СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2023 року м. Харків Справа №922/349/23

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В.,

за участю секретаря судового засідання Ярош В.В.,

за участю представників:

позивача не з`явився;

відповідача не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «СВ» (вх.№955Х/1) на рішення Господарського суду Харківської області від 20.04.2023 року у справі №922/349/23,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд-Флекс», 49006, м.Дніпро, вул. Звивиста, 28,

до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «СВ», 62332, Харківська область, Дергачівський район, с. Руська Лозова, вул. Польова, 11,

про стягнення коштів у розмірі 1110844,19 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Харківської області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Гранд-Флекс» з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «СВ» про стягнення заборгованості за договором постачання №362 від 28.05.2014 року в розмірі 1110844,19 грн., з яких: 776879,10 грн. - основна заборгованість; 134955,89 грн. - пеня; 20241,94 грн. - 3% річних; 178767,26 грн. - інфляційні збитки. Підставою для звернення до господарського суду стало порушення відповідачем умов укладеного між сторонами даного спору договору №362 в частині вчасної та в повному обсязі оплати за поставлений позивачем товар. Також позивач просив суд покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 20.04.2023 року у справі №922/349/23 (повний текст складено 20.04.2023 року, суддя Аюпова Р.М.) позовні вимоги задоволено повністю.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «СВ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд-Флекс» основну заборгованість за договором №362 від 28.05.2014 року у розмірі 776879,10 грн., пеню у розмірі 134955,89 грн., 3% річних у розмірі 20241,94 грн., інфляційні збитки у розмірі 178767,26 грн., судовий збір у розмірі 16662,66 грн.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить:

- застосувати інститут позовної давності до вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд-Флекс» про стягнення пені за договором №362 від 28.05.2014 року за поставками з 24.09.2021 року по 22.12.2021 року;

- рішення Господарського суду Харківської області від 20.04.2023 року скасувати в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «СВ» 134955,89 грн. пені за договором №362 від 28.05.2014 року;

- прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд-Флекс» в частині стягнення пені договором №362 від 28.05.2014 року у розмірі 134955,89 грн.

- в решті рішення Господарського суду Харківської області від 20.04.2023 року залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що має місце тотальне знищення майна відповідача та неможливість ведення господарської діяльності внаслідок форс-мажорних обставин, а вказане є підставою для звільнення від застосування штрафних санкцій. У якості підтвердження форс-мажорних обставин апелянт посилається на Експертний висновок щодо первинного фіксування стану нерухомого майна, активів та документації, пошкоджених або зруйнованих внаслідок воєнних дій №63-ПМ/22 від 09.09.2022 року.

Скаржник вказує, що станом на дату звернення до суду з позовом строк позовної давності сплив щодо вимог зі стягнення пені по поставкам право стягнення по яким виникло до 13.01.2023 року. Оскільки ТОВ Фірма «СВ» не знало і не могло знати про наявність даної судової справи, так як ані ухвала про відкриття провадження, ані позовна заява із додатками отримані не були, користуючись своїм правом апелянт заявляє про необхідність застосування інституту позовної давності щодо позовних вимог про стягнення штрафних санкцій по поставкам.

Апелянт наполягає на тому, що за поставками, які здійснювались з 13.01.22 року по 09.02.22 року позивачем неправильно здійснено нарахування пені, не враховано перебіг моменту початку та закінчення можливості нарахувань за кожною окремою поставкою. При цьому, на думку скаржника, штрафні санкції мають бути скасовані в будь-якому випадку, враховуючи форс-мажорні обставини, які мали невідворотній характер і не залежали від волі сторін, відповідно до п. 7.1 договору, ч.1 ст. 617 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 19.05.2023 року відкрито апеляційне провадження за скаргою відповідача на рішення Господарського суду Харківської області від 20.04.2023 року у справі №922/349/23. Встановлено строк на протязі якого позивач має право подати до суду відзив на апеляційну скаргу, а також встановлено строк на протязі якого учасники справи мають право подати до суду клопотання, заяви, документи та докази в обґрунтування своєї позиції по справі; справу призначено до розгляду в судове засідання на 07.06.2023 року і роз`яснено шляхи реалізації права учасників справи на участь у судовому засіданні, а також шляхи реалізації права учасників справи на подання документів до суду засобами електронного зв`язку. Витребувано з Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/349/23.

