ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.2023 року м. Дніпро Справа № 908/2696/22

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чередка А.Є. (доповідач)

суддів Коваль Л.А., Мороза В.Ф.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Запорізький електровозоремонтний завод

на рішення Господарського суду Запорізької області (суддя Боєва О.С.) від 13.03.2023 у справі № 908/2696/22

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ТД МЕТАЛУРГ ЗАПОРІЖЖЯ, м.Запоріжжя

до відповідача Приватного акціонерного товариства Запорізький електровозоремонтний завод, м. Запоріжжя

про стягнення суми 187125,61 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю ТД МЕТАЛУРГ ЗАПОРІЖЖЯ звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства Запорізький електровозоремонтний завод заборгованості у розмірі 165263,68, інфляційних втрат 10571,70 грн, 3% річних - 2187,61 грн, пені - 9102,62 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором поставки №220603-3 від 03.06.2022 щодо своєчасного та у повному обсязі розрахунку за поставлений товар. У зв`язку з неналежним виконанням грошового зобов`язання, окрім основної заборгованості, позивачем нараховані та заявлені то стягнення з відповідача, інфляційні втрати, 3% річних та пеня.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 13.03.2023 у даній справі позов задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства Запорізький електровозоремонтний завод на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ТД МЕТАЛУРГ ЗАПОРІЖЖЯ суму 165263 грн 68 коп. основного боргу, суму 9102 грн 62 коп. пені, суму 2187 грн 61 коп. 3% річних, суму 10536 грн 39 коп. інфляційних витрат. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства Запорізький електровозоремонтний завод на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ТД МЕТАЛУРГ ЗАПОРІЖЖЯ суму 2806 грн 35 коп. витрат зі сплати судового збору та суму 3999 грн 24 коп. витрат на професійну правничу допомогу. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що надані позивачем докази у їх сукупності є належними доказами, які підтверджують факт постачання товару відповідачу та його прийняття ним, що є підставою для виникнення у відповідача обов`язку здійснити розрахунки за отриманий товар у встановлений договором строк. Факт прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання підтверджується матеріалами справи та є доведеним. Проаналізувавши обставини справи та клопотання відповідача про зменшення пені, суд дійшов до висновку, що відповідачем не доведено належним чином наявність виняткових обставин поважності причин прострочення виконання спірних договірних зобов`язань. Правомірність та дійсність понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі підтверджується матеріалами справи.

Не погодившись із вказаним рішенням, Приватне акціонерне товариство Запорізький електровозоремонтний завод звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду скасувати, в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на те, що в порушення п.4.2 договору позивачем не надано доказів направлення та отримання відповідачем оригіналів рахунків на оплату товару. У зв`язку з неотриманням відповідачем рахунку на оплату товарів, строк оплати товару за договором не настав.

Крім того, в порушення п.п.5.4, 5.7, 6.4.2 договору позивачем не надані заявки на поставку товару. За таких обставин, позивачем недоведено, що постачання товару було здійснено у відповідності до умов договору.

Таким чином, на думку відповідача, не підлягають задоволенню і похідні вимоги про стягнення пені, 3% річних, інфляційні.

Скаржник вважає, що судом першої інстанції безпідставно відхилено клопотання відповідача про зменшення пені. Беручи до уваги воєнний стан, знаходження відповідача у районі ведення бойових дій та факт того, що відповідач є підприємством, яке має стратегічне значення для економіки та безпеки держави, у суду були підстави зменшити розмір пені.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення господарського суду залишити без змін.

Позивач зазначає, що ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів ст.212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора у розумінні ст.614 Цивільного кодексу України, а тому суд не звільняє відповідача від обов`язку оплатити товар.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку з апеляційним оскарженням рішення господарського суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.04.2023 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого суддя Чередка А.Є., суддів Коваль Л.А., Мороза В.Ф.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 10.04.2023 витребувано у Господарського суду Запорізької області матеріали справи №908/2696/22. Відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи № 908/2696/22 до Центрального апеляційного господарського суду.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 03.05.2023 апеляційну скаргу залишено без руху. Скаржнику наданий строк для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме подання до апеляційного суду належних доказів сплати судового збору.

