ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2023 року м. ОдесаСправа № 916/3144/22
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Принцевської Н.М., Ярош А.І.

секретар судового засідання: Кияшко Р.О.

за участю представників учасників справи:

від Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-маркет», м. Дніпро адвокат Вітович О.Я., на підставі ордера;

від Фізичної особи-підприємця Аксентьєвої Наталі Юріївни, м. Одеса не з`явився;

від Фізичної особи-підприємця Гущиної Олени Євгенівни, м. Одеса адвокат Лях Р.М., на підставі ордера.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-маркет», м. Дніпро

на рішення Господарського суду Одеської області від 16.05.2023 року, м. Одеса, суддя Рога Н.В., повний текст рішення складено та підписано 19.05.2023 року

у справі №916/3144/22

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-маркет», м. Дніпро

до відповідача - 1 Фізичної особи-підприємця Аксентьєвої Наталі Юріївни, м. Одеса

відповідача - 2 Фізичної особи-підприємця Гущиної Олени Євгенівни, м. Одеса

про розірвання договору та стягнення 697250 грн.,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У листопаді 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «АТБ-маркет», м.Дніпро звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Аксентьєвої Наталі Юріївни, м. Одеса та Фізичної особи-підприємця Гущиної Олени Євгенівни, м. Одеса у якій просила суд розірвати договір оренди нерухомого майна від 22.12.2021 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «АТБ-маркет», Фізичною особою - підприємцем Аксентьєвою Н.Ю. та Фізичною особою підприємцем Гущиною О.Є.; стягнути з Фізичної особи - підприємця Аксентьєвої Н.Ю. грошові кошти у розмірі 348 625 грн.; стягнути з Фізичної особи-підприємця Гущиної О.Є. грошові кошти у розмірі 348 625 грн.; судові витрати у справі покласти на відповідачів.

Зокрема, позовні вимоги обґрунтовано неможливістю позивачем користуватися приміщенням, яке ним орендується, внаслідок його руйнації 16.05.2022 року та 26.08.2022 року шляхом попадання касетних снарядів, відтак, за твердженням позивача, спірне майно не використовується.

З огляду на наведене, позивач вважає, що він, у відповідності до умов п. 3.10. договору звільняється від сплати орендної плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використано ним за цільовим призначенням через обставини, які перешкоджають такому використанню майна орендарем, або створюють загрозу життю та / або здоров`ю працівників орендаря та загрозу майну орендаря.

На думку позивача, всупереч вимогам ч. 2 ст. 776 Цивільного кодексу України, орендодавці не приступили до виконання капітального ремонту орендованого приміщення, що унеможливлює його використання орендарем.

Відтак, на переконання позивача, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 776 Цивільного кодексу України, у нього наявне право на розірвання спірного договору та відшкодування збитків.

Також, з посиланням на ч. 1 ст. 607 Цивільного кодексу України, позивач вважає, що оскільки у нього відсутня можливість експлуатувати орендоване майно, відповідне зобов`язання щодо оренди має бути припинене.

У зв`язку із наведеним, позивачем заявлено похідну позовну вимогу про стягнення з відповідачів у справі грошових коштів у розмірі 697250 грн., сплачених останнім як авансовий платіж за останні два місяці дії спірного договору оренди.

При цьому, підставами для стягнення вказаних вище коштів, позивач вказує норму ч.1, 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України, оскільки, як вважає останній, підстава, на якій стягувані кошти сплачувалися, автоматично відпала у відповідності до того, що розірвання договору у судовому порядку, виключає договірний характер для збереження грошових коштів після такого розірвання. Проте, позивачем також зазначається про встановлення судом у спірних правовідносинах правової аргументації позовних вимог про стягнення коштів, у відповідності до принципу «суд знає закони».

Рішенням Господарського суду Одеської області від 16.05.2023 року у справі №916/3144/22 (суддя Рога Н.В.) у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-маркет» до Фізичної особи-підприємця Аксентьєвої Наталі Юріївни та Фізичної особи-підприємця Гущиної Олени Євгенівни про розірвання договору оренди нерухомого майна, укладеного 22.12.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АТБ-маркет», Фізичною особою-підприємцем Аксентьєвою Наталією Юріївною та Фізичною особою-підприємцем Гущиною Оленою Євгенівною, посвідченого Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Коваленко Л.О. та зареєстрованого у реєстрі за №4387, та стягнення з Фізичної особи-підприємця Аксентьєвої Наталі Юріївни грошових коштів у розмірі 348 625 грн, стягнення з Фізичної особи-підприємця Гущиної Олени Євгенівни грошових коштів у розмірі 348 625 грн. відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність належних та допустимих доказів необхідності проведення у нежитловому приміщенні загальною площею 1394, 5 кв.м, що розташоване за адресою: м.Миколаїв, пр.Центральний, 265 саме капітального ремонту.

При цьому, судом першої інстанції було зауважено, що за умов укладеного між сторонами договору оренди, саме орендар зобов`язаний у міру необхідності, власними силами та за свій рахунок проводити капітальний ремонт майна, а необхідність в проведенні капітального ремонту має бути підтверджена відповідним експертним дослідженням, проведеним спеціалізованою (експертною) організацією.

Також, в рішенні Господарський суд Одеської області на твердження позивача про те, що обставини непереборної сили у даному разі є підставами для розірвання договору оренди нежитлового приміщення, зазначив, що настання таких обставин стосується обох сторін по договору оренди, та неналежне повідомлення сторони договору про настання таких обставин може позбавити її права посилатися на форс-мажорні обставини, як на підставу для невиконання господарських зобов`язань.

З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав у даному випадку для розірвання договору оренди від 22.12.2021 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «АТБ-маркет» та Фізичними особами - підприємцями Аксентьєвою Н.Ю. та Гущиною О.Є.

Крім того, судом першої інстанції у вказаному рішенні також було зазначено, що оскільки позовні вимоги про стягнення з Фізичних осіб підприємців Аксентьєвої Н.Ю. та Гущиної О.Є. грошових коштів у розмірі 348 625 грн з кожного відповідача у даному випадку є похідними від вимоги про розірвання договору, то у зв`язку із відсутністю підстав для розірвання такого договору, похідні позовні вимоги задоволення також не потребують.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю «АТБ-маркет», м. Дніпро з рішенням суду першої інстанції не погодилося, тому звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення Господарського суду Одеської області від 16.05.2023 року у справі № 916/3144/22 скасувати, ухвалити нове рішення, яким закрити провадження у справі у частині позовної вимоги про розірвання договору оренди нерухомого майна від 22.12.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Коваленко Л.О. та зареєстрованого в реєстрі за №4387 у зв`язку з відсутністю предмету спору через припинення (розірвання) зазначеного договору на момент винесення судового рішення; стягнути з Фізичної особи - підприємця Аксентьєвої Н.Ю. грошові кошти у розмірі 348 625 грн.; стягнути з Фізичної особи-підприємця Гущиної О.Є. грошові кошти у розмірі 348 625 грн.; судові витрати у справі покласти на відповідачів.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм процесуального і матеріального права, неповним з`ясуванням всіх обставин справи.

Зокрема, скаржник, посилаючись на обставини, викладені ним у позовній заяві зазначив, що суд першої інстанції, встановлюючи, що договором дійсно передбачений механізм дострокового розірвання договору шляхом направлення листа орендаря орендодавцю та визнаючи факт направлення листа (докази відправки були залучені до матеріалів справи в оригіналі), протиправно відхилив зазначений лист та зазначив, що звернення позивача до суду з позовом про розірвання договору оренди від 22.12.2021 року свідчить про те, що позивач вважає договір таким, що не припинився.

В апеляційній скарзі скаржник звернув увагу колегії суддів на ту обставину, що дата розірвання договору згідно зазначеного вище листа 07.01.23 року, а позовна заява була подана 18.11.22 року , судове провадження по даній справі відкрито 30.11.22 року.

Тобто, на переконання позивача, на момент звернення із позовом договір був чинний, але втратив чинність у процесі розгляду справи 07.01.23 року.

Крім того, на думку скаржника, сам по собі факт звернення особи до суду про розірвання нечинного договору не може зробити його чинним, так само як і ставлення сторін справи до тієї чи іншої обставини не може слугувати підставою для відхилення доказу без дослідження такого доказу на надання йому оцінки судом.

А тому, на переконання позивача, у даному випадку суд першої інстанції мав оцінити подані докази та надати оцінку листу від 07.09.2022 року вих. №М-2022-3241, а не відхиляти його через сам факт наявності спору.

Відтак, скаржник вважає, що наявність листа від 07.09.2022 року вих. №М-2022-3241 може свідчити лише про відсутність предмету спору на момент вирішення справи у частині однієї із позовних вимог - про розірвання договору оренди нерухомого майна від 22.12.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Коваленко Л.О. та зареєстрованого в реєстрі за №4387, що, відповідно, повинно мати наслідком закриття провадження щодо даної позовної вимоги та вирішення по суті другої позовної вимоги про стягнення грошових коштів.

Також, в апеляційній скарзі позивач наголошує на тому, що він подавав документи що підтверджують настання форс-мажорних обставин для підтвердження самого факту обстрілу та неможливості користування об`єктом оренди, що, у свою чергу, відповідно до ч. 6. ст. 762 Цивільного кодексу України звільняє наймача від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає, а не усунення пошкоджень (не проведення капітального ремонту орендодавцем), що відповідно до ч. 3 ст. 776 Цивільного кодексу України є підставою для розірвання договору.

Разом з тим, зазначаючи, що відповідачі не заперечували факт пошкодження покрівлі спірного об`єкту оренди, скаржник вказав, що у суду першої інстанції під час розгляду даної справи було наявне право на призначення судової експертизи для вирішення питань, пов`язаних з необхідністю проведення капітального ремонту споруди, що орендується.

Також, скаржником вказано, що можливість проведення капітального ремонту об`єкту оренди передбачена як орендарем (п.6.1.5. договору) так і орендодавцем (п. 4.4. договору).

Крім того, на переконання апелянта, п. 5.1.3. договору передбачає обов`язок орендодавця «здійснити усі можливі розумні заходи, необхідні для усунення перешкод у користуванні орендаря майном», чого відповідачами зроблено не було.

Відтак, наголошуючи на тому, що жодним пунктом договору на позивача обов`язку щодо здійснення капітального ремонту приміщення покладено не було, скаржник, посилаючись на вимоги ч. 4 ст. 319, ч. 1 ст. 323 Цивільного кодексу України, вказав, що ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) майна несе його власник, якщо інше не встановлено договором або законом.

Також, за доводами позивача, відмовляючи у задоволенні інших позовних вимог (про стягнення грошових коштів), суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідачів грошових коштів у даному випадку є похідними від вимоги про розірвання договору, у зв`язку із чим задоволенню також не підлягають.

Проте, на переконання скаржника, у даному випадку, позовна вимога про стягнення коштів заявлялась ним в порядку вимог ст. 1212 Цивільного кодексу України, а саме її частини третьої, яка визначає, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Скаржник, посилаючись на низку правових позицій Верховного Суду вказує, що розірвання договору у судовому порядку, або його припинення виключає договірний характер для збереження грошових коштів після того, як договір фактично був розірваний, а тому, у відповідачів відсутні підстави для утримання грошових коштів, сплачених за останні два місяці оренди у сумах 348625 грн. та 348625 грн.

При цьому, на переконання позивача, у будь-якому разі, зазначені грошові кошти мають бути йому повернуті, оскільки такі грошові кошти не покриті відповідними послугами оренди (оренда за останні два місяці).

Разом із тим, як зауважено скаржником, враховуючи неординарність ситуації, а саме: відсутність аналогічних подій у минулому (військова агресія, в результаті якої знищено або істотно пошкоджено об`єкт оренди) позивач просив суд першої інстанції застосувати принцип jura novit curia ("суд знає закони").

Підсумовуючи наведене, скаржник вказав, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволені позовних вимог про стягнення із відповідачів грошових коштів, підійшов надмірно формально та вирішив справу, не надаючи оцінку листу №M-2022-3241 від 08.09.2022 року про розірвання договору, відмовив у задоволенні пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами позовних вимог, не дослідивши наявність правових підстав для повернення грошових коштів.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.06.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-маркет», м. Дніпро на рішення Господарського суду Одеської області від 16.05.2023 року у справі №916/3144/22, справу призначено до судового розгляду.

Відповідачі своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалися, відзиви на апеляційну скаргу, в строк визначений ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття апеляційного провадження у справі, не надали, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

В судовому засіданні, яке проводилося в режимі відеоконференції, представник скаржника підтримав вимоги та доводи з мотивів, викладених письмово в апеляційній скарзі. Просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-маркет», м. Дніпро задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги, викладені в прохальній частині апеляційної скарги.

Представник Фізичної особи-підприємця Гущиної Олени Євгенівни під час судового засідання усно заперечив проти доводів апелянта, зазначених ним в апеляційній скарзі, просив суд апеляційної інстанції залишити її без задоволення, оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Представник іншого учасника справи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, про що свідчать наявні у матеріалах справи звіти про електронну відправку ухвали про відкриття провадження у справі на офіційну електронну адресу сторони, про причини неявки в судове засідання не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань суду не надав.

Згідно із нормами ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу ухвалою суду не визнана обов`язковою, строк розгляду апеляційної скарги закінчується, а затягування строку розгляду скарги в даному випадку може призвести до порушення прав осіб, які з`явилися до суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника іншого учасника справи.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення присутніх учасників судового процесу, обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального права, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-маркет», м. Дніпро не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 16.05.2023 року у справі №916/3144/22 не потребує скасування, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

22.12.2021 року між Фізичною особою підприємцем Аксентьєвою Н.Ю., Фізичною особою підприємцем Гущиною О.Є. (орендодавці) та Товариством з обмеженою відповідальністю «АТБ-маркет» (орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна, за умовами п. 1.1. якого орендодавці передали, а орендар прийняв у тимчасове платне володіння та користування наступне нерухоме майно (з усіма приналежностями, у тому числі інженерними мережами і комунікаціями, механізмами) нежитлове приміщення загальною площею 1394, 5 кв.м, що розташоване за адресою: м.Миколаїв, пр. Центральний, 265.

За умовами п. 1.6. договору зокрема, визначено, що майно передається в оренду з метою ведення торговельної діяльності продовольчими і непродовольчими товарами, для здавання в суборенду.

Згідно п.3.1.1 договору розмір орендної плати в місяць, за період, починаючи з першого календарного дня після закінчення пільгового періоду, передбаченого п. 3.7. цього договору та до 31.12.2023 року складає 348 625 грн. без ПДВ.

Відповідно до п.п.3.3.1,3.3.2 договору орендна плата сплачується щомісячно по 50% від загального розміру кожному орендодавцеві на їх розрахункові рахунки.

Пунктом 3.5. договору, сторони, зокрема, передбачили, що орендна плата за передостанній та останній місяці оренди у розмірі 697 250 грн. сплачується авансом протягом 14 календарних днів з дня передачі майна орендарю за актом прийому-передачі та індексації не підлягає.

Відповідно до п.3.10 договору оренди орендар звільняється від сплати орендної плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним за цільовим призначенням через обставини, які перешкоджають такому використанню майна орендарем та/або створюють загрозу життю та/або здоров`ю працівників орендаря, та/або загрозу майну орендаря. Такими обставинами, зокрема, є перешкоджання орендарю з боку державних, правоохоронних, судових, контролюючих органів, громадських об`єднань або громадян виконувати роботи чи здійснювати діяльність в орендованому майні шляхом заборони, невидачі чи скасуванні необхідних дозвільних документів чи іншим шляхом, якщо таке перешкоджання пов`язано із здійсненням орендарем будівельних робіт в орендованому майні, погоджених з орендодавцями; війна, антитеррористичні операції, військові та / або бойові дії будь- якого характеру, громадянські заворушення, масове безладдя, діяльність бандформувань, террористичних груп (організацій), бойовиків, тощо.

Про початок таких обставин орендар повідомляє орендодавців у письмовій формі шляхом направлення письмового повідомлення на адреси орендодавців, зазначені у цьому договорі. Зазначене у цьому пункті звільняє орендаря від орендної плати, застосовується на весь час дії таких обставин та припиняється після початку (відновлення) здійснення орендарем торговельної діяльності в орендованому майні, про що орендар повідомляє орендодавців у письмовій формі. Даний пункт цього договору застосовується лише у випадках, якщо орендар доведе, що зазначені вище обставини сталися не з його вини, тобто не через його винні дії чи бездіяльність. У випадку, якщо майно не могло бути використане орендарем за цільовим призначенням з вини орендодавця чи третіх осіб, за умови дотримання орендодавцем умов цього договору, на період дії даних обставин орендар звільняється від сплати орендної плати.

У розділі 4 договору «Поліпшення, ремонт та експлуатація майна» міститься також умова щодо можливості проведення капітального ремонту майна орендодавцями (п.4.4) і саме у такому разі капітальний ремонт Орендодавцями має бути проведений у строк, який не повинен перевищувати 45 календарних днів, проте, за наявності об`єктивної необхідності у проведенні цього капітального ремонту орендованого приміщення.

Відповідно до п.п. 6.1.4 -6.1.5 договору оренди від 22.12.2021 року, орендар зобов`язаний у міру необхідності, власними силами та за свій рахунок проводити поточний та капітальний ремонт майна. При цьому, необхідність у проведенні капітального ремонту має бути підтверджена відповідним експертним дослідженням, проведеним спеціалізованою (експертною) установою.

За вимогами п. 7.1. договору, орендар зобов`язаний повернути майно (у тому числі ключі від нього) орендодавцям за актом приймання передачі протягом 14 календарних днів з моменту припинення цього договору, а у випадку, передбаченому п. 9.4. цього договору, у повідомлений орендарем день розірвання цього договору.

У випадку нез`явлення орендодавців (їх уповноважених представників) для прийняття майна від орендаря у день, погоджений сторонами (а у випадку, передбаченому п. 9.4. договору, у повідомлений орендарем день розірвання цього договору), або у випадку відмови орендодавців від підписання акта приймання передачі майна, за яким воно повертається орендодавцям, орендар має право скласти акт приймання передачі майна (повернення майна) за участю незалежної організації із зазначенням у цьому акті про нез`явлення орендодавця або про відмову останнього від підписання акта приймання передачі майна. У цьому випадку вважається, що майно повернуто орендарем (п. 7.3 договору).

Відповідно до п.8.9 договору оренди від 22.12.2021 року до обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин) належать: війна, антитерористічні операції, військові та/або бойові дії будь-якого характеру, громадянські заворушення, масові безладдя, діяльність незаконних збройних формувань, бандформувань, терористичних груп (організацій), бойовиків тощо., землетруси, повені та інші стихійні лиха, прийняття органами державної влади та місцевого самоврядування правових актів та інші подібні обставини, що перешкоджають належному виконанню стороною своїх зобовязань за цим договором.

За умовами п.8.10 договору сторона, яка не має можливості належним чином виконати свої зобов`язання за цим договором внаслідок обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин), зобов`язана письмово повідомити іншу сторону про настання цих обставин і про передбачуваний строк їх дії протягом 60 календарних днів з моменту їх настання (з доданням доказів існування цих обставин, документів, виданого, за вибором невиконуючої сторони, Торгово-промисловою палатою України або регіональною торгово-промисловою палатою), інакше невиконуюча сторона втрачає можливість посилатись на обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини) як на підставу звільнення від відповідальності за невиконання або неналежне виконання цією стороною своїх зобов`язань за цим договором.

Відповідно до п. 9.1 договору він набирає чинності з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення. Строк цього договору складає 15 років, що обчислюється з моменту передачі майна орендарю за актом приймання-передачі.

Також, договір оренди від 22.12.2021 року містить п.9.4, згідно якого сторони визнають, що цей договір вважається розірваним за згодою сторін при направленні орендарем орендодавцям повідомлення про розірвання цього договору. У цьому випадку цей договір вважається розірваним з дати, зазначеної у повідомленні. Повідомлення про розірвання цього договору не пізніше ніж за 120 календарних днів до дати розірвання цього договору, засвідченої у повідомленні, Сторони погодили, що у такому випадку підписання обома сторонами додаткової угоди про розірвання цього договору не вимагається.

Зазначений договір підписано уповноваженими представниками сторін без застережень та зауважень та скріплено печаткою позивача.

На виконання умов п.3.5 договору відповідач сплатив на рахунок Фізичної особи підприємця Аксентьєвої Н.Ю. 174 312 грн. 50 коп. за платіжним дорученням №264660 та 174 312 грн. 50 коп. за платіжним дорученням №264661, та на рахунок Фізичної особи підприємця Гущиної О.Є. 174 312 грн. 50 коп. за платіжним дорученням №264694 та 174 312 грн. 50 коп. за платіжним дорученням №264695.

07.09.2022 року позивачем, на адресу відповідачів було направлено лист за №М-2022-3241, у якому зазначено, що 16.05.2022 року здійснено обстріл Інгульського району м. Миколаєва, внаслідок чого пошкоджено орендоване майно та технічний стан об`єкту не дозволяє використовувати його відповідно до мети оренди.

Крім того, у вказаному листі відповідачі були повідомлені про те, що відповідно до вимог п. 3.10. орендар звільняється від сплати орендної плати за весь час, протягом якого майно не могло бути ним використане, а також, на підставі п.9.4 договору, повідомив відповідачів про розірвання договору оренди від 22.12.2021 року з 07.01.2023 року в односторонньому порядку.

Разом з тим, позивач просив відповідачів повернути йому грошові кошти, які було ними отримано як аванс за оренду за передостанній та останній місяці оренди.

Про отримання вказаного листа відповідачами свідчать наявні у матеріалах справи описи рекомендованого вкладення, поштові накладні, роздруківка з сайту Укрпошти про перевірку статусу відстеження поштового відправлення від 13.09.2022 року.

Згідно Сертифікату №1200-22-0903 від 26.09.2022 року про форс-мажорні обставини, виникнення для Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-маркет» форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) через збройну агресію російської федерації проти України підтверджено, період дії таких обставин існував з 16.05.2022 року по 26.08.2022 року.

Також у матеріалах справи наявні рукописні пояснення свідків, жодним чином не засвідчені.

В той же час, як вбачається з матеріалів господарської справи, позивач звертався до правоохоронних органів щодо відкриття кримінального провадження за фактом пошкодження об`єкта оренди та 24.06.2022 року отримав витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань, який підтверджує обставини, що можуть свідчити про кримінальне правопорушення, а саме: обстріл цивільної інфраструктури (магазину) за адресою: м.Миколаїв, пр.Центральний, 265, внаслідок чого виникла пожежа.

Крім того, на підтвердження своєї правової позиції, позивачем до позовної заяви також було зазначено, що 16.05.2022 року, близько 05:00 год. магазин, розташований за адресою: м.Миколаїв, пр.Центральний, 265, було обстріляно снарядами з системи реактивного залпового вогню (РСЗВ), в результаті чого магазин зазнав істотних пошкоджень, а саме: пошкоджено 27 склопакетів, двері та вхідна група, а внаслідок пожежі пошкоджено дах площею 100 кв.м., що підтверджується актом обстеження від 16.05.2022 року, складеним працівниками Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-маркет» та підрядної сервісної організації Товариства з обмеженою відповідальністю «Контрол-групп».

У подальшому, 26.08.2022 року магазин знов був обстріляний касетними снарядами, внаслідок чого об`єкт отримав додаткові пошкодження, що підтверджується актом обстеження від 26.08.2022 року.

Інших належних та допустимих доказів стосовно спірних правовідносин матеріали господарської справи не містять.

Предметом спору у даній справі є встановлення обставин на підтвердження або спростування підстав для розірвання договору оренди нерухомого майна від 22.12.2021 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «АТБ-маркет», Фізичною особою - підприємцем Аксентьєвою Н.Ю. та Фізичною особою підприємцем Гущиною О.Є., а також стягнення з Фізичної особи - підприємця Аксентьєвої Н.Ю. та з Фізичної особи-підприємця Гущиної О.Є. грошових коштів, сплачених позивачем як авансовий платіж за передостанній та останній місяці оренди нежитлового приміщення.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського Кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.

Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч. 1, 6 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 та ст. 761 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Так, у даній справі судовою колегією встановлено, що між позивачем та відповідачами 22.12.2021 року було укладено договір оренди нерухомого майна, за умовами п. 1.1. якого орендодавці передали, а орендар прийняв у тимчасове платне володіння та користування наступне нерухоме майно (з усіма приналежностями, у тому числі інженерними мережами і комунікаціями, механізмами) нежитлове приміщення загальною площею 1394, 5 кв.м, що розташоване за адресою: м. Миколаїв, пр. Центральний, 265.

Тобто, укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором оренди, у встановленому порядку не оспорений, не визнаний недійсним, діє з 22.12.2021 року (дата укладення договору оренди) до 22.12.2036 року, оскільки його було укладено на 15 років та є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

З матеріалів справи вбачається, що, обґрунтовуючи позовні вимоги щодо розірвання договору оренди нежитлового приміщення, позивач посилається на вимоги ч. 2 ст. 776 та ч. 3 ст. 776 Цивільного кодексу України, оскільки у зв`язку із руйнуванням приміщенням, яке орендується та яке, на час подання позову, на переконання позивача неможливо використовувати, орендодавці не приступили до виконання капітального ремонту, який у відповідності п. 4.4. договору не повинен перевищувати 45 календарних днів.

Відтак, з огляду на вказане, позивач вважає, що він має право вимагати розірвання договору. Водночас, позивач також другою підставою для припинення договірних відносин вважає вимоги ч. 1 ст. 607 Цивільного кодексу України, яка визначає, що зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку із обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Саме з огляду на вказане, та на обґрунтування позивача, підтверджене на його думку належними доказами щодо настання форс-мажорних обставин, внаслідок яких з`явилася обставина неможливості використання спірного приміщення та сплати орендної плати, останній просив суд розірвати договір оренди приміщення, яке було надане орендарю у користування.

Інших підстав для розірвання спірного договору оренди позовна заява не містить.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції у цій справі, скаржник, за доводами апеляційної скарги наголосив, що судом першої інстанції не взято до уваги лист від 07.09.2022 року №М-2022-3241, який направлено позивачем на адресу відповідачів та у якому зазначено, що 16.05.2022 року здійснено обстріл Інгульського району м. Миколаєва, внаслідок чого пошкоджено орендоване майно та технічний стан об`єкту не дозволяє використовувати його відповідно до мети оренди. Також у вказаному листі відповідачі були повідомлені про те, що відповідно до вимог п. 3.10. орендар звільняється від сплати орендної плати за весь час, протягом якого майно не могло бути ним використане, а також, на підставі п.9.4 договору повідомив відповідачів про розірвання договору оренди від 22.12.2021 року з 07.01.2023 року в односторонньому порядку, просив відповідачів повернути йому грошові кошти, які було ними отримано як аванс за оренду за передостанній та останній місяці оренди.

Таким чином, як встановлено колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, позивач, звертаючись до місцевого господарського суду з позовними вимогами про розірвання договору оренди, поряд з підставами для розірвання спірного договору оренди у зв`язку із невиконанням відповідачами обов`язку з виконання капітального ремонту приміщення, зазначав про підстави для припинення договору у зв`язку із неможливістю використовувати спірне майно та про фактичне одностороннє розірвання вказаного договору з боку орендаря, у відповідності до п. 9.4. договору, з 07.01.2023 року.

Тобто, у даному разі, ключовими питаннями під час перегляду оскаржуваного рішення в частині позовної вимоги про розірвання договору оренди для судової колегії є:

1. Наявність підстав для розірвання договору оренди у зв`язку із невиконанням відповідачами обов`язку по виконанню капітального ремонту приміщення;

2. Наявність підстав вважати, що спірний договір оренди приміщення припинено у зв`язку із неможливістю використовувати спірне майно;

3. Наявність підстав вважати, що спірний договір оренди є розірваним в односторонньому порядку з боку орендаря, на підставі листа - повідомлення від 07.09.2022 року №М-2022-324.1.

Щодо підстав для розірвання договору оренди у зв`язку із невиконанням відповідачами обов`язку по виконанню капітального ремонту приміщення, судова колегія зазначає таке.

За загальними умовами виконання зобов`язання, що містяться у ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина 1).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У розумінні наведеної норми, яка надає визначення порушення зобов`язання, останнє може бути двох видів.

По-перше, це невиконання зобов`язання, яке виникає якщо його сторони взагалі не виконують дій, що складають зміст зобов`язання (не передають річ, не виконують роботи, не надають послуги, не сплачують гроші тощо), або продовжують виконувати дії, від яких вони відповідно до зобов`язання мають утримуватися.

По-друге, це неналежне виконання зобов`язання, тобто порушення умов, визначених змістом зобов`язання. У разі невідповідності виконання зобов`язання критеріям належності, можна говорити про неналежне виконання, а отже порушення зобов`язання.

Отже, під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання.

Натомість невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (виконання зобов`язання з певними недоліками, дефектами). При неналежному виконані боржник виконує обов`язок, але з порушенням певних умов, які складають зміст договору або визначені законом.

За змістом ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Таким чином, порушення зобов`язання за свої змістом є юридичним фактом, з яким пов`язуються певні негативні правові наслідки для правопорушника основною метою яких є забезпечення захисту, а у разі можливості - й відновлення порушення суб`єктивного цивільного права.

Таку правову позицію зазначив Верховний Суд у постанові від 17.05.2023 року у справі № 910/2996/20.

За приписами ст. 776 Цивільного кодексу України, зокрема, передбачено, що капітальний ремонт речі, переданої у найм, провадиться наймодавцем за його рахунок, якщо інше не встановлено договором або законом. Капітальний ремонт провадиться у строк, встановлений договором. Якщо строк не встановлений договором або ремонт викликаний невідкладною потребою, капітальний ремонт має бути проведений у розумний строк. Якщо наймодавець не провів капітального ремонту речі, що перешкоджає її використанню відповідно до призначення та умов договору, наймач має право: 1) відремонтувати річ, зарахувавши вартість ремонту в рахунок плати за користування річчю, або вимагати відшкодування вартості ремонту; 2) вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Разом з тим, у постанові від 16.02.2021 року у справі №910/2861/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що однією з підстав розірвання договору є істотне порушення стороною цього договору.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абз. 2 ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України). Тобто, йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Як зазначено Великою Палатою, оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Істотність порушення визначається виключно за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Тобто, у кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення.

Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Подібної позиції Верховний Суд дотримався у постанові від 06.04.2023 року у справі № 707/2921/19.

Обґрунтовуючи свою правову позицію тим, що саме на відповідачів покладено обов`язок по здійсненню капітального ремонту приміщення, яке орендується у відповідності до вимог Цивільного законодавства, позивачем, на підтвердження факту необхідності такого капітального ремонту, до позовної заяви додано заяву та витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, згідно яких встановлено факт пожежі в орендованому приміщенні позивача; згідно актів обстеження магазину Продукти АТБ від 26.08.2022 року, від 16.05.2022 року, які фактично ідентичні, зафіксовано пошкодження фасаду, склопакетів, дверей; імовірне виявлення невиявлених візуально схованих механізмів та комплектуючих.

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту необхідності капітального ремонту споруди, що орендується позивачем, останнім надано не було, як і не було підтверджено факт повідомлення відповідачів щодо проведення будь-яких робіт, пов`язаних з відновленням орендованої споруди, з огляду на що судова колегія зазначає, що позивачем у справі належним чином відповідними доказами не доведено факту порушення відповідачами умов договору та вимог ст. 776 Цивільного кодексу України, оскільки останнім не доведено необхідності проведення у спірному приміщенні капітального ремонту, при цьому, за доводами апеляційної скарги, позивачем протилежного не доведено, а лише фактично зазначено про відсутність у останнього зобов`язання по сплаті орендної плати, що не є предметом позову у даній справі та не встановлюється судами як преюдиціальний факт.

Також, відхиляються твердження позивача про те, що суд першої інстанції мав за власною ініціативою призначити у справі судову експертизу на підтвердження або спростування факту необхідності проведення у спірному приміщенні капітального ремонту, оскільки право на призначення у справі експертизи є правом судового розсуду, що не зобов`язує суд на здійснення відповідних дій.

Між тим, судова колегія наголошує, що фактично, в порушення принципу змагальності, визначеного процесуальним Законом, позивач безпідставно переклав тягар доведення обставини необхідності проведення у даній справі судової експертизи на суд, що не належить до його обов`язків. Проте, відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на зазначене, судова колегія погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що підстав для розірвання спірного договору у відповідності до вимог с. 776 Господарського процесуального кодексу України у даному випадку немає.

Щодо доводів позивача про те, що спірний договір оренди приміщення припинено у зв`язку із зв`язку із неможливістю використовувати спірне майно, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 Господарського кодексу України господарське зобов`язання припиняється неможливістю виконання у разі виникнення обставин, за які жодна з його сторін не відповідає, якщо інше не передбачено законом.

Зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає (ч. 1 ст. 607 Цивільного кодексу України).

Обставини, які викликають неможливість виконання, можуть бути як юридичними (заборона певної діяльності), так і фактичними (загибель індивідуально визначеної речі, яка мала б бути об`єктом виконання). Головна умова полягає в тому, що за такі обставини не буде відповідати жодна із сторін зобов`язання.

Оскільки ст. 607 Цивільного кодексу України регулює відносини між кредитором і боржником, неможливість виконання як підстава припинення зобов`язання означає відсутність у даного конкретного боржника (втрату боржником) можливості виконати зобов`язання.

Стаття 607 Цивільного кодексу України застосовується тільки у випадках, коли відповідно до чинного законодавства за неможливість виконання, що настала, не відповідає жодна із сторін. Неможливість виконання може бути викликана загибеллю майна, що є предметом зобов`язання внаслідок дії непереборної сили (зокрема, загибеллю нерухомого майна, урожаю сільськогосподарських культур тощо), перешкодами для виконання зобов`язання, що виникли в результаті дії непереборної сили, та іншими обставинами, за яких при виявленні належної дбайливості боржник не в змозі виконати зобов`язання (в зв`язку з дією непереборної сили, простого випадку або діями чи бездіяльністю іншої сторони зобов`язальних правовідносин). Саме така неможливість виконання мається на увазі в тих положеннях Цивільного кодексу, де використовується поняття неможливості виконання.

Так, судовою колегією з матеріалів справи встановлено, що умовами спірного договору, укладеного між сторонами у даній справі, зокрема п. 8.10 передбачено, що сторона, яка не має можливості належним чином виконати свої зобов`язання за цим договором внаслідок обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин), зобов`язана письмово повідомити іншу сторону про настання цих обставин і про передбачуваний строк їх дії протягом 60 календарних днів з моменту їх настання (з доданням доказів існування цих обставин, документів, виданого, за вибором невиконуючої сторони, Торгово-промисловою палатою України або регіональною торгово-промисловою палатою), інакше невиконуюча сторона втрачає можливість посилатись на обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини) як на підставу звільнення від відповідальності за невиконання або неналежне виконання цією стороною своїх зобов`язань за цим договором.

В той же час, з 24.02.2022 року в Україні фактично настали форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України, які є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними до їх офіційного закінчення.

Вказані обставини настали для всіх кого вони стосуються, що підтверджується листом Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 року №2024/02.0.-7.1.

Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.

Відтак, як вірно вказано судом першої інстанції обставини невідворотної сили стосуються у повній мірі всіх учасників спірних правовідносин.

У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 року у cправі №910/15264/21 суд касаційної інстанції вказав, що повідомлення про форс-мажор має бути направлено іншій стороні якнайшвидше. Хоча й форс-мажорні обставини впливають, як правило, на одну сторону договору (виконавця), але вони мають негативні наслідки насамперед для іншої сторони договору, яка не отримує його належне виконання. Отже, своєчасне повідомлення іншої сторони про настання форс-мажорних обставин спрямоване на захист прав та інтересів іншої сторони договору, яка буде розуміти, що не отримає вчасно товар (роботи, послуги) та, можливо, зможе зменшити негативні наслідки форс-мажору. Водночас неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про форс-мажорні обставини позбавляє сторону, яка порушила цей обов`язок, права посилатися на ці обставини як на підставу звільнення від відповідальності, якщо це передбачено договором (втрата стороною права посилання на форс-мажор).

У постанові Верховного Суду від 22.06.2022 року у справі №904/5328/21 також вказано, що сторона позбавляється права посилатися на форс-мажорні обставини через несвоєчасне повідомлення, має бути прямо зазначено в договорі.

Відповідно до п.8.9 договору оренди від 22.12.2021 року до обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин) належать: війна, антитерористічні операції, військові та/або бойові дії будь-якого характеру, громадянські заворушення, масові безладдя, діяльність незаконних збройних формувань, бандформувань, терористичних груп (організацій), бойовиків тощо., землетруси, повені та інші стихійні лиха, прийняття органами державної влади та місцевого самоврядування правових актів та інші подібні обставини, що перешкоджають належному виконанню стороною своїх зобов`язань за цим договором.

Так, судами у даній справі встановлено, що доказів повідомлення відповідачів про пошкодження спірної будівлі в установлений договором строк та неможливість його використання орендарем спірного майна у зв`язку із його пошкодженням позивачем не надано.

При цьому, до матеріалів справи надано сертифікат №1200-22-0930 про форс-мажорні обставини, який був виданий Дніпропетровською Торгово-промисловою палатою 16.09.2022 року та який підтверджує, що у період з 16.05.2022 року до 26.08.2022 року існували форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), які унеможливили виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «АТБ-маркет» свого обов`язку використовувати нерухоме майно: нежитлове приміщення загальною площею 1394, 5 кв.м, що розташоване за адресою: м.Миколаїв, пр.Центральний, 265, з метою ведення торгівельної діяльності продовольчими та непродовольчими товарами тощо, виконувати інші зобов`язання за договором оренди нерухомого майна від 22.12.2021 року.

Відтак, вказаним Сертифікатом, по-перше, визначено конкретний період, у якому позивач фактично не міг використовувати спірне майно, а по друге, зазначене стосується не стільки неможливості використання приміщення, скільки обґрунтованості несплати в цей період орендної плати за договором, що у даному разі не є предметом спору.

Більш того, як встановлено судами у даній справі, з метою отримання такого Сертифікату позивач звернувся до Дніпропетровської Торгово-промислової палати лише 15.09.2022 року, фактично зі спливом більше чотирьох місяців та, знову ж таки, про отримання вказаного Сертифікату у встановлені договором строки не повідомив відповідачів.

У постанові Верховного суду Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 31.08.2022 року у справі №910/15264/21 касаційний суд дійшов висновку, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

В будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи при виконання нею конкретних договірних зобов`язань. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

Разом з тим, сертифікат Торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (такі правові висновки викладено у постанові Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.08.2022 року у справі №908/2287/17).

Отже, зважаючи на вищевикладене, судова колегія вважає, що позивачем ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції не доведено належними письмовими доказами факту неможливості використання орендованого майна за його цільовим призначенням, та, відповідно, неможливості виконання умов спірного договору оренди, як позивачем, так і відповідачами у зв`язку із появою непереборної сили, з огляду на що вважати вказаний договір припиненим у зв`язку з неможливістю його виконувати, у даному випадку підстави відсутні.

Щодо доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, про те, що спірний договір є розірваним в односторонньому порядку за вимогами п. 9.4, згідно якого сторони визнають, що цей договір вважається розірваним за згодою сторін при направленні орендарем орендодавцям повідомлення про розірвання цього договору та у цьому випадку цей договір вважається розірваним з дати, зазначеної у повідомленні; повідомлення про розірвання цього договору має бути не пізніше ніж за 120 календарних днів до дати розірвання цього договору, засвідченої у повідомленні, сторони погодили, що у такому випадку підписання обома сторонами додаткової угоди про розірвання цього договору не вимагається на підставі листа - повідомлення від 07.09.2022 року №М-2022-324.1, у якому позивачем визначено дату розірвання договору з 07.01.2023 року, судова колегія зазначає наступне.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суди повинні зважати і на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції.

Так, у рішенні від 15.11.1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 925/1265/16).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16 та від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Частиною 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.09.2021 року у справі № 910/17079/19 зроблено такі висновки:

"Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові. Разом з цим, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом. Аналіз приписів ст. 16 Цивільного кодексу України та 20 Господарського кодексу України дає підстави стверджувати про те, що ними не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору розірваним (припиненим), позаяк реалізація такого способу захисту, як зміна або припинення правовідношення, може відбуватися шляхом розірвання відповідного договору.".

Положеннями ст. 651 Цивільного кодексу України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Частиною 3 ст. 653 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Відповідно до положень ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Отже, за змістом наведених норм законодавства, якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду.

За доводами апеляційної скарги апелянт фактично формулює свої твердження про припинення наявних між сторонами правовідносин оренди з 07.01.2023 року на підставі листа повідомлення від 07.09.2022 року №М-2022-3241, який направлено позивачем на адресу відповідачів та у якому зазначено, що 16.05.2022 року здійснено обстріл Інгульського району м. Миколаєва, внаслідок чого пошкоджено орендоване майно та технічний стан об`єкту не дозволяє використовувати його відповідно до мети оренди. Також у вказаному листі відповідачі були повідомлені про те, що відповідно до вимог п. 3.10. орендар звільняється від сплати орендної плати за весь час, протягом якого майно не могло бути ним використане, а також, на підставі п.9.4 договору повідомив відповідачів про розірвання договору оренди від 22.12.2021 року з 07.01.2023 року в односторонньому порядку, просив відповідачів повернути йому грошові кошти, які було ними отримано як аванс за оренду за передостанній та останній місяці оренди; та за вимогами апеляційної скарги наполягає на тому, що у даному разі у зв`язку із відсутністю предмету спору в частині визнання договору оренди розірваним, провадження у справі в цій частині потребує закриття.

Таким чином, позивач, формулюючи вимоги апеляційної скарги фактично просить встановити юридичний факт розірвання договору в односторонньому порядку на майбутнє.

Водночас, позивач у своєму позові заявляє вимоги про розірвання договору оренди на підставі ст. 766 Цивільного кодексу України, що є в поєднанні з його доводами та позицією щодо припинення правовідносин взаємовиключними поняттями.

Судова колегія зазначає, що у постанові від 13.02.2018 року у справі № 916/849/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив, що встановлення юридичного факту виходить поза межі компетенції господарського суду, оскільки в такому випадку суд не здійснює захисту порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу суб`єкта господарювання.

Такої позиції також дотримано судом касаційної інстанції у постанові від 20.06.2023 року у справі № 904/2470/22.

Отже, з огляду на зазначене, вимога позивача, викладена в апеляційній скарзі про закриття провадження у справі в частині визнання договору оренди розірваним з підстав його нечинності, що можна трактувати як відсутність предмету спору, не потребує задоволення та відхиляється колегією суддів, оскільки така вимога направлена на встановлення юридичного факту припинення правовідносин між сторонами у справі апеляційним господарським судом.

Крім того, як було колегією суддів зазначено раніше за текстом постанови, за змістом ст. ст. 651, 652 Цивільного кодексу України, ст. 188 Господарського кодексу України відмова від договору є юридичним фактом, який зумовлює його розірвання, отже, є правочином, який має юридичні наслідки у вигляді припинення господарських правовідносин. Розірвання господарського договору може здійснюватися за згодою сторін і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом, розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак, окремі види договорів допускають можливість одностороннього розірвання договору. Крім того, право сторони на одностороннє розірвання договору може бути встановлене законом або безпосередньо у договорі.

Як вбачається зі змісту спірного договору, сторонами було встановлено право та визначено порядок його розірвання в односторонньому порядку.

Так, з п. 9.4 спірного договору вбачається, що сторони визнають, що цей договір вважається розірваним за згодою сторін при направленні орендарем орендодавцям повідомлення про розірвання цього договору та у цьому випадку цей договір вважається розірваним з дати, зазначеної у повідомленні. Повідомлення про розірвання цього договору має бути направлене орендарем орендодавцям не пізніше ніж за 120 календарних днів до дати розірвання цього договору, засвідченої у повідомленні, Сторони погодили, що у такому випадку підписання обома сторонами додаткової угоди про розірвання цього договору не вимагається.

У постанові Верховного Суду від 08.10.2020 року у справі №910/11397/18 вказано що, у разі коли законом або умовами договору передбачено право сторони на односторонню відмову від договору, сторони вільні у виборі конкретних підстав такої відмови, в межах встановлених нормами законодавства чи умовами договору.

Обрану стороною підставу для односторонньої відмови від договору і слід досліджувати під час розгляду справи судом. Так, у кожному випадку особа, яка бажає відмовитись від договору у односторонньому порядку, на тій чи іншій підставі має довести фактичну наявність визначених у обраній підставі обставин для такої односторонньої відмови.

З огляду на викладене, судам необхідно в кожному конкретному випадку виходити з встановлених обставин справи, досліджувати підстави, які стали підґрунтям для односторонньої відмови від договору, та обґрунтованість таких підстав з огляду на встановлені обставини справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у справі, що переглядається, на переконання позивача такою підставою стало невиконання відповідачами своїх зобов`язань по проведенню капітального ремонту приміщення та неможливість його використання, внаслідок форс-мажорних обставин, починаючи з 16.05.2022 року.

Судовою колегією під час перегляду оскаржуваного рішення у даній справі встановлено відсутність фактичних обставин, які б належним чином підтверджували вказані позивачем доводи, з огляду на що, відповідачі не були обізнані щодо ситуації, яка склалася з належним їм майном до отримання ними вказаного вище листа повідомлення, оскільки матеріалами справи не підтверджено, а позивачем не надано доказів звернення до відповідача з вимогою проведення будь-яких ремонтних робіт орендованого приміщення, а також необхідності проведення таких робіт.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання спірного договору оренди розірваним є правомірним та не потребує скасування або зміни.

Щодо доводів апелянта про відмову суду першої інстанції у задоволенні позовної вимоги про повернення йому сплачених відповідачам коштів у якості авансу за передостанній та останній місяці оренди у нарахованому вище розмірі, судова колегія зазначає наступне.

Як було раніше зазначено судовою колегією за текстом постанови, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 762 Цивільного кодексу України з наймача справляється плата, за користування майном, розмір якої встановлюється договором оренди (ч. 1). Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (ч. 5).

Так, пунктом 3.5. договору, сторони зокрема, передбачили, що орендна плата за передостанній та останній місяці оренди у розмірі 697 250 грн. сплачується авансом протягом 14 календарних днів з дня передачі майна орендарю за актом прийому-передачі та індексації не підлягає.

На виконання умов договору, відповідач сплатив на рахунок Фізичної особи підприємця Аксентьєвої Н.Ю. 174 312 грн. 50 коп. за платіжним дорученням №264660 та 174 312 грн. 50 коп. за платіжним дорученням №264661, та на рахунок Фізичної особи підприємця Гущиної О.Є. 174 312 грн. 50 коп. за платіжним дорученням №264694 та 174 312 грн. 50 коп. за платіжним дорученням №264695, що не заперечується сторонами у даній справі.

Відповідно до статті 570 Цивільного кодексу України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання стороною зобов`язання.

Процесуальним законодавством України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відтак, з огляду на те, що у даній справі судами встановлено відсутність підстав для розірвання спірного договору оренди між сторонами, підстав для повернення авансових платежів, виконаних позивачем на виконання вказаного договору немає.

Тим більш, такі підстави відсутні із огляду на вимоги ст. 1212 Цивільного кодексу України, на які посилається позивач при формуванні позовних вимог про стягнення з відповідачів на свою користь авансових платежів.

Так, відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Однак, як встановлено судами у даній справі, між сторонам був та наявний договір про оренду нежитлового приміщення та перераховані відповідачам кошти позивачем були саме на підставі укладеного договору та на його виконання.

Тобто, як висновано судами, правова підстава для отримання коштів відповідачами наявна та на сьогоднішній день ніким не скасована, не визнана недійсною, не змінена та не припинила існування, з огляду на що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідачів з кожного окремо по 348 625 грн. є правомірним та не потребує скасування або зміни в цій частині.

З огляду на зазначене, колегія суддів, переглядаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції дійшла висновку, що доводи скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі не знайшли свого відображення під час судового розгляду справи, є необґрунтованими та такими, що зводяться до формальної незгоди з прийнятим місцевим господарським судом рішенням, у зв`язку із чим оскаржуване рішення Господарського суду Одеської області від 16.05.2023 року у справі №916/3144/22 скасування або зміни не потребує, оскільки ухвалене у відповідності до матеріальних норм та вимог процесуального закону.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За таких обставин судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-маркет», м. Дніпро не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 16.05.2023 року у справі №916/3144/22 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-маркет», м.Дніпро на рішення Господарського суду Одеської області від 16.05.2023 року у справі №916/3144/22 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 16.05.2023 року у справі №916/3144/22 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 12.07.2023 року.

Повний текст постанови складено 13 липня 2023 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді Н.М. Принцевська А.І. Ярош