Вказана ухвала суду була направлена на адреси сторін засобами поштового зв`язку та на електронну пошту, які зазначені у документах, що надані до суду.

Від позивача 01.06.2023 року на електронну пошту надійшов відзив (вх.№6282), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою суду від 07.06.2023 року з метою дотримання принципів судочинства в господарському процесі, повного і всебічного розгляду справи по суті, враховуючи неявку представників сторін, неможливість розгляду справи в даному судовому засіданні і необхідність дослідження додаткових обставин справи, з огляду на приписи ст.216 та ст.270 Господарського процесуального кодексу України, відкладено розгляд справи на іншу дату, а саме на 26.06.2023 року.

При цьому, суд апеляційної інстанції запропонував позивачу та відповідачу надати до суду документи (перелік яких наведено у резолютивній частині ухвали), які необхідні для розгляду справи по суті.

23.06.2023 року від відповідача на електронну пошту суду надійшло клопотання (вх.7294), в якому просить розглядати справу за його відсутності за наявними у справі матеріалами. Документи, які суд пропонував надати позивачу та відповідачу з метою розгляду справи, сторонами не надані.

Ухвалою суду від 26.06.2023 року з метою дотримання принципів судочинства в господарському процесі, повного і всебічного розгляду справи по суті, враховуючи неявку представників сторін, неможливість розгляду справи в даному судовому засіданні і необхідність дослідження додаткових обставин справи, з огляду на приписи ст.216 та ст.270 Господарського процесуального кодексу України, відкладено розгляд справи на іншу дату, а саме на 10.07.2023 року.

Вказана ухвала суду була направлена на адреси сторін засобами поштового зв`язку та на електронну пошту, які зазначені у документах, що надані до суду.

03.07.2023 року від позивача надійшли додаткові письмові пояснення (вх.№7686), в яких на вимогу суду апеляційної інстанції визначено, за якими самими видатковими накладними (вказаними у позовній заяві) та в якому обсязі за кожною з накладних обліковується борг; вказано, коли саме та в якому розмірі була здійснена оплата за поставлений товар за видатковими накладними, визначеними у позовній заяві, а також наведено розрахунок пені щодо кожної видаткової накладної вказаної у позовній заяві.

Крім того, позивач вказав, що свою явку у судове засідання вважає необов`язковою і вважає за можливе здійснити розгляд справи за його відсутності.

10.07.2023 року від відповідача (апелянта у справі) надійшла заява (вх.№7964), в якій просить розглядати справу за його відсутності за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду апеляційної скарги, явка представників сторін у судове засідання не визнавалась обов`язковою та приймаючи надані сторонами заяви, колегія суддів дійшла висновку про апеляційний перегляд справи за відсутності представників сторін, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язок.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Згідно ч.7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Так, 28.05.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Гранд Флекс» (позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма «СВ» (відповідач, покупець) укладено договір постачання №362, згідно п.2.1. якого позивач зобов`язався поставити відповідачу, а відповідач взяв на себе зобов`язання своєчасно оплатити і прийняти пакувальний матеріал (скотч з логотипом, скотч, стреч плівку, термоетикетки, повітряно-бульбашкову плівку) (товар).

Цей договір є чинним та відповідно положень п.10.8. діє до 31.12.2014, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх обов`язків які виникли під час дії договору. У випадку, якщо 10 календарних днів до строку його припинення одна із сторін письмово не повідомила другу о згоді його припинення, договір є пролонгованим на аналогічних умовах на наступний календарний рік.

Матеріали справи е містять будь-яких доказів, що договір припинив свою дію.

