РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.07.2023Справа № 910/3536/22
За позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго"

до Комунального підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва"

про стягнення 5681,87 грн

Суддя Сташків Р.Б.

Без виклику представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (далі - позивач) з вимогами до Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" (далі - відповідач) про стягнення 5681 грн 87 коп. заборгованості за фактично спожиту теплову енергію по особовому рахунку № НОМЕР_1 за період з листопада 2018 року по грудень 2021 року, в тому числі: 3793 грн 98 коп. основної заборгованості, 1353 грн 93 коп. інфляційних втрат та 533 грн 96 коп. 3 % річних.

Розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

Заперечуючи проти вимог позову, відповідач у своєму відзиві на позовну заяву зазначає, що надання комунальних послуг з постачання теплової енергії здійснюється виключно на договірних засадах, суб`єктами цих правовідносин є виконавець та споживач, проте між сторонами відповідний договір про постачання теплової енергії не укладався. Крім того, відповідач вказує на те, що додані до позовної заяви документи: облікові картки, корінці наряду, акти приймання-передавання товарної продукції не є належними доказами на підтвердження надання позивачем послуг з постачання теплової енергії відповідачу у спірний період, а матеріали позовної заяви не містять доказів того, що спірне нежитлове приміщення в будинку №10 по вулиці Коперника у місті Києві, площею 31,6 кв.м, передавалося відповідачу, обліковувалося ним як ідентифікований та виокремлений об`єкт нерухомого майна, а відтак, нарахування заборгованості за спожиту теплову енергію, на думку відповідача, є безпідставним.

Провадження у справі зупинялося на час медіації між сторонами. Однак сторони так і не примирилися.

Відповідач подав додаткові пояснення у яких зауважив, що він не є споживачем послуг, за які позивач просить стягнути борг. У будинку №10 по вул. Коперника у м. Києві є всього два нежитлові приміщення площею 290 кв.м. та 89,2 кв.м., а також допоміжні приміщення (місця загального користування) площею 44 кв.м. Відповідачу не відомо, чи взагалі в цьому будинку є нежитлове приміщення площею 31,6 кв.м, бо матеріали справи не містять таких доказів. Крім того, Шевченківською районного в місті Києві державною адміністрацією нежитлове приміщення площею 290 кв.м. було закріплено за правом оперативного управління за Шевченківським районним в місті Києві центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді.

Відповідач каже, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту передачі відповідачу нежитлового приміщення площею 31,6 кв.м у вказаному будинку, а у наданих позивачем картках з листопада 2018 року по січень 2021 року з обліковим записом № не ідентифіковано об`єкт, якому надавалась послуга з теплопостачання.

У своїх поясненнях позивач зазначає, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що площа спірного приміщення (31,6 кв.м.) не входить в передану на баланс відповідачу площу нежитлових приміщень за спірною адресою.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації №1693 від 27.12.2017 "Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго", Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування Публічного акціонерного товариства "Київенерго".

Відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №591 від 10.04.2018 Комунальному підприємству виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.

З 1 травня 2018 року Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" здійснює постачання теплової енергії.

Згідно з п.2.2.1 статуту позивача предметом діяльності підприємства є надання комунальних послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, постачання та розподілу електричної енергії.

02.02.2021 позивач направив на адресу відповідача проект договору на постачання теплової енергії № від 27.01.2021, що підтверджується копіями фіскального чеку, накладної відділення зв`язку від 02.02.2021 та описом вкладення у цінний лист за №221.

Предметом проекту договору № від 27.01.2021 є постачання, користування та своєчасної сплати в повному обсязі спожитої теплової енергії на умовах, передбачених даним договором.

Додатком №8 вказаного проекту договору визначено, що об`єктом теплопостачання є нежитлове приміщення, площею 31,6 кв.м, розташоване за адресою: будинок №10 по вулиці Коперніка у місті Києві.

Станом на дату звернення позивача з відповідним позовом до суду договір між сторонами не підписано.

Позивач у позовній заяві пише, що факт постачання на об`єкт споживача теплової енергії у спірний період, а також її обсяг підтверджується: актом прийняття теплового вузла обліку; актами про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи; корінцями нарядів на включення та відключення будинку на опалювальний сезон; обліковими картками; актами приймання-передавання товарної продукції; відомостями споживання теплової енергії, складених у відповідності із даними будинкового засобу обліку за адресою: місто Київ, вулиця Коперніка, будинок 10.

Облік споживання теплової енергії за даними будинкового засобу обліку за адресою: місто Київ, вулиця Коперніка, будинок 10, здійснюється за особовим рахунком: .

Позивач каже, що оскільки відповідач є балансоутримувачем нежитлового приміщення за адресою: місто Київ, вулиця Коперніка, будинок 10, площею - 31,6 кв.м, окремий облік теплоспоживання відповідача пропорційно його опалюваній площі здійснюється за особовим рахунком .

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач у позовній заяві зазначає, що відповідач своєчасно не вносив плату за поставлену теплову енергію, в результаті чого у період з листопада 2018 року по грудень 2021 року включно утворилась заборгованість, яка станом на дату подання позовної заяви становить 3793,98 грн.

17.11.2021 на адресу відповідача направлено вимогу №30/5/4/17970, в якій позивач просив оплатити заборгованість у загальному розмірі 5159232,13 грн за надану теплову енергію, до якої було також включено спірний борг.

Відповідач відповіді на вказану вимогу не надав, заборгованість не сплатив.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд зазначає наступне.

Частинами 1 та 2 ст.509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 ст.11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 Цивільного кодексу України).

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Згідно зі ст. 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

За ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 7 вказаної статті, не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до п.п. 5, 6 ч.1 ст.1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Як передбачено ч. 1 ст. 9 вказаного Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно з положеннями ст.1 Закону України "Про теплопостачання" балансоутримувач (будинку, групи будинків, житлового комплексу) - це власник відповідного майна або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно і уклала договір купівлі-продажу теплової енергії з теплогенеруючою або теплопостачальною організацією, а також договори на надання житлово-комунальних послуг з кінцевими споживачами; постачання теплової енергії (теплопостачання) - це господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору; споживач теплової енергії - це фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору; суб`єкти відносин у сфері теплопостачання - це фізичні та юридичні особи незалежно від організаційно-правових форм та форми власності, які здійснюють виробництво, транспортування, постачання теплової енергії, теплосервісні організації, споживачі, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію (абз.6 ст.19 Закону України "Про теплопостачання").

Отже, згідно із зазначеними нормами закону, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати отриманих послуг.

Така ж правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 15 березня 2018 року № 401/710/15-ц та у постановах Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 922/2790/17, від 26 вересня 2018 року у справі №750/12850/16-ц (провадження № 61-11107св18), від 13 листопада 2019 року у справі № 686/14833/15-ц (провадження № 61-26205св18).

Разом з тим вказаний обов`язок виникає лише в разі отримання споживачем певних послуг.

За твердженням позивача, відповідач є балансоутримувачем нежитлового приміщення за адресою: місто Київ, вулиця Копернікова, будинок 10, площею - 31,6 кв.м, в якому надавалися послуги з теплопостачання у спірний період.

Рішенням Київської міської ради "Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва" №270/270 від 09.10.2014 Комунальне підприємство "Керуюча дирекція Шевченківського району" перейменовано в Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" та віднесено його до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації. Комунальним підприємствам зобов`язано передати підприємству житловий фонд, який був переданий до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації та знаходиться у них на балансі, а також інше нерухоме та рухоме майно, яке належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та перебуває на їх балансі станом на 01.08.2014.

Відповідно до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації №80 від 09.02.2011 за Комунальним підприємством "Керуюча дирекція" закріплено на праві господарського відання майно згідно додатку. Зі змісту вказаного додатку вбачається, що до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації передано та закріплено за Комунальним підприємством "Керуюча дирекція" жилий будинок за адресою: місто Київ, вулиця Коперника, будинок 10, загальною площею 3560 кв.м; площа переданих нежитлових приміщень за вказаною адресою становить 392 кв.м.

У подальшому розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації №325 від 07.06.2017 за Центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Шевченківського району м. Києва закріплено на праві оперативного управління нежитлові приміщення за адресою: місто Київ, вулиця Коперника, будинок 10, площею 290 кв.м. Також, цим розпорядженням було внесено зміни у додаток до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації №80 від 09.02.2011 відповідно до якого відповідачу передано до управління 3270 кв. м. загальної площі та 102 кв.м. площі нежитлових приміщень у будинку №10 по вул. Коперника у м. Києві.

Як стверджує відповідач, у багатоквартирному житловому будинку № 10 по вул. Коперника м. Києві є всього два нежитлові приміщення площею 290 кв.м. та 89,2 кв.м. Також у цьому житловому будинку є допоміжні приміщення (місця загального користування) площею 44 кв.м. на підтвердження чого ним надано витяг технічного паспорту (план та експлікація).

Стаття 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» тлумачить поняття приміщень у багатоквартирному будинку, зокрема:

- допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення);

- нежитлове приміщення - це ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.

Відповідно до п. 2.53 Державних будівельних норм ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення» розділу «Нежитлові поверхи (приміщення)» нежитлові приміщення - це приміщення громадського призначення, крім приміщень громадського призначення гуртожитків і житлових будинків для осіб похилого віку та сімей з інвалідами, повинні мати входи та евакуаційні виходи, ізольовані від житлової частини будинку.

Конституційний Суд України, роз`яснюючи положення статті 1 та пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" у рішенні від 02.03.2004 року N 4-рп/2004 вирішив, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

Відповідач заперечує факт перебування у нього спірного приміщення площею 31,6 кв.м., а також факт споживання ним теплової енергії наданої позивачем у це приміщення. Відповідач каже, що йому невідомо чи взагалі в багатоквартирному житловому будинку № 10 по вул. Коперника у м. Києві є нежитлове приміщення площею 31,6 кв.м., бо матеріали справи не містять таких доказів.

Також відповідач заперечує щодо наданого позивачем розрахунку суми боргу, оскільки останній не містить усіх складових.

Так, складовими розрахунку є: опалювальна площа приміщення, в яке здійснюється теплопостачання; вартість (тариф) одиниці поставленого теплоносія: кількість спожитої теплової енергії. Відсутність інформації про будь-якого із складових такого розрахунку, унеможливлює встановлення кількості та вартості спожитої теплової енергії.

Судом встановлено, що 290 кв.м. нежитлового приміщення у будинку №10 з червня 2017 року перебуває в управлінні Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Шевченківського району м. Києва, до яких також приналежні 44 кв.м. місць загального користування.

З наданого відповідачем технічного паспорту (план та експлікація) нежилих приміщень вбудованих у житловий будинок №10 по вул. Каперника у м. Києві підтверджується наявність двох груп нежитлових приміщень у цьому будинку, а саме: група приміщень №118 загальною площею 290 кв.м. (коридор 12,8 кв.м, коридор 314 кв.м., кабінет 17.5 кв.м., підсобне 4,0 кв.м., кабінет 27,3 кв.м., кабінет 28,7 кв.м., санвузол 3,6 кв.м., кабінет 20,5 кв.м., підсобне 3,5 кв.м., санвузол 3,1 кв.м., кабінет 31,0 кв.м., кабінет 210 кв.м., підсобне 3,2 в.м., кабінет 12,2 кв.м., кабінет 12,4 кв.м., актова зала 52,1 кв.м., кабінет 15,7 кв.м.), група приміщень №119 загальною площею 89,2 кв.м. (тамбур 1,4 кв.м.,кабінет 24,1 кв.м., підсобне 3,7 кв.м., кабінет 21,0 кв.м, коридор 14,3 кв.м., підсобне 8,0 кв.м., підсобне 7,2 кв.м.,підсобне 6,2 кв.м., технічне 1,1 кв.м., технічне 2,2 кв.м.), а також місця загального користування загальною площею 44 кв.м. (щитова 4,3 кв.м., щитова 4,2 кв.м., коридор 4,0 кв.м., рамка управління 31,5 кв.м.).

Таким чином, з наданого відповідачем плану нежилих приміщень не вбачається наявності нежилого приміщення площею 31,6 кв.м. у будинку №10 по вул. Коперника у м. Києві.

Позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами, що у саме володінні відповідача знаходиться спірне приміщення площею 31,6 кв.м. у будинку №10 по вул. Коперника у м. Києві у який позивачем здійснювалось теплопостачання за спірний період, а також не доведено сам факт наявності в будинку №10 спірного приміщення як цілісного об`єкта з площею 31,6 кв.м.

Крім того, судом встановлено, що в порушення приписів абз.2 ч.4 ст.9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" позивачем включено спірну заборгованість у рахунок-фактуру без деталізації інформації щодо складових такої плати.

За таких обставин, оскільки позивачем не доведено, що саме відповідач є користувачем та споживачем послуг з теплопостачання за спірний період у нежитлове приміщення площею 31,6 кв.м. у будинку №10 по вул. Коперника у м. Києві підстави для задоволення заявлених вимог про стягнення боргу у сумі 3793,98 грн відсутні.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні вимоги про стягнення суми основного боргу, тому вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних також не підлягають задоволенню.

Згідно з приписами статей 78-79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Інші доводи, на які посилалися сторони під час розгляду даної справи, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги, як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду щодо відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Суддя Р.Б. Сташків