ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" липня 2023 р. Справа№ 910/6614/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Коробенка Г.П.

Чорногуза М.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження, без виклику учасників справи, апеляційні скарги Моторного (транспортного) страхового бюро України та Приватного акціонерного товариство "Українська транспортна страхова компанія"

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2023

у справі №910/6614/22 (суддя Літвінова М.Є.)

за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України

до Приватного акціонерного товариство "Українська транспортна страхова компанія"

про стягнення 100 250,00 грн,

УСТАНОВИВ:

У липні 2022 року Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - позивач, МТСБУ) звернулось у Господарський суд міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариство "Українська транспортна страхова компанія" (далі - відповідач, ПрАТ "УТСК") про стягнення 100 250,00 грн безпідставно набутого майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що МТСБУ відшкодувало потерпілій особі шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), у порядку, передбаченому пп. "а" п. 41.1 статті 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", вважаючи, що відповідальність винної у вчиненні ДТП особи застрахована не була. Однак після здійснення регламентної виплати, при розгляді справи про стягнення суми страхового відшкодування в порядку регресу з винної особи, позивачу стало відомо, що цивільно-правова відповідальність винної у вчиненні ДТП особи була застрахована на підставі полісу обов`язкового страхування у ПрАТ "УТСК", згідно договору про співпрацю №045 від 28.12.2012 відповідач зобов`язався у повному обсязі компенсувати витрати МТСБУ у таких випадках, тому позивач просив суд стягнути сплачену ним суму відшкодування у розмірі 100250,00 грн з відповідача у порядку ст. 1212 ЦК України.

Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, відповідач посилався на те, що згідно полісу №АС/8565046 ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну, становить 50 000,00 грн, а франшиза 500,00 грн, тому максимально можливий розмір (ліміт) відповідальності ПрАТ "УТСК" становить 49500,00 грн; позивач здійснив регламенту виплату 14.04.2017, тому граничний строк звернення з вимогою до відповідача закінчується 15.04.2020, а позивач звернувся з позовом лише 20.07.2022, тому просить застосувати строки позовної давності та відмовити у позовних вимогах. Також подано заяву про застування строків позовної давності.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20 березня 2023 року позов задоволено частково.

З Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" стягнуто на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України грошові кошти в розмірі 49 500,00 грн, витрати по сплаті судового в розмірі 1 255,03 грн.

У іншій частині у позові відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Моторне (транспортне) страхове бюро України подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовані обставини справи, а висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи, оскільки МТСБУ здійснював виплату із централізованих резервних фондів компенсацій та відшкодувань, дані фонди не є благодійною організацією, тому всі кошти, що були виплачені в рамках регламентних виплат, підлягають поверненню; право на повернення коштів з винуватця ДТП відпало через наявність у нього полісу обов`язкового страхування; відповідач, який продав поліс, повинен внести відповідну інформацію щодо цього полісу в Централізовану базу даних МТСБУ, а внаслідок невиконання відповідачем свого обов`язку позивачем було понесено збитки саме у розмірі 100 250,00 грн і саме ця сума і має бути повернута; згідно договору про співпрацю №045 від 28.12.2012 відповідач зобов`язався у повному обсязі компенсувати витрати МТСБУ у таких випадках; така позиція позивача підтверджується окремою думкою суддів Великої Палати Верховного суду від 12.10.2021 у справі №910/17324/19; трактування пункту 2.1.18 договору судом на власний розсуд не може бути підставою для відмови у частині позовних вимог.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11 травня 2023 року відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - до 01 червня 2023 року, сторонам роз`яснено, що апеляційна скарга буде розглянута у письмовому провадженні, без виклику учасників справи.

Відповідач не скористався правом подати відзив на апеляційну скаргу.

