розрахунки виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати, можуть провадитися, якщо не передбачено у колективному договорі, виходячи з посадового окладу (ставки) того місяця, в якому відбулася подія, пов`язана з відповідними виплатами, з урахуванням постійних доплат і надбавок.

У постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 686/23071/18 (провадження № 61-19742св19), Верховний Суд зазначив, що суди попередніх інстанцій обґрунтовано стягнули з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з роботи без урахування визначеного у пункті 10 Порядку № 100 коефіцієнта підвищення заробітної плати, оскільки суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є мірою відповідальності роботодавця, а не оплатою праці за виконану роботу.

Висновок щодо відсутності підстав для застосування пункту 10 Порядку № 100 до вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні міститься й у постанові Верховного Суду від 11 липня 2019 року у справі № 466/5356/16-ц (провадження № 61-30936св18).

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а в позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи із середнього заробітку.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків у момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом з тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Такі правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

З урахуванням встановлених обставин справи суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 липня 2015 року по 08 квітня 2019 року, оскільки такий середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні вже було стягнуто у межах розгляду справи №569/11319/19.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в цій частині суд відзначає, що хоча підставою для пред`явлення таких вимог у даному спорі є невиплата позивачу компенсації втрати частини доходів, а підставою для заявлення аналогічних позовних вимог слугувало несвоєчасна виплата заробітної плати, водночас на переконання суду повторне стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені суперечить вимогам статі 117 КзПП та призведе до подвійного притягнення відповідача до відповідальності.

Відтак, в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 липня 2015 року по 08 квітня 2019 року слід відмовити.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 квітня 2019 року по 13 липня 2023 року суд відзначає наступне.

За період з 09 квітня 2019 року по 13 липня 2023 року кількість робочих днів складає 1 079 днів.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 квітня 2019 року по 13 липня 2023 року складає 252 486,00 грн (1079 днів*234 середньоденний заробіток).

Нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді, при цьому день звільнення працівника та день остаточного проведення з ним розрахунків у цей період не включаються.

Разом з тим за матеріалами цієї справи встановлено, що у зв`язку з не проведенням роботодавцем повного розрахунку в день звільнення позивачка була вимушена жовтні 2013 року звернутися з відповідним позовом до суду.

Суди розглядали спірні трудові правовідносини неодноразово.

Суд зазначає, що розмір компенсації втрати частини доходів (11 878,18 грн), яку встановив суд, є більш ніж у двадцять рази меншою, ніж визначена в цій справі сума середнього заробітку за час затримки її виплати при звільненні за період з 09 квітня 2019 року по 13 липня 2023 року. Крім того, у вказаній справі на користь позивача вже було стягнуто середній заробіток в розмірі 130 806 грн та 15 000 грн відповідно.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, розмір відповідальності відповідача за прострочення сплати належної компенсації у відсотковому відношенні що встановлений Верховним Судом у межах справи №569/11319/19, що складає 4,07 % від заявлених вимог.

Таким чином, розмір позовних вимог що підлягає до задоволення складає 10 276,18 грн, а тому в задоволенні решти позовних вимог в розмірі 242 209,82 грн необхідно відмовити.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Наведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у вищезгаданій постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Відповідно до положень статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Також, згідно з нормами статті 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Правилами статті 13 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Висновки суду

За результатами розгляду спору судом встановлено обґрунтованість позовних вимог про стягнення 11 878,18 грн компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати розрахункових коштів, а також 10 276,18 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Водночас в задоволенні позовних вимог про стягнення 457 957,82 грн cуд відмовляє.

Розподіл судових витрат

Згідно з положеннями статті 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач звернувся з позовом до Рівненського міського суду Рівненської області за правилами цивільного позовного провадження, відтак при розрахунку судового збору слід застосовувати норми законодавства що регулюють сплату судового збору в порядку звернення до суду загальної юрисдикції.

Згідно із правилами статті 4 ЗУ "Про судовий збір", за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем справляється судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Розмір судового збору за подання даного позову складає 4 682,34 грн, відтак судовий збір в розмірі 692,66 грн підлягає до повернення позивачу як зайво сплачений.

Решта судового збору в розмірі 3 989,68 грн підлягає до розподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає правовому висновку Верховного Суду у справі №569/11319/19.

Таким чином судовий збір в розмірі 102,76 грн покладається на відповідача, решта судового збору в розмірі 4 579,58 грн покладається на позивача.

Керуючись статтями 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 238, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства "Управління майновим комплексом" Рівненської міської ради (33001, м. Рівне, вул.Соборна 19б, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) 11 878 (одинадцять тисяч вісімсот сімдесят вісім) грн 18 коп компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати розрахункових коштів, 10 276 (десять тисяч двісті сімдесят шість) грн 18 коп середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 102 (сто два) грн 76 коп судового збору.

3. В решті позову відмовити.

4. Судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 4 579,58 грн покласти на позивача.

5. Ухвалою суду повернути ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) з державного бюджету України 692 (шістсот дев`яносто два) грн 66 коп судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Інформацію по справі, що розглядається, можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Суддя Андрій Качур