Відповідно до умов договору позивачем було передано відповідачу товар, зокрема за видатковими накладними:

- №9948 від 22.09.2021 року стретч плівка 8 мкм 600 м в кількості 252 шт. на суму 55641,60 грн;

- №10076 від 24.09.2021 року стретч плівка 8 мкм 600 м в кількості 270 шт. на суму 44712,00 грн;

- 10345 від 01.10.2021 року стретч плівка 12 мкм 400 м в кількості 324 шт. на суму 53654,40 грн;

- №10996 від 18.10.2021 року стретч плівка 12 мкм 400 м в кількості 324 шт. на суму 53654,40 грн;

- №11789 від 04.11.2021 року стретч плівка 12 мкм 400 м в кількості 324 шт., стрічка ПП з липким шаром 48x270 прозора, в кількості 1296 шт., на загальну суму 134011,58 грн;

- №12343 від 17.11.2021 року стретч плівка 12 мкм 400 м в кількості 360 шт. на суму 63590,40 грн;

- №12826 від 29.11.2021 року стретч плівка 12 мкм 400 м в кількості 360 шт. на суму 64782,72 грн.;

- №13605 від 16.12.2021 року стретч плівка 12 мкм 400 м в кількості 360 шт. на суму 63590,40 грн;

- №13872 від 22.12.2021 року стретч плівка 12 мкм 400 м в кількості 120 шт., стрічка ПП з липким шаром 48x270 прозора, в кількості 720 шт. на загальну суму 65476,80 грн;

- №258 від 13.01.2022 року стретч плівка 12 мкм 400 м в кількості 360 шт. на суму 63590,40 грн;

- №396 від 18.01.2022 року стретч плівка 12 мкм 400 м в кількості 270 шт. на суму 47692,80 грн;

- №723 від 26.01.2022 року стретч плівка 12 мкм 400 м в кількості 270 шт. на суму 48885,12 грн;

- №953 від 01.02.2022 року стрічка ПП з липким шаром 48x270 прозора в кількості 720 шт., стрічка ПП з липким шаром 72x240 прозора в кількості 360 шт. на загальну суму 73802,88 грн;

- №1311 від 09.02.2022 року стрічка ПП з липким шаром 144x800 м 38 мкм прозора в кількості 6 шт., на суму 4147,20 грн;

Всього за вказаними видатковими накладними було поставлено товар на загальну суму 837232,70 грн., з урахуванням ПДВ.

Згідно з вимогами п.3.1. договору, відповідач зобов`язаний здійснити оплату за товар протягом 21 календарного дня у розмірі100 % від вартості за кожну партію товару.

Як вказує позивач, відповідач оплату за поставлений позивачем товар здійснив частково та несвоєчасно і має заборгованість перед позивачем за поставлений товар у розмірі 776879,10 грн, враховуючи ПДВ.

Отже, свої зобов`язання за договором позивач виконав у повному обсязі, тоді як відповідач допустив несвоєчасні розрахунки за отриманий товар, що і стало підставою для звернення позивача з позовом у даній справі до Господарського суду Харківської області.

Згідно з умовами п.8.4. договору сторонами погоджено, що за порушення строків оплати товару відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми фактичної заборгованості за кожен день прострочення, починаючи з дня наступного за днем настання строку оплати.

Керуючись приписами чинного законодавства та умовами договору позивачем здійснено розрахунок та заявлено до стягнення з відповідача на свою користь пеню, яка станом на 13.01.2023 року складає 134955,89 грн.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на приписи вищевказаної норми права позивачем здійснено розрахунок та заявлено до стягнення 3% річних у сумі 20241,94 грн та 178767,26 грн інфляційних витрат.

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, дослідивши обставини справи, вказав, що відповідачем не спростовано обставин його неналежного виконання прийнятого на себе обов`язку по сплаті за поставлений товар у відповідні строки та розмірі. Крім того, суд здійснив перевірку проведених позивачем нарахувань і вказав, що вони є вірними та наявні підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, апеляційний господарський суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що заявник в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення пені у розмірі 134955,89 грн., колегія суддів переглядає справу в межах даної вимоги.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Правові наслідки порушення зобов`язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Крім того, частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Стаття 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлює, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, а згідно із статтею 3 зазначеного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Як вже зазначалось, у пункті 8.4 договору сторонами погоджено, що за порушення строків оплати товару відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми фактичної заборгованості за кожен день прострочення, починаючи з дня наступного за днем настання строку оплати.