Також не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Приватне акціонерне товариство "Українська транспортна страхова компанія" подало апеляційну скаргу, у якій просить застосувати строки позовної давності, скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального права та неповно з`ясовані обставини справи, оскільки позивач здійснив регламенту виплату 14.04.2017, тому граничний строк звернення з вимогою до відповідача закінчується 15.04.2020, а позивач звернувся з позовом лише 20.07.2022, з пропуском трирічного строк позовної давності; висновки суду першої інстанції про те, що строк позовної давності продовжено на строк дії є помилковим, оскільки згідно Закону №731-ІХ від 18.06.2020, яким внесено зміни до Прикінцевих положень Господарського процесуального кодексу України, встановлено, що процесуальні строки, продовження яких було продовжено Законом №540-ІХ від 30.03.2020, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом (№731-ІХ), який набрав чинності 17.07.2020, отже строк продовжується до 05.08.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26 травня 2023 року поновлено відповідачу строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження, об`єднано у одне провадження розгляд апеляційних скарг позивача і відповідача, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - до 20 червня 2023 року, сторонам роз`яснено, що апеляційна скарга буде розглянута у письмовому провадженні, без виклику учасників справи.

05.06.2023 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому він заперечує проти її задоволення, оскільки положення закону, на який посилається відповідач, стосуються змін до процесуальних строків, а позовна давність встановлена нормами матеріального права і на час дії карантину загальний строк позовної давності, встановлений в статті 257 ЦК України, продовжується на весь час дії карантину автоматично, незалежно від причин пропуску такого строку; крім того, позивач дізнався, що шкода підлягає стягненню з ПрАТ "УТСК" з рішення Броварського міськрайонного суду від 28.05.2021 по справі №361/2100/20, яким було встановлено, що на момент настання ДТП винна особа була застрахована у відповідача, тому відсутні підставі вважати, що МТСБУ звернулося з позовною заявою з пропуском строку позовної давності.

04.07.2023 від відповідача надійшла відповідь на відзив, у якій він вказує, що позивач повністю ігнорує положення Закону №731-ІХ від 18.06.2020, яким фактично було скасовано дію положень щодо автоматичного продовження/поновлення процесуальних строків; відповідачу було відомо про наявність полісу з лімітом 50000,00 грн ще на початковому етапі формування виплатної справи, оскільки дана інформація міститься в розширеній довідці поліції (ф-2) про ДТП, яка наявна у матеріалах справи і дані обставини підтверджені рішенням Броварського міськрайонного суду у справі №361/2100/20, але позивач звернувся до суду з пропуском позовної давності, тому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача, застосувати строки позовної давності, скасувати оскаржуване рішення та відмовити у позові.

Частиною 2 ст. 270 ГПК України встановлено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 273 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Згідно Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.07.2023, у зв`язку із перебуванням судді Кравчука Г.А. у відрядженні, для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Козир Т.П., суддів Коробенка Г.П., Чорногуза М.Г.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 14 червня 2016 року у м. Києві відбулася ДТП, а саме: транспортний засіб "Volkswagen" з реєстраційним номером НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 , допустив зіткнення з транспортним засобом "Honda" з реєстраційним номером НОМЕР_2 , яким керувала ОСОБА_2 та який унаслідок ДТП зазнав механічних пошкоджень.

23 січня 2017 року Броварський міськрайонний суд Київської області прийняв постанову у справі №361/4059/16-п, згідно з якою було встановлено вину ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Вважаючи, що на момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність винуватця останньої застрахована не була, водійка пошкодженого транспортного засобу звернулася до Моторного (транспортного) страхового бюро України з повідомленням про ДТП та заявою про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок останньої.

Оскільки у ЦБД МТСБУ поліс №АС/8565046, що зазначений у довідці поліції про ДТП, обліковувався як втрачений, позивач вважав, що його не було продано відповідачем, а відтак здійснив виплату потерпілій особі на підставі пп. "а" п. 41.1 статті 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Так, відповідно до Звіту № 39/09/16 вартість відновлювального ремонту "Honda" з реєстраційним номером НОМЕР_2 становить 373 639,87 грн, а ринкова вартість даного транспортного засобу "Honda" становить 257734,33грн.

У силу ст. 30 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон №1961-IV) транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно з розрахунком вартості КТЗ марки "Honda" з реєстраційним номером НОМЕР_2 після ДТП та розміру регламентної виплати та зобов`язуючих пропозицій встановлено, що вартість транспортного засобу "Honda" з реєстраційним номером НОМЕР_2 після ДТП становить 83213,09грн.

Таким чином, розмір регламентної виплати складає 373 639,87 грн - 83 213,09 грн = 174 521,24 грн. Ліміт відповідальності, чинний на дату скоєння ДТП та проведення виплати, - 100 000,00 грн, відповідно розмір виплати становить 100 000,00 грн. Вартість проведення експертизи та встановлення розміру матеріального збитку становить 250,00 грн. Отже, загальний розмір витрат, з урахуванням витрат на збір документів та визначення розміру шкоди, становить 100 250,00 грн.

Здійснивши на підставі підпункту "а" п. 41.1 ст. 41 Закону № 1961-IV за заявою власника пошкодженого транспортного засобу регламентну виплату у розмірі 100 250,00 грн, МТСБУ звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , як винуватця ДТП, про відшкодування завданої шкоди у сумі 100 250,00 грн у порядку регресу.

Проте, у ході судового розгляду справи №361/2100/20 рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 27.05.2021, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 09.06.2022, було встановлено, що на момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність винуватця останньої була застрахована у ПрАТ "УТСК" згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/8565046.

З огляду на те, що МТСБУ довідалося про наявність у винуватця ДТП полісу №АС/8565046, наразі воно звернулося до ПрАТ "УТСК" з даним позовом, заявляючи вимоги про стягнення з останнього всієї суми виплаченого потерпілому відшкодування у розмірі 100 250, 00 грн на підставі приписів ст. 1212 ЦК України, одночасно посилаючись при цьому і на п.2.1.18 договору про співпрацю №045 від 28.12.2012, згідно з яким страховик зобов`язався у повному обсязі компенсувати витрати МТСБУ у разі, якщо після проведення МТСБУ регламентної виплати стане відомо, що цивільно-правова відповідальність особи, за яку була здійснена виплата, застрахована страховиком.

Заперечення ПрАТ "УТСК" проти позову зводяться до того, що п. 22.1 ст. 22 Закону № 961-IV обмежує розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність межами ліміту відповідальності, зазначеними у страховому полісі.

Так, згідно з полісом №АС/8565046 від 14.08.2015 ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну, становить 50 000,00 грн, а франшиза - 500,00 грн, відтак максимально можливий розмір відшкодування ПрАТ "УТСК" дорівнює 49 500,00 грн. Натомість, посилання позивача на п. 2.1.18 договору про співпрацю №045 від 28.12.2012 є неправомірним, оскільки умови договору, згідно з якими страховик повинен відшкодувати МТСБУ його витрати, якщо такі не передбачені законом, не є умовами співпраці, а спрямовані на незаконне заволодіння майном страховика, тому такі умови договору є нікчемними.

Крім цього, відповідачем було заявлено про застосування позовної давності з огляду на те, що регламентна виплата була здійснена позивачем 14.04.2017, а відтак останнім днем трирічного строку, у межах якого позивач мав звернутися до суду з даною вимогою, було 15.04.2020. Разом з тим, позовна заява була подана позивачем лише 20.07.2022, тобто з пропуском встановленого законом строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у позові.

У відповіді на відзив позивач зауважив, що постановою КМУ від 11.03.2020 № 211 на всій території України з 12.03.2020 було установлено карантин, строк якого неодноразово продовжувався. Згідно з Законом від 30.03.2020 №540-IX розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України було доповнено п.12, відповідно до якого під час карантину строки, визначені, зокрема, ст. ст. 257, 258 Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. З урахуванням того, що останнім днем звернення до суду з позовом у межах строку позовної давності було 15.04.2020, а Закон №540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02.04.2020, загальний строк позовної давності за заявленою вимогою є продовженим на строк дії карантину, а заява відповідача про сплив строку позовної давності є необґрунтованою.

За наслідком розгляду спору по суті суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не пропущено позовну давність, а вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів в сумі 49500,00 грн (з урахуванням ліміту відповідальності за полісом та франшизи).

Північний апеляційний господарський суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Частиною 1 ст. 16 вказаного Закону визначено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Дана норма кореспондується зі ст. 979 ЦК України, відповідно до якої за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про страхування" страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов`язковим.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (Закон №1961-IV), який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Пунктом 2.1. ст. 2 Закону №1961-IV визначено, що відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Суб`єктами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України (МТСБУ), потерпілі (ст. 4 Закону №1961-IV).

Так, правовий статус МТСБУ визначено в п. 39.1. ст. 39 Закону №1961-IV, згідно з яким МТСБУ є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Таке бюро є непідприємницькою (неприбутковою) організацією і здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, законодавства України та свого Статуту.

Відповідно до ст. 6 Закону №1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про страхування" страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

Здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком (ч. 1 ст. 25 Закону України "Про страхування").

Згідно з п. 22.1. ст. 22 Закону №1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У силу пп. "а" п. 41.1 ст. 41 Закону №1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Після сплати страхового відшкодування МТСБУ має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону (пп. 38.2.1 п. 38.2 ст. 32 названого Закону).

За загальним правилом, закріпленим ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Така особа відповідно до приписів ст. 1192 ЦК України має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Отже, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка її завдала, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

У справі, що розглядається, МТСБУ здійснило відшкодування регламентної виплати потерпілій у ДТП особі за страховика винної особи, помилково вважаючи, що цивільно-правова відповідальність винної особи на момент скоєння ДТП застрахована не була.

Однак, після здійснення відшкодування регламентної виплати, позивачем було з`ясовано, що така відповідальність все ж була застрахована у ПрАТ "УТСК" (відповідача у справі).

У випадку, коли МТСБУ виплатило відшкодування через те, що шкоду заподіяв транспортний засіб, власник (водій) якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, тобто на підставі пп. "а" п. 41.1 ст. 41 Закону №1961-IV, то у силу пп. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону № 1961-IV воно набуває право на регресний позов до власника чи водія транспортного засобу, який спричинив ДТП, бо саме він відповідальний за невиконання обов`язку зі страхування своєї цивільно-правової відповідальності.

Разом з тим, приписи вищенаведених норм не передбачають правової можливості МТСБУ звернутися з регресним позовом до страховика у ситуації, коли воно виплатило страхове відшкодування потерпілому, помилково вважаючи, що власник/водій транспортного засобу, який заподіяв шкоду, не застрахував цивільно-правову відповідальність, а згодом з`ясувало протилежне.

Водночас беззаперечним є й той факт, що МТСБУ здійснено відшкодування регламентної виплати потерпілій особі, тоді як цивільно-правова відповідальність винної у скоєнні ДТП особи була застрахована відповідачем.

Частиною 1 ст. 1212 ЦК України унормовано, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються, зокрема, до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (пункт 4 частини третьої статті 1212 ЦК України).

За змістом статті 1212 ЦК України передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Позивач виплатив відшкодування на підставі пп. "а" п. 41.1 ст. 41 Закону №1961-IV, вважаючи на момент такої виплати, що винуватець ДТП не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Але з моменту, коли позивачеві стало відомо про протилежне, означена юридична підстава для виплати перестала існувати. Отже, за рахунок позивача страховик винуватця ДТП зберіг у себе страхове відшкодування, яке був зобов`язаний виплатити. Тому до спірних правовідносин слід застосувати приписи ст.1212 ЦК України.

Аналогічні за змістом висновки щодо застосування наведених у цьому рішенні правових норм у подібних правовідносинах викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі №910/17324/19.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у: - вилученні в особи-набувача (зберігача) майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, - та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Якщо тлумачити приписи ст. 1212 ЦК України телеологічно, тобто згідно з їхніми цілями, то до випадків безпідставного набуття та збереження майна належить також збереження особою без достатніх правових підстав у себе виплати, яку вона відповідно до закону мала віддати (перерахувати) іншій особі згідно з покладеним на неї за законом обов`язком (зменшення обов`язку).

Як вірно встановив суд першої інстанції, у справі, що розглядається, збагаченням є притримання страховиком винуватця ДТП без достатніх правових підстав у себе виплати, яку він відповідно до Закону №1961-IV мав виплатити потерпілому. Такий підхід до застосування приписів статті 1212 ЦК України відповідає змісту інституту набуття, збереження майна без достатньої правової підстави, адже у наведений спосіб страховик збагачується за рахунок зменшення його обов`язку (звільнення від виконання обов`язку) з відшкодування шкоди, яку страхувальник-винуватець ДТП завдав потерпілому. У даній справі таке зменшення обов`язку відповідача відбулось за рахунок позивача.

Позивач звернувся з вимогою про стягнення з відповідача на підставі ст.1212 ЦК України, як безпідставного збагачення, всієї суми відшкодування, яке він виплатив потерпілій особі, у розмірі 100 250,00 грн.

Заперечуючи проти заявленої до стягнення суми, відповідач зауважив, що згідно з полісом №АС/8565046 страхова сума (ліміт відповідальності страховика) за шкоду, заподіяну майну, становить 50 000,00 грн, а франшиза - 500,00 грн, у зв`язку з чим розмір відповідальності ПрАТ "УТСК" не перевищує 49 500,00 грн, що виключає наявність правових підстав для стягнення з відповідача решти спірної суми.

Так, ст. 9 Закону №1961-IV визначено, що страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого.

Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування (п. 9.4 наведеної норми).

Абзацом 1 п. 22.1 ст.22 Закону № 1961-IV унормовано, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ч. 18 ст. 9 Закону України "Про страхування" франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту (п. 12.1 статті 12 Закону № 1961-IV).

Страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування (п. 36.6 ст. 36 Закону № 1961-IV).

Отже, норми Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обмежують розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (п. 22.1 ст. 22); страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи (п. 12.1 ст. 12).

Таким чином, виконання обов`язку з відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, покладається на страховика такої особи лише в межах, встановлених Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (полісом).

Вказаний висновок суду першої інстанції відповідає правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі №910/17324/19.

Отже, є вірними доводи відповідача про те, що розмір виплати, яку відповідач мав б перерахувати потерпілій особі у якості відшкодування шкоди, завданої страхувальником-винуватцем ДТП, з урахуванням приписів п. 9.4 ст. 9, абз. 1 п. 22.1 ст. 22 та п. 12.1 ст. 12 Закону № 1961-IV та умов полісу №АС/8565046 від 14.08.2015 не перевищує 49 500,00 грн.

Натомість, МТСБУ, виконуючи замість відповідача обов`язок з виплати потерпілому відшкодування, виходило з тих страхових сум, що були чинними вже на день скоєння ДТП та проведення регламентної виплати, не зменшивши їх на суму франшизи, оскільки на момент виплати не мало інформації про наявність полісу №АС/8565046, а відповідно, і про зазначену в ньому страхову суму (ліміт відповідальності страховика) за шкоду, заподіяну майну, у розмірі 50 000,00 грн та передбачену франшизу - 500,00 грн.

Враховуючи, що у розумінні ст. 1212 ЦК України набувач зобов`язаний повернути тільки те майно, яке безпідставно набув (зберігав), суд першої інстанції прийшов до юридично правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 49 500,00 грн, оскільки саме така сума належного до сплати страхового відшкодування була безпідставно притримана (збережена) ПрАТ "УТСК" за рахунок МТСБУ.

Твердження позивача про те, що 21.07.2015, тобто ще до дати скоєння ДТП, Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг було прийняте рішення про збільшення страхових сум за договорам ОСЦПВ, відповідно до якого новий ліміт за шкоду, заподіяну майну складав 100 000,00 грн, обгрунтовано відхилені судом першої інстанції, оскільки договори страхування ОСЦПВ з новими лімітами згідно вказаного рішення почали укладатися лише з 01.11.2015, натомість, на дату укладення полісу №АС/8565046 - 14.08.2015, діяли ще попередні ліміти страхових сум, котрі і зазначені у вказаному полісі та котрими саме й обмежуються страхові виплати за ним у силу п. 9.4 ст. 9 та п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961-IV.

Доводи позивача про те, що пунктом 2.1.18 договору про співпрацю №045 від 28.12.2012 йому гарантується можливість компенсації за рахунок страховика всіх понесених витрат також обґрунтовано відхилені судом, оскільки за своїм змістом вказаний пункт договору не містить застереження про збільшення відповідальності страховика перед МТСБУ у разі виплати останнім відшкодування потерпілому понад її межі та обсяг, визначені Законом України № 1961-IV перед потерпілою особою, а відтак не може бути підставою для компенсації страховиком тієї частини понесених МТСБУ витрат, яка не охоплюється його обов`язком з відшкодування потерпілій особі ні в силу Закону, ні в силу договору ОСЦПВ.

Крім цього, укладення договору про співпрацю є умовою набуття членства страховика в МТСБУ (абзац третій пункту 51.1 статті 51 Закону №1961-IV). Тому такий договір може містити лише умови про співпрацю щодо внутрішніх договорів страхування, оскільки саме це вимагає Закон №1961-IV. Умови, за яких страховик повинен відшкодувати МТСБУ його витрати, якщо такі не передбачені законом, не є умовами співпраці, а спрямовані на незаконне заволодіння майном страховика. Тому такі умови порушують публічний порядок і згідно з частинами першою та другою статті 228 ЦК України є нікчемними (див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункти 84-85) та постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі №910/17324/19 (пункти 57-62)).

Щодо посилань позивача на окрему думку до постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №910/17324/19, то частиною 4 ст. 236 ГПК України, яка кореспондується з положеннями ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, у силу ч. 1, 3 ст. 34 ГПК України питання, що виникають під час колегіального розгляду справи судом, вирішуються більшістю голосів суддів. Головуючий голосує останнім. Суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.

Отже, у розумінні наведеної норми окрема думка є одним із засобів реалізації принципів незалежності суддів, їхнього вільного волевиявлення та рівноправ`я, повного та всебічного розгляду справи, утім, вона не має обов`язкового значення, відповідно, не породжує юридичних наслідків та не може розглядатися як джерело права, а має лише доктринальне значення.

При цьому, судом першої інстанції при розгляді даної справи були враховані правові позиції, щодо застосування норм права у тотожних правовідносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі №910/17324/19.

Щодо клопотання відповідача про застосування позовної давності, то відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За приписами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Загальна позовна давність поширюється на всі вимоги, за винятком тих, для яких законом установлений інший (довший чи коротший) період часу для реалізації права на судовий захист (спеціальний строк).

В силу ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Матеріалами справи підтверджується, що регламентна виплата була проведена позивачем 14.04.2017, відтак з 15.04.2017 розпочався перебіг загального строку позовної давності, яким мав би спливти 15.04.2020.

Однак, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) на всій території України з 12.03.2020 було установлено карантин, строк якого неодноразово продовжувався.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України було доповнено, зокрема, п.12 такого змісту: під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Зазначений Закон набрав чинності 02.04.2020.

Враховуючи, що набрання чинності вищевказаним Законом мало місце до спливу трирічного строку позовної давності (15.04.2020), суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у даному випадку строк загальної позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України, у силу прямої вказівки закону є продовженим на строк дії встановленого карантину.

Аналогічний за змістом висновок на підставі зазначених положень законодавства викладений Верховним Судом у постановах від 06.05.2021 у справі №903/323/20, від 25.08.2021 у справі №914/1560/2021, від 08.02.2022 у справі № 918/964/20.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що з даною вимогою МТСБУ звернулося до суду 25.07.2022 з пропуском встановленого законом строку позовної давності, як на тому наполягає відповідач, у силу чого виключаються і правові підстави для відмови у позові в частині стягнення 49500,00 грн через сплив позовної давності.

Щодо посилань відповідача на Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" №731-ІХ від 18.06.2020, то він не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки вказаним законом змінювався порядок перебігу процесуальних строків, тобто строків встановлених Господарським процесуальним кодексом України, Цивільним процесуальним кодексом України, Кодексом адміністративного судочинства України, тощо, та, відповідно, цей Закон не регулює порядок перебігу строку позовної давності, встановленого нормами матеріального права - Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінивши докази у справі в їх сукупності, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме: в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 49 500,00 грн, а у решті позову слід відмовити.

Доводи апелянтів по суті їх скарг в межах заявлених вимог свого підтвердження не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду міста Києва законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати, пов`язані з розглядом апеляційних скарг, покладаються на апелянтів.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Моторного (транспортного) страхового бюро України та Приватного акціонерного товариство "Українська транспортна страхова компанія" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 20 березня 2023 року - без змін.

2. Справу повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11.07.2023.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді Г.П. Коробенко

М.Г. Чорногуз