На виконання вказаної ухвали від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги та долучення до матеріалів апеляційної скарги витребуваних судом доказів.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.05.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства Запорізький електровозоремонтний завод на рішення Господарського суду Запорізької області від 13.03.2023 у письмовому провадженні без виклику та повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.05.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю ТД МЕТАЛУРГ ЗАПОРІЖЖЯ (постачальник) та Приватним акціонерним товариством Запорізький електровозоремонтний завод (замовник) укладено договір поставки №220523-2, відповідно до умов якого постачальник зобов`язався у 2022 році поставити (передати у власність) замовникові товари, зазначені в специфікації(ях) додатку(ах) до цього договору, а замовник прийняти і оплатити такі товари на умовах цього договору.

Пунктом 1.2 договору встановлено, що найменування, номенклатура, асортимент, марка, кількість товарів: відповідно до специфікації(ій) додатку(ів) до цього договору. Виробник товарів: відповідно до специфікації(ій) додатку(ів) до цього договору.

Відповідно до п. 3.1 договору ціна (сума, загальна вартість) цього договору становить 198855,00 грн, у тому числі ПДВ 20%: 33142,50 грн. Ціна за одиницю товару зазначається у специфікації(ях) додатку(ах) до цього договору.

Пунктом 4.2 договору встановлено, що замовник здійснює оплату поставленого товару (поставленої партії товару) протягом 30 (тридцяти) банківських днів з дати підписання сторонами видаткової накладної та отриманої замовником оригіналу рахунку на оплату товарів. При цьому (за виключенням випадку здійснення попередньої оплати), замовник здійснює оплату поставленого товару тільки після реєстрації постачальником відповідної податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (надалі ЄРПН), а у разі, якщо після постачання товару здійснюється будь-яке збільшення суми компенсації його вартості, замовник здійснює оплату поставленого товару тільки після реєстрації постачальником відповідного розрахунку коригування до податкової накладної в ЄРПН. У разі, якщо до закінчення строку оплати поставленого товару, який зазначений у першому реченні п. 4.2 цього договору, постачальник не здійснив реєстрацію податкової накладної та/або розрахунку коригування до неї в ЄРПН, строк оплати поставленого товару за цим договором продовжується до дати реєстрації постачальником податкової накладної та/або розрахунку коригування до неї в ЄРПН.

Строк поставки товарів: товар повинен бути поставлений не пізніше 10 (десяти) календарних днів від дня отримання постачальником письмової заявки замовника на поставку товару. У день отримання постачальником письмової заявки на постачання товару від замовника, постачальник зобов`язаний повідомити замовнику про отримання заявки на постачання товару та готовність її виконати (п.5.1 договору).

Пунктом 5.5 договору встановлено, що право власності на товар, зазначений у специфікації(ях) додатку(ах) до цього договору, переходить до замовника з моменту підписання сторонами/представниками сторін видаткової накладної. Видаткова накладна є первинним документом.

Сторонами підписано Специфікацію № 1 (додаток №1 до договору), в якій погоджено поставку товару (металопродукції) на загальну суму 198855,00 грн.

На виконання умов договору позивачем на адресу відповідача поставлено партію товару на загальну суму 179817,00 грн з урахуванням ПДВ, про що свідчить видаткова накладна №25 від 25.05.2022.

Факт поставки товару також підтверджується копією товарно-транспортної накладної №Р25 від 25.05.2022 на відвантаження товару на суму 179817,00 грн, копією довіреності №457 від 25.05.2022, виданої на ім`я старшого комірника Дмитренко В.М., на отримання замовником товарів (ТМЦ) від постачальника ТОВ ТД Металург Запоріжжя.

Вищезазначені видаткова та товарно-транспортна накладні підписані сторонами. З боку покупця накладні підписані старшим комірником ПрАТ Запорізький електровозоремонтний завод Дмитренко В.М.

Також матеріали справи містять докази складання позивачем податкової накладної №5 від 25.05.2022 на загальну суму 179817,00 грн та її реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних, що про свідчить квитанція.

Відповідачем отриманий товар оплачено частково у розмірі 14 553,32 грн (платіжна інструкція №5221 від 31.08.2022). У зв`язку з частковою оплатою у відповідача перед позивачем виникла заборгованість у загальній сумі 165 263,68 грн.

Невиконання відповідачем зобов`язань за вказаним договором стало підставою для звернення до господарського суду із позовом про стягнення основного бору, пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідно до ст.6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і та справедливості (ст.627 Цивільного кодексу України).

За змістом ст.173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша ст.509 Цивільного кодексу України).

