ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"11" липня 2023 р.м. Одеса Справа № 916/593/23

Господарський суд Одеської області у складі: судді Цісельського О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу № 916/593/23

за позовом: Громадської спілки «Українська ліга авторських та суміжних прав» (02002, м. Київ, вул. А.Аболмасова, № 5, група приміщень 57, оф.7, )

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮГТРАНС-ТЕРМІНАЛ» (просп. Маршала Жукова, № 2, м. Одеса, 65121, )

про стягнення 31 000,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

1. Суть спору.

Громадська спілка «Українська ліга авторських та суміжних прав» звернулась до Господарського суду Одеської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮГТРАНС-ТЕРМІНАЛ» про стягнення заборгованості за Договором № ТРЦ-125/11/19-Н про забезпечення правомірного використання об`єктів авторського права та об`єктів суміжних прав в публічних закладах від 01.11.2019 в розмірі 31000,00 грн.

Підставою позову позивач визначив порушення відповідачем умов укладеного між ними договору № ТРЦ-125/11/19-Н від 01.11.2019 про забезпечення правомірного використання об`єктів авторського права та об`єктів суміжних прав в публічних закладах в частині проведення розрахунків.

2. Короткий зміст аргументів учасників справи

2.1. Аргументи Позивача.

Позивач зауважує, що 01.11.2019 між ГС «Українська ліга авторських та суміжних прав» ПО «Українська ліга авторських і суміжних прав», ПО «Організація колективного управління авторськими та суміжними правами» та ТОВ «ЮГТРАНС-ТЕРМІНАЛ» було укладено договір №ТРЦ-125/11/19-Н про забезпечення правомірного використання об`єктів авторського права та об`єктів суміжних прав в публічних закладах. Позивач очікує на виплату винагороди (роялті) за використання об`єктів суміжних прав від відповідача, що згідно договору про правомірне використання, мають надходити на його рахунки, але такі платежі відповідачем здійснено не було.

Як зазначає позивач, щодо договору про правомірне використання немає в наявності жодних умов, які могли б призвести до виключення з правила щодо обов`язковості виконання умов договору. Це означає, що договір про правомірне використання не розірваний за взаємною згодою сторін, які його підписали, не розірваний в судовому порядку, за договором про правомірне використання немає односторонньої відмови від його виконання з боку відповідача у випадках передбачених законом або договором, жодне зобов`язання за цим договором про правомірне використання не було припинене на підставах, що містяться в главі 50 ЦКУ та договір про правомірне використання не є нікчемним (укладений відповідно до вимог законодавства України) та не визнавався недійсним судом.

Зазначене вище, на думку позивача, означає, що всі без виключення обов`язки за договором про правомірне використання підлягають повному і безумовному виконанню, проте відповідач зазначених вимог закону не дотримався.

Також позивач вказує, що договором про правомірне використання передбачено зокрема, наступне: « 3.1. Договір про надання дозволу на використання суміжних прав та виплату винагороди за використання об`єктів суміжних прав укладається строком на 1 (один) рік (із автоматичною пролонгацією) і є за своєю правовою природою ліцензійним договором. 3.2. Договір про надання дозволу на використання авторського права та виплату винагороди за використання об`єктів авторського права укладається строком на 1 (один) рік (із автоматичною пролонгацією) і є за своєю правовою природою ліцензійним договором. 3.3. За Договорами, зазначеними в п. 3.1. та 3.2. Користувач здійснює оплату за весь строк дії шляхом виплат в розстрочку, а саме здійснює оплату щомісячними платежами. При цьому Користувачем здійснюється оплата єдиним платежем як за авторські, так і за суміжні права в розмірі, що зазначений в Додатку №3 до цього Договору (з урахуванням інших положень Договору) в строк для сплати роялті, що визначений у Додатку № 3 до цього договору на рахунок ПО УЛАСП (Приватної організації «Українська ліга авторських і суміжних прав»)».

На думку позивача, зазначені вище положення свідчать про наявність у відповідача обов`язку із сплати винагороди за 1 (один) рік. Тобто, у відповідача є заборгованість перед позивачем та Авторською організацією, на рахунки яких перераховує кошти відповідача Приватна організація «Українська ліга авторських і суміжних прав», стосовно 1-го року. При цьому, у договорі згадується розстрочка, дія якої обумовлена певними факторами.