Позивачем здійснено розрахунок та заявлено до стягнення пеню в розмірі 134955,89 грн.

Суд першої інстанції, перевіривши розрахунок позивача заявленої до стягнення пені, з урахуванням норм чинного законодавства України і наявних між сторонами правовідносин, дійшов висновку, що розрахунок пені є арифметично вірним і наявні правові підстави для задоволення позовних вимог і стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 134955,89 грн.

Щодо доводів апелянта про наявність форс-мажорних обставин і звільнення його від відповідальності на підставі ст.617 Цивільного кодексу України, суд апеляційної інстанції вказує наступне.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом.

Важливим елементом підприємницької діяльності є ризик збитків. Підприємницький ризик - це імовірність виникнення збитків або неодержання доходів порівняно з варіантом, що прогнозується; невизначеність очікуваних доходів.

Слід враховувати, що сторони, укладаючи договір, погодили всі його істотні умови. Відтак відповідач, прийнявши на себе зобов`язання за договором, погодився із відповідними зобов`язаннями, які взяв на себе підписанням договору.

Необхідно врахувати, що відповідач як юридична особа, яка здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, усвідомлювало необхідність оплати за товар, оскільки будь-які законодавчі підстави для звільнення від такого обов`язку відсутні, з огляду на що повинно було розумно оцінити цю обставину з урахуванням виду своєї діяльності та можливості виконання зобов`язання у погоджені сторонами строки.

Стаття 218 Господарського кодексу України унормовує, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Статтею 617 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

За загальним правилом, неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили відповідно до вимог законодавства є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (частина 1 статті 617 Цивільного кодексу України).

Тобто, можливе звільнення від відповідальності за невиконання зобов`язання, а не від виконання зобов`язання в цілому. В будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

Верховний Суд у постанові від 25.01.2022 року по справі №904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд і у постанові від 16.07.2019 року по справі №917/1053/18, зазначивши, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Апелянтом не надано належних та допустимих, у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, доказів існування форс-мажорних обставин у взаємовідносинах із позивачем, як і не надано обґрунтованих причинно-наслідкових зв`язків між введенням 24.02.2022 року в Україні воєнного стану та неможливістю виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором.

Необхідно врахувати, що більшість поставок та прострочення оплати по ним відбулось до введення воєнного стану. При цьому розрахунок пені у більшості поставок проведено за період до введення воєнного стану.

Важливою обставиною також є те, що форс-мажорна обставина засвідчується саме сертифікатом. Однак, відповідачем не надано такого сертифікату, а доданий до апеляційної скарги Експертний висновок щодо первинного фіксування стану нерухомого майна, активів та документації, пошкоджених або зруйнованих внаслідок воєнних дій №63-ПМ/22 від 09.09.2022 року, не є тотожним до сертифіката ТПП.

Крім того, у договорі №362 погоджено, що сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання своїх зобов`язань за даним договором, якщо це невиконання є наслідком обставин форс-мажору. Сторона, яка не може виконати свої зобов`язання за даним договором, зобов`язана письмово повідомити іншу сторону про початок перебігу форс-мажорних обставин протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту виникнення останніх. Не дотримання вказаного строку повідомлення про обставини форс-мажору позбавляє відповідну сторону права посилання на форс-мажор (розділ 7 договору).

Наразі, відповідачем вищевказаних умов договору дотримано не було.

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про скасування штрафних санкцій відповідно до п. 7.1 договору, ч.1 ст. 617 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, як безпідставні та необґрунтовані, а встановлені у даній справі обставини свідчать, що наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заявленої пені.