Господарське зобов`язання виникає, зокрема із господарського договору (ст.174 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини першої ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Спірні правовідносини сторін виникли за договором №220523-2 від 23.05.2022, який за своєю правовою природою є договором поставки.

Частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею ст.655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями статті 664 Цивільного кодексу України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України).

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з частиною першою ст.193 Господарського кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

На виконання умов договору поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 179817,00 грн, що також визнається відповідачем.

Відповідачем отриманий товар оплачено частково у розмірі 14 553,32 грн. Заборгованість за поставлений товар становить 165 263,68 грн.

Строк виконання зобов`язання з оплати поставленого товару за спірним договору є таким, що настав.

Встановивши відсутність доказів своєчасної оплати відповідачем заборгованості у сумі 165 263,68 грн, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у наведеній частині.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 9 102,62 грн за загальний період з 16.07.2022 по 19.12.2022, 3% річних у розмірі 2 187,61 грн за загальний період з 16.07.2022 по 19.12.2022, інфляційних втрат у розмірі 10 571,70 грн за загальний період з серпня по листопад 2022 року, апеляційний господарський суд враховує таке.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки (ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України).

За приписами до частини другої ст.193, частини першої 1 ст.216 Господарського кодексу України порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором; учасники господарських правовідносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Стаття 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у розумінні цього Кодексу визначає господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.2.1 договору передбачено, що замовник за цим договором несе відповідальність, зокрема, у разі порушення строків оплати отриманого товару замовник сплачує постачальнику пеню у розмірі половини облікової ставки НБУ від суми заборгованості, за кожен день прострочки.

Враховуючи факт порушення відповідачем зобов`язання за спірним договором, здійснивши перерахунок пені та встановивши, що заявлена до стягнення сума пені є меншою, ніж встановлено судом за наслідком перерахунку, господарський суд дійшов правильного висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня, заявлена в межах позовних вимог, за загальний період з 16.07.2022 по 19.12.2022 з у розмірі 9 102,62 грн.

Частиною 2 ст.625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що розрахунок 3% річних здійснено позивачем правильно, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних витрат, господарський суд правильно зазначив, що позивачем допущені помилки при визначені індексів інфляції на жовтень та листопад 2022 року. Згідно з перерахунком інфляційних втрат за вказаний у позові період сума інфляційних втрат складає 10536,39 грн. Отже позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню на суму 10536,39 грн

Колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржника про те, що у зв`язку з неотриманням відповідачем рахунку на оплату товарів, строк оплати товару за договором не настав.

Так, згідно з усталеною правовою позицією Верховного Суду рахунок на оплату товару (робіт, послуг) за своєю правовою природою не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти для оплати товару (робіт, послуг), тобто має інформаційний характер. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою в розумінні приписів статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 вказаного Кодексу, а тому не звільняє боржника від обов`язку здійснити відповідну оплату (постанови Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №910/32579/15, від 22.05.2018 у справі №923/712/17, від 21.01.2019 у справі №925/2028/15, від 02.07.2019 у справі №918/537/18, від 29.08.2019 у справі №905/2245/17, від 26.02.2020 у справі №915/400/18, від 29.04.2020 у справі №915/641/19).

Посилання скаржника на ненадання позивачем заявок на поставку товару, не спростовує факт отримання товару відповідачем та не впливає на вирішення судом спору у даній справі.

Щодо клопотання відповідача про зменшення пені, колегія суддів враховує таке.

Частиною 3 ст.551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За приписами ст. 233 Господарського кодексу України разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Водночас зазначені норми чинного законодавства України не містять переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання; наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам; поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (ч.6 ст.3 Цивільного кодексу України).

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора (така правова позиція викладена і в рішенні Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013).

Апеляційний господарський суд враховує, що приватне акціонерне товариство Запорізький електроворемонтний завод має стратегічне значення для економіки і безпеки держави та вирішення соціальних питань відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави" від 04.03.2015 № 83.

Водночас, позивач і відповідач є господарюючими суб`єктами вони несуть відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності. Зменшення (за клопотанням сторони) заявленої неустойки, яка нараховується за неналежне виконання стороною свої зобов`язань кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно з положеннями ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів.

Відповідачем не надано будь-яких доказів, що підтверджували б його скрутне матеріальне становище та відповідно свідчило б про неможливість сплатити суму пені у заявленому до стягнення розмірі, як не надано і доказів неспівмірності стягуваної суми щодо розміру невиконаного зобов`язання.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази вжиття відповідачем будь-яких заходів для недопущення порушення зі свого боку господарського зобов`язання щодо вчасної оплати поставленої продукції у строк, встановлений договором та/або доказів звернення до позивача з проханням/пропозицією щодо зміни порядку оплати, а також докази оплати поставленого товару у повному обсязі.

Враховуючи наведене, приймаючи до уваги, що відповідач не зазначив достатніх обставин та доказів на їх підтвердження, передбачених положеннями статті 233 Господарського кодексу України, ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру заявленої до стягнення пені.

При цьому розмір неустойки, що підлягає стягненню з відповідача є співрозмірним з порушенням та становить лише 5,5% від суми боргу на дату звернення до суду.

Зміст апеляційної скарги свідчить про те, що апелянт оскаржує рішення суду у повному обсязі, проте, жодних заперечень проти покладення на нього витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн не надав, а тому колегія суддів переглядає судове рішення з урахуванням приписів ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, судова колегія апеляційного суду вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, а оскаржуване рішення таким, що відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, тому підстави, передбачені ст.277 Господарського процесуального кодексу України, для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення господарського суду відсутні.

Відповідно до приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Розглянувши заяву позивача про вирішення питання про судові витрати на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду апеляційної скарги, колегія враховує наступне.

Відповідно до ст.123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

За змістом ч.4 ст.126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Водночас, у частині 5 наведеної правової норми визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Так, відповідно до ч.5 ст.129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7,9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7,9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та постанові Верховного Суду від 08.04.2020 у справі №922/2685/19.

Згідно зі ст.30 Закону України Про адвокатуру і адвокатську діяльність, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, з положень наведених норм випливає, що, визначаючи розмір суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат.

Одночасно слід враховувати, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування цих витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, - то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

В підтвердження витрат на послуги адвоката в сумі 4000,00 грн, позивачем додано до матеріалів справи: копії договору про надання правничої (правової) допомоги від 03.05.2022, додаткової угоди №4 від 15.12.2022 до договору про надання послуг від 15.12.2022, договору про надання послуг від 15.12.2022, акту приймання-передачі послуг від 01.06.2023, рахунку №02/06 від 01.06.2023, платіжної інструкції №290 від 06.06.2023 на суму 4000,00 грн.

Відповідно до акту приймання-передачі послуг від 01.06.2023 станом на 01.06.2023 адвокатським об`єднанням станом відповідно до умов договору від 03.05.2022 та додаткової угоди №4 від 15.12.2022 надані послуги правничої (правової) допомоги, а саме: вивчено апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства Запорізький електровозоремонтний завод на рішення Господарського суду Запорізької області від 13.03.2023 у справі №908/2669/22, складено та подано до Центрального апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, вартість послуги 4 000,00 грн. Загальна вартість наданих послуг за цим актом складає 4000,00 грн без ПДВ. Клієнт не має претензій до об`єму та якості наданих послуг.

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених до стягнення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції враховує обставини справи, її складність, предмет та підстави позовних вимог.

Так, спір про стягнення заборгованості за договором поставки є незначної складності, спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного та Господарського кодексу України, а тому великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, спірні правовідносини не передбачають; зустрічна позовна заява не містить посилань на практику Верховного Суду та/чи практику Європейського суду з прав людини, що може свідчити про підготовку документа високої складності; збір доказів адвокат не здійснював, оскільки всі докази були надані йому клієнтом.

З урахуванням наведеного, апеляційний господарський дійшов висновку, що заява позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу підлягає частковому задоволенню в сумі 2 000,00 грн, оскільки цей розмір судових витрат відповідає як критерію реальності понесення адвокатських витрат, так і критерію розумної необхідності таких витрат.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 271, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Запорізький електровозоремонтний завод - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 13.03.2023 у справі № 908/2696/22 - залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Запорізький електровозоремонтний завод" (; вул. Залізнична, буд. 2, м. Запоріжжя, 69095) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Товариства з обмеженою відповідальністю ТД МЕТАЛУРГ ЗАПОРІЖЖЯ (, вул. Незалежної України, буд. 45-Б, м.Запоріжжя, 69001) витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 2 000,00 (дві тисячі) грн.

Доручити Господарському суду Запорізької області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.Є. Чередко

Суддя Л.А. Коваль

Суддя В.Ф. Мороз