ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2023 р. Справа№ 927/178/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Станіка С.Р.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС»

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 16.03.2023

у справі № 927/178/23 (суддя Шморгун В.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС»

до Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Чернігівській області

про стягнення 192 751,52 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача страхового відшкодування в сумі 192 751,52 грн. яке позивачем, як страховою організацією за укладеним з ОСОБА_1 договором добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» № 148462а9д від 27.05.2019, виплачено в зв`язку з пошкодженням автомобіля «Audi A3», реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок падіння штукатурки з фасаду будинку № 17 по вул. Київській в м. Чернігові, власником якого є відповідач.

У відзиві на позов відповідач проти його задоволення заперечив, пославшись на те, що він є балансоутримувачем виключно цокольного, 1-го та 2-го поверхів будинку № 17 по вул. Київській в м. Чернігові, проте відкол штукатурки відбувся з 4-го поверху вказаного будинку. Також відповідач зазначив, що за наявними у нього відомостями станом на момент скоєння події 3-й та 4-й поверхи даного нежитлового приміщення займало інше підприємство ДП «Чернігівський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» та, з огляду на вказане, звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про заміну відповідача, у якому просив здійснити заміну первісного неналежного відповідача - Службу автомобільних доріг у Чернігівській області на належного відповідача - ДП «Чернігівський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України».

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 16.03.2023 у справі № 927/178/23 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, оцінивши подані докази, дійшов висновку, що найбільш вірогідним є те, що спірна будівля за адресою: вул. Київська, 17, м. Чернігів є чотириповерховою, а падіння штукатурки з цієї будівлі відбулось з фасаду четвертого поверху будівлі, проте з матеріалів справи вбачається, що відповідач не є ані власником, ані балансоутримувачем 3-го та 4-го поверхів цієї будівлі, а відтак і не зобов`язаний утримувати ці поверхи, у тому числі проводити ремонт фасаду будівлі на рівні 3-го та 4-го поверхів.

При цьому суд першої інстанції, при наданні оцінки наданим позивачем доказам, встановив, що:

- інформаційна довідка від 27.01.2023 не є належним доказом, що підтверджує право власності відповідача на усю спірну будівлю, оскільки не містить загальну площу цієї будівлі, натомість підставою виникнення права власності у відповідача є свідоцтво про право власності від 30.09.2005, де чітко зазначено про таке право лише щодо цокольного та 1-ого, 2-ого поверхів;

- довідка ЧВП ГУНП в Чернігівській області №1720 від 18.02.2020 також не є належним доказом який підтверджує завдання шкоди спірному автомобілю саме внаслідок падіння штукатурки з будівлі відповідача, враховуючи те, що в ній зафіксований лише факт звернення ОСОБА_2 до поліції, проте жодних обставин та доказів проведення поліцією дій з метою встановлення того, ким вчинено протиправне діяння, яке призвело до пошкодження автомобіля, ця довідка не містить.

Водночас, з огляду на те, що положеннями ГПК України заміна первісного відповідача належним відповідачем відбувається лише за клопотанням позивача, суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання відповідача про заміну відповідача.

Також, суд першої інстанції зауважив на тому, що:

- за змістом ст.ст. 512, 514 ЦК України, які кореспондуються з положеннями, у разі виплати страховою компанією страхового відшкодування до неї у межах фактичних витрат від потерпілої особи переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки; в таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика (суброгація). Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора, а саме потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за заподіяння шкоди;

- суброгація - перехід права вимоги потерпілої сторони у деліктному зобов`язанні виникає у страховика лише за умови виплати страхового відшкодування;

- позивач у позовній заяві зазначив, що він здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 192 751,52 грн. шляхом перерахування коштів на рахунки СТО ТОВ «Ауді Центр м. Київ» та ФОП Жафярова А. Х., проте жодних доказів, які підтверджують здійснення цих операцій, позивач суду не надав.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 16.03.2023 у справі № 927/178/23 та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що суд першої інстанції неповно з`ясував всі обставини справи.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на те, що:

- наданий позивачем витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки 321301986) містить інформацію, що нежитлове приміщення, розташоване за адресою Чернігівська область, м. Чернігів, вул. Київська, будинок 17 (реєстраційний номер 12229806, номер запису 1042 в книзі 12) на підставі свідоцтва про право власності - 30.09.2005 року Виданого виконавчім комітетом Чернігівської міської ради, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 05.10.2005 року, належить Службі автомобільних доріг у Чернігівської області, частка власності 1/1;

- при цьому, за відсутності інших відомостей щодо державної реєстрації права власності права власності на спірну будівлю за іншими особами, саме відповідач повинен забезпечувати управління будинком № 17 А по вул. Київська у м. Чернігові, забезпечити його належну експлуатацію та утримання, забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, здійснювати технічне обслуговування внутрішньо-будинкових мереж і є належним відповідачем у справі, який має відшкодовувати майнову, яка завдана внаслідок неналежного виконання своїх обов`язків із управління будинком.

До апеляційної скарги апелянтом додано додатковий доказ, а саме копію платіжного доручення № 646156 від 26.02.2020.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.04.2023, справу № 927/178/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Шаптала Є.Ю., Станік С.Р..

З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу ІV ГПК України, до надходження матеріалів справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.04.2023 витребувано у Господарського суду Чернігівської області матеріали справи № 927/178/23 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи № 927/178/23.

17.04.2023 від Господарського суду Чернігівської області до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2023 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 16.03.2023 у справі № 927/178/23 залишено без руху, а також надано Приватному акціонерному товариству «Страхова компанія «АРКС» строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, шляхом надання доказів сплати судового збору у розмірі 4 026,00 грн.

28.04.2023 до Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшло клопотання, до якого, зокрема, додані докази сплати судового збору.

У період із 01.05.2023 по 09.05.2023 судді Яковлєв М.Л., Станік С.Р. і Шаптала Є.Ю перебували у відпустці.

Частиною 1 ст. 270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (глава 1. Апеляційне провадження Розділу IV ГПК України - прим. суду).

Частиною 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684*100=268 400 грн.) крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої за 268 400,00 грн., справа підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.05.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 16.03.2023 у справі № 927/178/23, постановлено здійснювати розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв (відзивів) та клопотань в письмовій формі протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.

02.06.2023 до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач, з посиланням на те, що:

- відповідно до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідчене державним органом юридичного факту вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набутого права власності з фактом його державної реєстрації;

- відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який діяв за станом на момент оформлення Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8544975 від 05.10.2005 та Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30,09.2005 № 170, - «дані до розділу Державного реєстру прав вносяться в разі прийняття рішення про державну реєстрацію прав». Тобто підставою для виникнення у відповідача права власності на нежиле приміщення за адресою: м. Чернігів, вул. Київська, 17 було Рішення Чернігівської міської ради № 170 від 01.08.2005, копія архівного витягу з якого була долучена до матеріалів справи;

- позивачем до суду апеляційної інстанції подано додатковий доказ, проте його подано поза встановленим законом строком та без обґрунтованого клопотання про поновлення такого строку, а відтак такий доказ підлягає залишенню без розгляду відповідно до положень ст. 118 ГПК України;

- відповідно до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України 17.05.2005 № 76 та зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25.08.2005 за № 927/11207, балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Таким чином, відповідач по відношенню до 4-го поверху нежилого приміщення за адресою: м. Чернігів, вул. Київська, 17 не є ні власником (балансоутримувачем), ні управителем у розумінні п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у зв`язку з чим не є належним відповідачем по справі;

- просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Також у відзиві на апеляційну скаргу відповідач повідомив про те, що Службу автомобільних доріг у Чернігівській області згідно з наказом Державного агентства відновлення та розвитку інфраструктури України № Н-131 від 31.03.2023 перейменовано у Службу відновлення та розвитку інфраструктури у Чернігівській області, на доказ чого до відзиву долучено копії вказаного наказу та виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 87 від 21.04.2023.

09.06.2023 до суду від позивача надійшли пояснення доводи яких аналогічні тим, які викладені ним в апеляційній скарзі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.07.2023 замінено найменування відповідача з «Служба автомобільних доріг у Чернігівській області» на «Служба відновлення та розвитку інфраструктури у Чернігівській області»

Щодо доданого позивачем до апеляційної скарги додаткового доказу, а саме копії платіжного доручення № 646156 від 26.02.2020, колегія суддів зазначає таке.