У апеляційній скарзі апелянт вказує, що він не знав про наявність даної судової справи, так як ані ухвали про відкриття провадження, ані позовної заяви з додатками не отримував, а розгляд справи здійснено за його відсутності. Таким чином, користуючись своїм правом, відповідач заявляє про необхідність застосування інституту позовної давності щодо позовних вимог про стягнення штрафних санкцій (пені) по поставкам.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 року у справі №200/11343/14-ц, зробила висновок, що якщо відповідач не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, це є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Матеріали справи свідчать, що відповідно до акту Господарського суду Харківської області, поштова кореспонденція з суду, яка адресована Товариству з обмеженою відповідальністю Фірма «СВ» не відправлена, у зв`язку з призупиненням Акціонерним товариством «Укрпошта» приймання та пересилання поштових відправлень до тимчасово окупованих територій України та районів ведення бойових дій, на території яких не працюють відділення поштового зв`язку у зв`язку з повномасштабною збройною агресією Росії проти України - до поштового відділення 62332.

Відповідно до ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав та свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» судом було повідомлено відповідача про розгляд даної справи шляхом здійснення публікації на офіційному веб-сайті судової влади України. За загальним правилом, з опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

Суд першої інстанції здійснив належні дії щодо повідомлення відповідача про дану судову справу, однак відповідач фактично не отримував ані позовної заяви ані ухвали суду, а розгляд справи здійснено за його відсутності. Достеменно встановити факт обізнаності відповідача про дану судову справу колегія суддів не вбачає за можливе, а саме момент обізнаності є вирішальним.

Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує кожному право на звернення до суду, акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

З огляду на обставини даної справи, зважаючи на недопущення порушення права особи на доступ до правосуддя, з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що наявні підстави для розгляду клопотання про застосування строку позовної давності.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 Цивільного кодексу України), перебіг якої, відповідно до ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ст.258 Цивільного кодексу України).

Відкладаючи розгляд апеляційної скарги у даній справі, суд пропонував позивачу надати письмові пояснення, в яких вказати: за якими самими видатковими накладними (вказаними у позовній заяві) та в якому обсязі за кожною з накладних обліковується борг; вказати, коли саме та в якому розмірі була здійснена оплата за поставлений товар за видатковими накладними, визначеними у позовній заяві.

Позивач надав відповідні пояснення з розрахунком, з якого вбачається, що за видатковими накладеними: №10076 від 24.09.2021 року, №10345 від 01.10.2021 року, №10996 від 18.10.2021 року, №11789 від 04.11.2021 року, №12343 від 17.11.2021 року, 12826 від 29.11.2021 року та №13605 від 16.12.2021 року строк позовної давності щодо стягнення пені сплив. Опосередковано у поясненнях позивач визнає обставину щодо спливу строку позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 Цивільного кодексу України).

Таким чином, у позові щодо стягнення пені за простроченими поставками за вищевказаними видатковими накладними слід відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Разом з тим, за видатковими накладними №13872 від 22.12.2021 року, №258 від 13.01.2022 року, №396 від 18.01.2022 року, №723 від 26.01.2022 року, №953 від 01.02.2022 року та №1311 від 09.02.2022 року розмір пені становить 46348,14 грн. і строк позовної давності станом на момент звернення з позовом не закінчився, а матеріалами справи підтверджується наявність правових підстав для стягнення пені.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів вважає, що твердження відповідача щодо суті спору, викладені ним в апеляційній скарзі ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, доведені належними, допустимими та достатніми доказами, тоді як господарським судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи і це призвело до прийняття невірного рішення.

Приймаючи до уваги вищевикладене, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «СВ» підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого господарського суду від 20.04.2023 року у справі №922/349/23 частковому скасуванню з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 269, 270, п.2, ч.1 ст.275, п.1, 3 ст. 277, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «СВ» задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Харківської області від 20.04.2023 року у справі №922/349/23 скасувати в частині повного задоволення позовних вимог, стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «СВ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд-Флекс» пені у розмірі 134955,89 грн та судового збору у розмірі 16662,66 грн.

Прийняти в цій частині нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «СВ» (, адреса: 62332, Харківська область, Дергачівський район, с. Руська Лозова, вул. Польова, буд.11) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд-Флекс» пеню у розмірі 46348,14 грн. та 15332,98 грн. судового збору.

В частині стягнення пені у розмірі 88607,75 грн. відмовити.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 14.07.2023 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов