РІШЕННЯ

12 липня 2023 року м. ТернопільСправа № 921/194/23

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Гирили І.М.

за участі секретаря судового засідання Коляска І.І.

розглянув матеріали справи

за позовом ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача 1 ОСОБА_2 , АДРЕСА_1

відповідача 2 ОСОБА_3 , АДРЕСА_2

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Микулинецьке автотранспортне підприємство 16144", вул. Сенчихіна, буд. 17, смт. Микулинці, Тернопільський район, Тернопільська область

про визнання недійсним договору №2021-09-21 купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Микулинецьке автотранспортне підприємство 16144" від 21.09.2021, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2

За участі представників:

позивача: Панчука С. М.

відповідача 1: Ярмуся В. Д.

відповідача 2: не прибув

третьої особи: Демковича Ю. Й .

В порядку ст. 8, 222 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) здійснюється повне фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів, а саме: за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку: vkz.court.gov.ua.

Заяв про відвід (самовідвід) судді (суддів) та секретаря судового засідання, з підстав, визначених ст. 35-37 ГПК України не надходило. Клопотань про роз`яснення прав та обов`язків, відповідно до ст. 205 ГПК України, не надходило.

Суть справи:

20.03.2023 ОСОБА_1 , далі - позивач, звернулась до Господарського суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_2 , далі - відповідач 1, ОСОБА_3 , далі - відповідач 2, про визнання недійсним договору №2021-09-21 купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Микулинецьке автотранспортне підприємство 16144" від 21.09.2021, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог посилається на приписи ст. 60, 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України), ст. 203, 205, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Вважає, що оскільки оспорюваний правочин укладено між відповідачами без її згоди як дружини, яка є співвласником коштів, за які ОСОБА_2 придбавалась частка у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Микулинецьке автотранспортне підприємство 16144", вказаний правочин має бути визнаний недійсним.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 20.03.2023 головуючим суддею для розгляду справи №921/194/23 визначено суддю Гирилу І.М.

21.03.2023 Господарським судом Тернопільської області, зважаючи на те, що відповідачами у справі є фізичні особи, на підставі ч. 6 ст. 176 ГПК України, до Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Тернопільській області надіслано запити за №921/194/23/142/2023 та № 921/194/23/143/2023 з проханням надати інформацію про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача 1 - фізичної особи ОСОБА_2 та відповідача 2 - ОСОБА_3 .

04.03.2022 на адресу суду від Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Тернопільській області надійшли відповіді на вказані вище запити суду, з яких вбачається, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 є: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 - АДРЕСА_2 .

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 07.04.2023 зазначену вище позовну заяву було залишено без руху; встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви - 10 (десять) днів з дня вручення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху.

18.04.2023 ОСОБА_1 усунуто визначені в ухвалі від 07.04.2023 недоліки позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 24.04.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі 921/194/23; постановлено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження; призначено у справі № 921/194/23 підготовче засідання на 09:05 год. 17.05.2023; залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Микулинецьке автотранспортне підприємство 16144", вул. Сенчихіна, буд. 17, смт. Микулинці, Тернопільський район, Тернопільська область, 48120; запропоновано учасникам справи подати/надіслати суду заяви по суті спору чи з процесуальних питань (при наявності).

17.05.2023 на адресу суду від відповідачів 1 та 2 надійшли заяви б/н від 16.05.2023, відповідно до яких останні підтвердили факт укладення Договору №2021-09-21 від 21.09.2021 купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Микулинецьке автотранспортне підприємство 16144". Щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 не заперечили.

У підготовчому засіданні 17.05.2023, яке відбулось за участі повноважних представників сторін та третьої особи, з метою надання можливості третій особі скористатися своїм правом на подання письмових пояснень, оголошено перерву до 14:00 год. 29.05.2023, про що постановлено відповідну ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання. Присутніх в підготовчому засіданні 17.05.2023 повноважних представників сторін та третьої особи про підготовче засідання 29.05.2023 повідомлено під розписку (в матеріалах справи).

26.05.2023 на адресу суду від ТзОВ "Микулинецьке автотранспортне підприємство 16144" надійшли письмові пояснення б/н від 26.05.2023 (вх. № 4560), згідно з якими третя особа просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Стверджувала про хибність посилань позивача на норми ст. 61 СК України та тверджень про те, що кошти, які витратив ОСОБА_2 на придбання частки в статутному капіталі Товариства, є спільною сумісною власністю подружжя і на укладення спірного договору необхідно було згоду другого з подружжя, як цього вимагає ч. 1-3 ст. 65 СК України. Окрім того, звернула увагу суду на правову позицію Великої палати Верховного Суду, викладену у постанові від 29.06.2021 у справі №916/2813/18 та рішення Конституційного Суду України № 17 від 19.09.2012, відповідно до якого статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності.

Також 26.05.2023 на адресу суду від третьої особи надійшло клопотання б/н від 26.05.2023 (вх. № 4567), у якому остання просила поновити пропущений строк на подання зазначених вище пояснень у справі № 921/194/23. Додатково вказувала, що категорично не погоджується з даним позовом та вважає дії відповідачів недобросовісними.

В підготовчому засіданні 29.05.2023, яке відбулось за участі повноважних представників сторін, для надання можливості відповідачу 2 ознайомитися із письмовими поясненнями третьої особи б/н від 26.05.2023 (вх. № 4560), суд оголосив перерву до 09:05 год. 12.06.2023; зобов`язав відповідача 2, у строк до 07.06.2023, надати письмово викладені пояснення (при наявності), про що постановив відповідну ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання. Присутніх у підготовчому засіданні 29.05.2023 повноважних представників сторін про судове засідання 12.06.2023 повідомлено під розписку (в матеріалах справи); третю особу - відповідною ухвалою від 29.05.2023.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 12.06.2023 задоволено клопотання ТзОВ "Микулинецьке автотранспортне підприємство 16144" б/н від 26.05.2023 (вх. № 4567) про поновлення строку для подання третьою особою письмових пояснень б/н від 26.05.2023 (вх. № 4560); поновлено третій особі строк для подання письмових пояснень б/н від 26.05.2023 (вх. № 4560) та долучено останні до матеріалів справи; відмовлено у прийнятті визнання відповідачем 1 - ОСОБА_2 та відповідачем 2 - ОСОБА_3 позову про визнання недійсним договору №2021-09-21 купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Микулинецьке автотранспортне підприємство 16144" від 21.09.2021, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у справі № 921/194/23; закрито підготовче провадження та призначити справу № 921/194/23 до судового розгляду по суті на 14:30 год. 26.06.2023.

В судовому засіданні 26.06.2023, яке відбулось за участі повноважного представника відповідача 1, суд відклав розгляд справи по суті на 12:15 год. 12.07.2023, про що постановив відповідну ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання. Присутнього в судовому засіданні 26.06.2023 повноважного представника відповідача 1 про судове засідання 12.07.2023 повідомлено під розписку (в матеріалах справи); інших учасників - відповідною ухвалою суду.

В судовому засіданні 12.07.2023, яке відбулось за участі повноважних представників позивача, відповідача 1 та третьої особи, суд перейшов до розгляду справи по суті, заслухав вступне слово присутніх учасників справи, стисло оголосив наведену відповідачем 2 у відзиві на позов позицію з приводу позовних вимог, дослідив наявні в матеріалах справи письмові докази, заслухав заключне слово учасників справи та оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Повноважний представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві та посилаючись на долучені до матеріалів справи письмові докази. Зауважив, що оскільки предметом судового розгляду є правочин щодо набуття частки у статутному капіталі Товариства, при вирішенні даного спору необхідно врахувати не лише суб`єктний склад учасників, а і об`єкт спірних правовідносин.

Повноважний представник відповідача 1 - ОСОБА_2 в судове засідання 12.07.2023 прибув. Зазначив, що його довіритель не заперечує проти задоволення позову. Підтверджує факт укладення оспорюваного правочину без згоди дружини.

Повноважний представник третьої особи - ТзОВ "Микулинецьке автотранспортне підприємство 16144" в судове засідання 12.07.2023 прибув. Позовні вимоги заперечив з підстав, наведених у наданих суду письмових поясненнях.

Відповідач 2 - ОСОБА_3 в судове засідання 12.07.2023 не прибув. Поряд із цим, 10.07.2023 звернувся до суду із заявою б/н від 10.07.2023 (вх. №5814) про розгляд справи без його участі. Зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення.

Ч. 1 ст. 202 ГПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши в судовому засіданні доводи та пояснення присутніх учасників справи, дослідивши норми чинного законодавства, оцінивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд встановив таке.

09 травня 1998 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 09 травня 1998 року за №І-ИД034609.

Доказів припинення чи визнання недійсним шлюбу суду не подано.

21.09.2021 між ОСОБА_3 , як Продавцем, з однієї сторони, та ОСОБА_2 , як Покупцем, з другої сторони, укладено Договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Микулинецьке автотранспортне підприємство 16144" (далі - Договір), за умовами п. 1.1 якого Продавець зобов`язався передати частину належної йому частки у статутному капіталі ТОВ "Микулинецьке автотранспортне підприємство 16144", розміром 71 854, 08 грн, а Покупець зобов`язався прийняти Частку та сплатити за неї обумовлену цим договором суму.

П. 1.2 Договору визначено, що разом із передачею зазначеної вище Частки у статутному капіталі Товариства, Продавець передає, а Покупець приймає на себе, в частині, визначеній п. 1.4 цього Договору, права та обов`язки учасника Товариства.

Відповідно до п. 1.3 - 1.4 Договору розмір Частки Продавця (71 754, 08 грн) у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Микулинецьке автотранспортне підприємство 16144", відповідає 46,81% статутного капіталу Товариства. Статутний капітал - 153 496 грн 25 коп.

П. 1.5 Договору сторони погодили, що передача Частки, зазначеної у п. 1.4 цього Договору, оформлюється шляхом складання Акта приймання-передачі частини частки в статутному капіталі Товариства.

Продавець підтверджує, що кошти у сумі, визначеній п. 2.1 цього Договору, Покупець сплатив йому (Продавцю) в повному обсязі до моменту підписання Договору (п. 2.2 Договору).

Згідно з п. 3.1 Договору Покупець набуває права власності на Частку з моменту державної реєстрації відповідних змін до відомостей про Товариство, що містяться в ЄДР.

Цей Договір набуває чинності з моменту його підписання Сторонами та діє до повного виконання договірних зобов`язань (п. 5.1 Договору).

21.09.2021, у зв`язку із укладенням Договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Микулинецьке автотранспортне підприємство 16144", між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 складено та підписано Акт приймання-передачі частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Микулинецьке автотранспортне підприємство 16144", яким сторони підтвердили факт передачі ОСОБА_3 та прийняття ОСОБА_2 частини частки у статутному капіталі ТОВ "Микулинецьке автотранспортне підприємство 16144" у розмірі 46,81%, яка в грошовому еквіваленті становить 71 854, 08 грн. Зазначений акт засвідчено приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Тернопільської області Лазьо В. Р. та зареєстровано в реєстрі за №834.

22.09.2021 державним реєстратором Теребовлянської міської ради Гавдьо Т. Г. проведено державну реєстрацію змін відомостей про юридичну особу, - зміна складу засновників (учасників) або зміна відомостей про засновників (учасників) юридичної особи - Товариства з обмеженою відповідальністю "Микулинецьке автотранспортне підприємство 16144" (реєстраційна дія 22.09.2021 11:47:44, 021000775) та, відповідно, відображено інформацію щодо ОСОБА_2 як бенефеціарного власника, з часткою у статутному капіталі Товариства в розмірі 46,81% (витяг з ЄДРЮО ФОП та ГФ - в матеріалах справи).

Як вже зазначалось вище, предметом судового розгляду у даній справі є вимога ОСОБА_1 (позивача у справі) про визнання недійсним Договору №2021-09-21 купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Микулинецьке автотранспортне підприємство 16144" від 21.09.2021, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що на момент укладення спірного правочину вона, як дружина ОСОБА_2 і співвласник коштів, за які ОСОБА_2 набув частку в статутному капіталі ТОВ "Микулинецьке автотранспортне підприємство 16144", не була обізнана про укладення такого договору та згоди на його укладення не надавала.

У ст. 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Справи, що належать до юрисдикції господарських судів, визначено ст. 20 ГПК України, за змістом пунктів 3, 4, 15 частини першої якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, у тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах; й інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 СК України цей Кодекс регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання.

Згідно з ч. 1 ст. 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 14, ч. 1 ст. 15 СК України сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. Сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що ознакою сімейних прав і обов`язків є їх тісний зв`язок з відповідним носієм, що зумовлює неможливість їх передання (перекладення) іншій особі. Тобто носії таких прав та/або обов`язків можуть врегулювати свої відносини, пов`язані з їх реалізацією та/або виконанням, за домовленістю, зокрема, шляхом укладення договору, про який йдеться в ст. 9 СК України, однак передати та/або перекласти зазначені права та/або обов`язки на іншу особу їх носії не можуть.

Отже, зазначені норми права визначають правочин у сімейних правовідносинах як домовленість, зокрема, між подружжям, батьками та дітьми про врегулювання належних їм сімейних прав та обов`язків, які тісно пов`язані з їх особами та не можуть бути передані та/або перекладені на інших осіб.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.11.2020 у справі № 922/88/20 вказала, що справи у спорах щодо правочинів незалежно від їх суб`єктного складу, які стосуються акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав у юридичній особі, підлягають розгляду господарськими судами. Винятком є спори щодо таких дій, спрямованих на набуття, зміну або припинення сімейних і спадкових прав та обов`язків, які мають вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Посилання позивача на невідповідність оспорюваного правочину нормам статей 60, 61, 65 СК України не свідчить про його укладення в сімейних правовідносинах. Норми зазначених статей регулюють відносини реалізації подружжям права спільної сумісної власності, яке передбачене статтями 368-372 ЦК України. Право власності не належить до сімейних прав, а суб`єктами права власності можуть бути фізичні особи, у тому числі ті, які не перебувають у сімейних правовідносинах, юридичні особи, держава, територіальні громади тощо.

Аналогічний висновок викладений і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 916/2813/18

За даних обставин, зважаючи на те, що предметом судового розгляду є вимога про визнання недійсним Договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ, спірним правочином не регулюються сімейні права та обов`язки між подружжям, батьками та дітьми, суд погоджується з доводами позивача про те, що даний спір підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з ч. 1-2, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до законодавчого визначення правочином є, перш за все, вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину, однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає у згоді сторін взяти на себе певні обов`язки. У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 626, 627 ЦК України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Положеннями ст. 204 ЦК України унормовано, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №2-1383/2010 зроблено висновок, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Господарський суд зауважує, що в силу приписів наведеної ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно з положеннями гл. 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України).

Об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага (ст. 177 ЦК України).

Відповідно до ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За приписами ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ч. 1 ст. 65 СК України встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Згідно з ч. 2 ст. 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Зазначена норма кореспондується і з ч. 2 ст. 65 СК України, відповідно до якої при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, тобто згода останнього презюмується.

При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Ч. 3 ст. 215 ЦК України визначено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Аналіз змісту ч. 3 ст. 215 ЦК України дає підстави для висновку, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктивного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

При цьому саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд зобов`язаний свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав та законних інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права та законні особи.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04.07.2018 у справі № 520/10060/16-ц викладений правовий висновок, згідно з яким, визнаючи недійсним договір, головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорює зазначені договори.

Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним позивачем повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також наявність у позивача порушеного права чи інтересу в результаті укладення спірного правочину (правочинів).

Окрім того, укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Положення частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України з урахуванням пункту 6 статті 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним. Отже можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи контрагента за таким договором (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові № 924/524/22 від 05.04.2023).

Ч. 1 ст. 73 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 ГПК України).

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Ст. 79 ГПК України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 86 ГПК України).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначила, що оспорюваний договір укладений без її згоди як дружини. Вказала, що відсутність згоди другого з подружжя (іншого співвласника) на укладення договору цінного майна позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном.

Поряд із цим, посилаючись на те, що вона, як дружина, не надавала згоду чоловіку на придбання частки у статутному капіталі товариства, позивач не довела належними та допустимими доказами, що оспорюваний правочин у момент його укладення порушив її права та охоронювані законом інтереси.

На думку суду, придбання відповідачем 1 частки у статутному капіталі Товариства під час перебування у шлюбі із позивачкою, враховуючи наведені вище приписи чинного законодавства, жодним чином не може свідчити про звуження її прав, оскільки право на частку в статутному капіталі ТОВ (третьої особи) належить позивачці та відповідачу 1 на праві спільної сумісної власності.

Окрім того, судом не встановлено недобросовісність сторін оспорюваного договору, зокрема відповідача 2, під час його укладення.

За відсутності доведеного позивачем порушення її права чи інтересу в результаті укладення спірного правочину, визнання позову відповідачами не може бути підставою для його задоволення.

Враховуючи наведене вище, в задоволенні позову суд відмовляє.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також бере до уваги позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) заява № 18390/91; пункт 29).

Відповідно до вимог ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору суд покладає на позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст. 12, 14, 50, 73-74, 76-79, 86, 123, 129, 232-233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. В позові відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення, в порядку визначеному ст. 256-257 ГПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17.07.2023

Суддя І.М. Гирила