Враховуючи, що апелянт додав цей документальний доказ під час розгляду апеляційної скарги, на дату прийняття оспорюваного рішення такого доказу в суд першої інстанції в своєму розпорядження не мав.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

У апеляційній скарзі апелянт не наводить жодних обґрунтувань щодо неможливості подати вказані докази до суду першої інстанції, в той час як, з огляду дату виникнення такого доказу та дату поставлення оскаржуваного рішення, вказаний доказ він мав можливість подати до суду першої інстанції, проте вказаних дій не вчинив, а суду апеляційної інстанції доказів об`єктивної неможливості вчинення таких дій не надав.

Таким, чином апелянт не дотримався чітко встановленого процесуальним законодавством порядку подання додаткових доказів в суді апеляційної інстанції, а отже не вчинив відповідної процесуальної дії, що, як наслідок, виключає вчинення судом апеляційної інстанції процесуальних дій щодо долучення та надання оцінки додатковим доказам.

Колегія суддів зауважує апелянтові на тому, що підставою для прийняття апеляційною інстанцією додаткових доказів є докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від учасників судового процесу.

Основними засадами судочинства, закріпленими у ст. 129 Конституції України, є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен додержуватись норм процесуального права.

Відповідно до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження за відсутності визначених ст. 269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже у такому випадку суд створює одному з учасників судового процесу більш сприятливі, аніж іншим умови в розгляді конкретної справи.

При цьому колегія суддів звертається до висновку щодо застосування приписів ст.ст. 80, 269 ГПК України, який викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17 згідно з яким єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному разі - апелянта).

За імперативним приписом ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів без урахування наведених вище критеріїв у вирішенні питання про прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів матиме наслідком порушення приписів статті 269 ГПК України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

За таких обставин, додана апелянтом під час апеляційного перегляду копія платіжного доручення № 646156 від 26.02.2020 як додатковий доказ колегією суддів не приймається.

Станом на 11.07.2023 інших відзивів, пояснень та клопотань до суду не надходило.

Враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням воєнного стану в Україні з 24.02.2022 Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, та його продовження Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022 від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022, від 01.05.2023 № № 254/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», справа розглядається у розумний строк.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, з наступних підстав.

27.05.2019 позивач (страховик) та ОСОБА_1 (страхувальник та вигодонабувач) уклали договір добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» № 148462а9д (далі Договір), предметом якого є майнові інтереси страхувальника (вигодонабувача), що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням наземним транспортним засобом - «Audi A3», реєстраційний номер НОМЕР_1 (далі Автомобіль).

Згідно з п. 18 Договору строк дії Договору з 13.06.2019 по 12.06.2020.

В пункті 9 Договору сторонами погоджені страхові випадки, до яких, серед іншого, відноситься й «збитки внаслідок інших подій» (п. 5.1.3).

03.02.2020 Страхувальник звернувся до позивача з заявою про подію та на виплату за договором добровільного страхування наземного транспортного засобу, в якій повідомив позивача про настання події, що має ознаки страхового випадку, а саме - пошкодження 30.01.2020 Автомобіля в результаті падіння снігу та сторонніх предметів з даху будинку № 17 по вул. Київській в м. Чернігові.

В результаті вказаної події пошкоджено застрахований позивачем Автомобіль.

Згідно зі складеними позивачем Страховими актами №АRX2544097 від 25.02.2020 та №АRX2545385 від 28.02.2020, з урахуванням розрахунку страхового відшкодування, за наслідками спірної ДТП в якості страхового відшкодування визначено суму 192 751,52 грн., а також прийнято рішення щодо сплати страхувальнику витрат на евакуацію Автомобіля в сумі 2 000,00 грн.

При цьому розмір страхового відшкодування, який призначено до виплати становить 187 578,94 грн., так як сторонами було проведено залік в рахунок несплаченої частини страхового платежу в сумі 5 172,58 грн.

Відповідно до відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно (інформаційна довідка від 27.01.2023) 05.10.2005 на підставі свідоцтва про право власності від 30.09.2005, виданого Виконавчим комітетом Чернігівської міської ради, здійснено державну реєстрацію права власності на нежиле приміщення, розташоване за адресою: м. Чернігів, вул. Київська, 17, за Службою автомобільних доріг у Чернігівській області.

З огляду на вказані обставини позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача, як власника будинку за адресою: м. Чернігів, вул. Київська, 17, виплачене позивачем страхове відшкодування в сумі 192 751,52 грн..

Суд першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовив, що колегія суддів вважає вірним, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Дана норма кореспондується з положеннями ст. 979 ЦК України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Отже, за змістом вказаних норм, страховик набуває право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки у разі виплати нею страхового відшкодування та у тому обсязі у якому таке страхове відшкодування було виплачено, так як в таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика (суброгація), а нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора, а саме потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за заподіяння шкоди.

При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем не було надано доказів фактичної виплати ним страхувальнику страхового відшкодування, а надані позивачем страхові акти №АRX2544097 від 25.02.2020 та №АRX2545385 від 28.02.2020 з розрахунком страхового відшкодування є документами, що підтверджують настання страхового випадку та є підставою для виплати страхового відшкодування, проте жодним чином не підтверджують здійснення таких виплат.

Колегія суддів зауважує позичу на тому, що за змістом положень ст. 13, 74 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. При цьому, збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Водночас, згідно з ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Передбачивши право учасникам спору на подання своїх доводів та підтверджуючих певні обставини доказів, законодавець встановлює й процесуальні обов`язки таких учасників шляхом визначення певного процесуального порядку реалізації відповідних прав, у разі недотримання яких без поважних причин настають відповідні негативні наслідки для такого учасника у вигляді неприйняття судом його аргументів, оскільки неподання відповідних доказів найчастіше пояснюється неналежною підготовкою сторони до розгляду справи.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 14 ГПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 ГПК України). Вичерпний перелік підстав звільнення від доказування закріплює ст. 75 ГПК України.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Оскільки позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які підтверджують виплату страхового відшкодування, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач не довів факту виникнення у нього права вимоги до особи, відповідальної за заподіяння шкоди. Вказане є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

Водночас колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що для правильного вирішення питання щодо стягнення суми завданої шкоди у порядку суброгації, за правилами статті 27 Закону України «Про страхування», статті 993 ЦК України, істотним є також встановлення особи, відповідальної за заподіяння шкоди.

Звертаючись до суду з цим позовом позивач виходить з того, що особою, яка має відповідати за завдані збитки є відповідач, оскільки страховий випадок настав внаслідок падіння штукатурки з будівлі на вул. Київській, 17 у м. Чернігові, власником якої є відповідач який неналежним чином виконував функції з утримання цього будинку.

З матеріалів справи слідує, що наданими позивачем та відповідачем доказами підтверджується те, що страховий випадок настав внаслідок падіння штукатурки з будівлі на вул. Київській, 17 у м. Чернігові.

При цьому, у наданій відповідачем заяві свідка ОСОБА_3 , яка відповідає вимогам ст. 88 ГПК України, зазначено, що спірна будівля має чотири поверхи і падіння шматка штукатурки відбулось з фасаду саме з 4-го поверху.

Вказане підтверджується і наданими відповідачем засвідченими паперовими копіями електронних доказів - фотографій, а також копіями електронних доказів в електронній формі (на диску) фотографії та відеозапис з місця події.

При цьому, так як копії електронних доказів, що містяться на CD-R диску, не засвідчені електронним підписом, суд першої інстанції цілком вірно не прийняв їх до уваги.

Водночас подані відповідачем паперові копії електронних доказів засвідчені у встановленому законом порядку, відповідач зазначив про наявність у нього оригіналів цих доказів, а позивач та суд не ставлять під сумнів відповідність поданих паперових копії оригіналам, ці докази є належними та допустимими.

З наданих копій фотографій вбачається, що: будівля, яка на них зафіксована, має 4 поверхи, і частина штукатурки на її фасаді відсутня саме над четвертим поверхом, на одній із фотографій зафіксований Автомобіль, який перебуває на евакуаторі у внутрішньому дворі будівлі.

При цьому будь-яких заперечень стосовно обставин щодо поверховості спірної будівлі та падіння штукатурки саме з фасаду 4-го поверху цієї будівлі, а також доказів на їх спростування матеріали справи не містять.

Отже, наявними у матеріалах справи доказами у їх сукупності підтверджується, що найбільш вірогідним є те, що спірна будівля за адресою: вул. Київська, 17, м. Чернігів є чотириповерховою, а падіння штукатурки з цієї будівлі внаслідок якої стався спірний страховий випадок відбулось з фасаду четвертого поверху будівлі.

Позивач зазначає про те, що відповідно до відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно (інформаційна довідка від 27.01.2023) 05.10.2005 на підставі свідоцтва про право власності від 30.09.2005, виданого Виконавчим комітетом Чернігівської міської ради, здійснено державну реєстрацію права власності на нежиле приміщення, розташоване за адресою: м. Чернігів, вул. Київська, 17, за Службою автомобільних доріг у Чернігівській області.

Водночас відповідач стверджує, що він є власником частини спірної будівлі (цокольного, 1-го, 2-го поверхів) площею 1 339,1 кв. м., тобто не є ані власником, ані балансоутримувачем 3-го та 4-го поверхів цієї будівлі, а відтак і не зобов`язаний утримувати ці поверхи, у тому числі проводити ремонт фасаду будівлі на рівні 3-го та 4-го поверхів.

Щодо вказаного, слід зазначити таке.

З наданого позивачем витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки 321301986) від 27.01.2023 слідує, що нежитлове приміщення, розташоване за адресою Чернігівська область, м. Чернігів, вул. Київська, будинок 17 (реєстраційний номер 12229806, номер запису 1042 в книзі 12) на підставі свідоцтва про право власності - 30.09.2005 Виданого виконавчім комітетом Чернігівської міської ради, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 05.10.2005, належить Службі автомобільних доріг у Чернігівської області, частка власності 1/1.

Водночас з наданої відповідачем копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого Виконавчім комітетом Чернігівської міської ради 30.09.2005 слідує, що відповідач є власником саме частини спірної будівлі (цокольний, 1-й та 2-й поверхи).

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15.

Колегія суддів зауважує позивачу на тому, що за змістом ч. 2 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Отже, враховуючи те, що документами на підставі яких проводились реєстраційні дії про реєстрацію за відповідачем права власності на спірну будівлю підтверджено те, що він є власником саме частини такої будівлі, пріоритет мають саме первинні документи яким підтверджено, що відповідач є власником частини спірної будівлі (цокольний, 1-й та 2-й поверхи).

Водночас колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач не є особою, відповідальною за завдання спірної шкоди з огляду на те, що падіння штукатурки відбулось з фасаду четвертого поверху спірної будівлі, проте відповідач не є ані власником, ані балансоутримувачем 3-го та 4-го поверхів цієї будівлі, а відтак і не зобов`язаний утримувати ці поверхи, у тому числі проводити ремонт фасаду будівлі на рівні 3-го та 4-го поверхів, та з вказаного приводу зазначає про те, що в розумінні положень чинного законодавства фасад будівлі є спільним сумісним майном власників будівлі, а відтак його утримання є обов`язком всіх власників такого майна або, у випадку укладення відповідного договору, - особи, яка надає послуги з утримання майна.

Водночас, з огляду на обставини, які викладені вище, а саме відсутності належних та допустимих доказів, які підтверджують виплату страхового відшкодування, що є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позову, обставини щодо встановлення особи, яка зобов`язана відшкодувати спірну шкоду колегією суддів не встановлюються та не досліджуються як такі, що не вплинуть на вирішення спору сторін по суті.

При цьому колегія суддів зауважує позивачу на тому, що він не позбавлений права звернутися до суду з відповідним позовом щодо стягнення спірної суми надавши всі докази на підтвердження позовних вимог, як в частині набуття права на отримання суми збитків, так і доказів на підтвердження обставини щодо визначення належних відповідачів за такими позовних вимогами.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача страхового відшкодування в сумі 192 751,52 грн. Рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу колегією суддів враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду Чернігівської області від 16.03.2023 у справі № 927/178/23, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Враховуючи вищевикладене та вимоги апеляційної скарги, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 16.03.2023 у справі № 927/178/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 16.03.2023 у справі № 927/178/23 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи № 927/178/23 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Є.Ю. Шаптала

С.Р. Станік