Також позивач зазначає, що при визначенні питання, в якому саме розмірі на сьогоднішній день відповідач повинен здійснити виплату позивачу, є питання того, чи діяв на дату подання цього позову режим розстрочки платежів за договором про правомірне використання. Відповідно до п. 3.4. договору про правомірне використання механізм розстрочки передбачений цим договором діє наступним чином. Користувач активує механізм розстрочки шляхом здійснення першого Єдиного щомісячного сукупного платежу за майнові права (роялті) в повному обсязі не пізніше 15-ти днів з дати підписання цього договору. Режим розстрочки за загальним правилом за цим договором діє без обмеження строку. В той же час, якщо користувач не сплачував Єдиний щомісячний сукупний платіж за майнові права два календарних місяці поспіль, то механізм розстрочки припиняє дію достроково і розпочинають діяти умови річної оплати (умови річної оплати означають: оплату за рік у вигляді повної передоплати, причому її строк здійснення вважається таким, що настав; і це правило стосується кожного із дозволів: як стосовно авторських прав, так і стосовно суміжних прав). Підставою для оплати в цьому випадку є сам цей договір із додатками до нього.

Позивач також стверджує, що на дату цієї позовної заяви відповідач не сплачував за договором про правомірне використання кошти більше ніж 2 (два місяці). Загалом відповідачем було сплачено 73146,67 грн за договором. Дата сплати Єдиного щомісячного сукупного платежу за майнові права настала 24.02.2022 року. З цієї дати до дати написання позовної заяви минуло більше ніж 2 (два) місяці. Відповідно, це означає, що механізм (режим) розстрочки є таким, що вже не діє відповідно до п.3.4. договору про правомірне використання, строк оплати для відповідача на поточний момент настав щодо 1 (одного) повного року.

Оскільки, механізм (режим) розстрочки є таким, що вже не діє, відповідно до п.3.4. договору про правомірне використання, відповідач має сплатити за цей період «у вигляді повної передоплати».

Водночас, позивач наголошує, що від відповідача не надходило належного повідомлення про припинення договору у строк, передбачений ліцензійними угодами, а відтак договір було пролонговано на 1 рік з листопада 2020 року по жовтень 2021 року, з листопада 2021 року по жовтень 2022 року та з листопада 2022 року по жовтень 2023 року.

Отже, відповідно до умов договору, укладеного між сторонами, відповідач має заборгованість за період з березня 2022 року по жовтень 2022 року включно (за третій рік дії договору) та за четвертий рік дії договору (з листопада 2022 року по жовтень 2023 року), яка складає 62000,00 грн (3100х8 = 24800,00 грн; 3100х12 = 37200,00 грн).

Відтак, позивач вважає, що йому належить 50% від винагороди, що підлягає перерахуванню відповідачем на рахунок Приватної організації «Українська ліга авторських і суміжних прав», що дорівнює 31000,00 грн, та складається з наступних періодів дії договору: перший рік дії договору, що складається з дванадцяти місяців, дата несплати якого настала 24.04.2022, що складає 24800,00*50% = 12400 грн; другий рік дії договору, що складається з дванадцяти місяців, дата несплати якого настала 27.10.2022, що складає 37200,00 * 50% = 18600,00 гривень.

Отже, за підсумком позивача, загальна заборгованість за договором за два роки становить 31000,00 грн, внаслідок несплати якої відповідачем позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених і охоронюваних законом інтересів.

Щодо заперечень відповідача стосовно підтвердження заборгованості, позивач вказує, що розрахунок заборгованості та обґрунтування ціни позову він здійснював на підставі умов договору №ТРЦ-125/11/2019-Н від 01.11.2019 та у разі, якщо відповідач не згоден з сумою заборгованості або його розрахунок інший, він вправі подавати свої розрахунки та доводи, керуючись ст. 74 ГПК України щодо обов`язку доказування і подання доказів.

Окрім того, позивач спростовує доводи відповідача, що акт звіряння є первинним документом та належним доказом без якого неможливо визначити період нарахування вказаної заборгованості та, відповідно, суму боргу, оскільки сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Стосовно форс-мажорних обставин позивач зазначає, що дивлячись на те, що повномасштабна військова агресія рф почалася 24 лютого 2022 року, відповідач звернувся з листами про припинення використання музики тільки в листопаді 2022 року та жодних доказів, що використання музики не було, відповідач не надає. При цьому, позивач так само намагався зв`язатися в телефонному режимі для вирішення питань щодо заборгованості з квітня 2022 року до січня 2023 року, але на дзвінки зі сторони відповідача ніхто не відповідав.

Відповідач не сплачував платіж за майнові права по договору ні щомісячно, ні єдиним платежем за рік, ні на користь Організації, ні окремо іншим двом учасникам з мотивів, що відповідач повністю припинив користування музичними творами після введення воєнного стану, проте таких доказів та доказів звернення до всіх учасників договору про його розірвання через настання вказаних обставин, за ствердженням позивача, відповідач не надав.

За умовами договору припинення користування відповідачем авторськими та суміжними правами на певний період не звільняє його від внесення платежів - таких умов договір не містить, а сплата обов`язкового сукупного платежу за майнові права не залежить від результатів господарської діяльності відповідача чи від її нездійснення.

При цьому, лист від 14.11.2022 з повідомленням про дострокове припинення договору з 30.11.2022 не було направлено всім сторонам договору, з якими також слід погодити зміну правовідносин сторін за ініціативою відповідача та додаткових угод до договору для припинення платежів за ним на певний період, сторонами укладено не було, за вирішенням цього питання відповідач до суду не звертався.

За висновком позивача, станом на час вирішення спору договір між сторонами є чинним для всіх його учасників, оскільки, на переконання позивача, не доведено, що дія договору автоматично не пролонговувалася щороку на новий термін у відповідності до п. 3.1. договору з вказівкою на безумовну пролонгацію. Докази розірвання чи зміни умов договору за ініціативою його сторін у справу не подано.

Додатково позивач звертає увагу, що відповідач у відзиві просить вважати договір розірваним з 30 листопада 2022 року, але предметом розгляду цієї справи є стягнення заборгованості, а не розірвання договору. В той же час наразі договір діє та дострокове розірвання за договором не передбачено.

Позивач також наголошує, що згідно пункту 5.1 договору у разі виникнення заборгованості користувача за цим договором (основним договором із додатками до нього) позов (позови) на стягнення такої заборгованості може бути поданий окремо ПО «УЛАСП», окремо Авторською Організацією до користувача щодо наявної у користувача окремої заборгованості перед Авторською Організацією, окремо Суміжною Організацією до користувача щодо наявної у користувача окремої заборгованості перед Суміжною Організацією, а також у разі досягнення домовленості між Авторською Організацією та Суміжною Організацією ними може бути поданий спільний позов про стягнення заборгованості з користувача, а тому спірні правовідносини виникли саме між позивачем та відповідачем, який має сплатити суму боргу за об`єкти суміжних прав на рахунок позивача (Суміжної організації за договором).

Щодо строку дії акредитації позивача, як організації колективного управління, останній зазначив, що закінчення терміну акредитації позивач підтверджує і пояснює, що поновлення акредитації під час воєнного стану є неможливим, що визначено п. 5 ст. 3-4 розділу VI прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав».

Водночас, позивач стверджує, що згідно листа Мінекономіки від 01.03.2023, який надано на запит позивача, його було внесено до Реєстру організацій колективного управління 04.02.2019 і станом на дату надання цієї відповіді позивача не було виключено з Реєстру організацій колективного управління. Закінчення акредитації позивача у сфері колективного управління не припиняє його права по договору отримувати з відповідача платежі за договором, виходячи з істотних умов, як особливостей договору між сторонами у цьому конкретному спорі.

Позивач підсумовує, що відповідачем не надано належних і допустимих доказів, що в результаті втрати позивачем акредитації, для відповідача припинилися його власні права на користування авторськими і суміжними правами, за які він вносить платежі по договору і з цього приводу у нього із суб`єктами авторських та суміжних прав виникли спори.

Позивач наголошує на тому, що ГС «УЛАСП» має велику кількість майнових прав в управлінні, тому є репрезентативною, а договірні зобов`язання і відповідні права за договором між сторонами є чинними.

2.2. Аргументи Відповідача.

Відповідач у відзиві на позов (вх. №11934/23 від 12.04.2023) заперечив проти позовних вимог у повному обсязі та зазначив, що позивачем документально жодним чином не підтверджено заборгованість відповідача перед ним та Авторською Організацією, у тому числі не надано акт виконаних робіт (наданих послуг) та акт звірки між Приватною організацію «Українська ліга авторських і суміжних прав» та відповідачем станом на дату подання позову, у зв`язку з чим неможливо визначити період нарахування вказаної заборгованості та, відповідно, суму боргу.

Окрім того, відповідач додає, що на виконання пункту 2 Додатку № 3 до Договору відповідач систематично здійснював оплату до 11 лютого 2022 року. Однак, 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан на всій території України, введення якого суттєво негативно вплинуло на господарську діяльність відповідача і починаючи з 24.02.2022 на території ТРЦ «Сіті Центр» він припинив користування об`єктами суміжних прав, на які отримано дозвіл.

Крім цього, відповідач відмічає, що з метою підтримки партнерських відносин, відповідач звернувся з проханням звільнити його від платежів, встановлених договором (роялті) до офіційного скасування воєнного стану на території України, що підтверджується листом б/н від 04 листопада 2022 року, який відправлено позивачеві на електронну адресу. Однак, за ствердженням відповідача, лист проігноровано і наразі письмової відповіді віе не отримав.

Також відповідач зауважує, що з урахуванням того, що при укладенні договору сторонами неможливо було передбачити повномасштабне вторгнення РФ на територію Держави, а також введення воєнного стану на всій території України строком до 20 травня 2023 року, про що свідчить відсутність у договорі умов, що регулюють форс-мажорні обставини, відповідач вважає доцільним розірвати договір у зв`язку з істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, керуючись ст. 652 ЦК України. У зв`язку з чим ТОВ «ЮГТРАНС-ТЕРМІНАЛ» звернулось до позивача з відповідним зверненням про дострокове розірвання договору з 30 листопада 2022 року листом від 14.11.2022, який було отримано позивачем, проте проігнорований останнім.

Додатково відповідач звертає увагу, що позивачем не надано жодних доводів щодо конкретної дати та періоду використання відповідачем з 24.02.2022 року об`єктів суміжних прав, на які отримано дозвіл, а також з боку позивача відсутні будь-які докази щодо фіксації такого використання об`єктів суміжних прав, на які отримано дозвіл відповідачем, оскільки усі викладені позивачем факти, на думку відповідача, не мають жодного документального підтвердження.

При цьому, на переконання відповідача, позивачем не доведено порушення його права, за захистом якого було пред`явлено позов, оскільки обов`язок щодо перерахунку, поділу винагороди (роялті), яку сплачує користувач, покладається на Приватну організацію «Українська ліга авторських і суміжних прав» відповідно до пункту 3.3. розділу 3 Договору, а відтак, спірні правовідносини виникли між позивачем та Приватною організацію «Українська ліга авторських і суміжних прав», а не між позивачем та відповідачем.

Окрім того, відповідач заперечує проти розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, оскільки вважає, що позивач у своїй позовній заяві не обґрунтував винагороду у розмірі 10 000, 00 грн та заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката не є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову.

Заперечуючи проти викладених позивачем пояснень, відповідач, окрім раніше зазначеного, додає, що без надання первинних документів неможливо визначити період нарахування заборгованості, та відповідно, суму боргу, а відповідач, в свою чергу не визнає суму позову через відсутність документів, що підтверджують заборгованість, а також факт надання послуг позивачем відповідачеві, зокрема позивачем на надано акт виконаних робіт (наданих послуг), акт звірки тощо.

Відповідач наголошує, що твердження позивача стосовно доказів не використання відповідачем об`єктів суміжних прав, на які отримано дозвіл спростовується відповідачем через те, що немає процедури фіксації не використання об`єктів суміжних прав, на відміну від процедури фіксації використання, яка здійснюється шляхом відеофіксації та за допомогою спеціальної програми, що визначає назву пісні та її автора.

Щодо строку дії акредитації позивача, як організації колективного управління відповідач стверджує, що станом на 01 червня 2022 року в Україні немає жодної акредитованої організації на збір роялті з ТРЦ, кафе, ресторанів, магазинів, салонів тощо, а також із зазначеного вбачається, що строк акредитації позивача закінчився 28.05.2022 року та продовжений не був.

Ураховуючи те, що акредитація позивача припинилась, та те, що позивач не надав доказів виконання пункту 5.3 Додатку № 1 до Договору в частині укладання договорів з правовласниками таким чином, щоб відповідач зміг отримати дозвіл на користування правами таких правовласників, відповідач дійшов висновку, що позивач, який не здійснює розширене колективне управління майновими правами суб`єктів суміжних прав у сфері, в якій його було акредитовано, не має права на отримання справедливої винагороди, спільної для виконавців та виробників фонограм, за їх публічне виконання відповідачем після 28.05.2022.

Додатково відповідач звертає увагу, що позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування збитків у своїх інтересах та на захист своїх прав, однак, на думку відповідача, враховуючи, що винагороду повинні отримувати власники виключних майнових прав на об`єкти суміжних прав, збитки, про стягнення яких просить позивач, є доходом саме правовласників, а не організації колективного управління». Позивач фактично є збирачем винагороди (роялті) і такі кошти не є доходом позивача, і тому вказані кошти (винагорода) не є недоотриманим прибутком позивача.

Щодо посилань позивача на те, що право отримувати з відповідача платежі не припинено з огляду на умови п. 5.2 договору та відсутність повідомлень відповідача про відмову від виконання зобов`язань по внесенню платежів по договору з мотивів неналежного виконання позивачем умов угоди через втрату акредитації, відповідач зазначив, що пункт 5.2 договору передбачає можливість його призупинення (або розірвання) в односторонньому порядку за рішенням ПО «УЛАСП» у разі втрати Суміжною Організацією статусу акредитованої організації колективного управління, не містячи будь-яких домовленостей як про продовження відповідачем платежів у випадку втрати позивачем акредитації, так і про необхідність направлення відповідачем повідомлень з відмовою від виконання зобов`язань з мотивів неналежного виконання позивачем умов угоди через втрату акредитації. Отже, на думку відповідача, пункт 5.2 договору не є достатньою передумовою для отримання позивачем винагороди за відсутності акредитації у відповідній сфері розширеного колективного управління.

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

3. Процесуальні питання, вирішені судом

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.02.2023 позовна заява вх.№614/23 була передана на розгляд судді Цісельському О.В.

Частиною 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

За змістом ст. 250 ГПК України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

20.02.2023 ухвалою Господарського суду Одеської області позовну заяву (в вх.№ 614/23 від 14.02.2023) прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі № 916/593/23, постановлено справу № 916/593/23 розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, в порядку ст.ст.247-252 ГПК України без виклику сторін. Учасникам справи запропоновано у відповідності до вимог ГПК України надати в строки свої заяви по суті. Цією ж ухвалою суду роз`яснено сторонам про можливість звернення до суду у строк визначений ч. 7 ст. 252 ГПК України з клопотанням про призначення проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Про відкриття провадження у справі сторони повідомлені належним чином шляхом направлення ухвали суду від 20.02.2023 на адресу електронної пошти позивача, зазначену ним у позовній заяві, та на юридичну адресу відповідача.

Стосовно повідомлення відповідача про розгляд справи, суд відзначає наступне.

Ухвала Господарського суду Одеської області від 20.02.2023 у справі № 916/593/23 направлялась відповідачу в порядку, визначеному положеннями Господарського процесуального кодексу України, за адресою, вказаною в позовній заяві, яка є його місцезнаходженням, що підтверджується Витягом в Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань), про що свідчить відтиск штампу вихідної кореспонденції на зворотному боці третьої сторінки ухвали з зазначенням адреси відповідача, рекомендованим листом з повідомленням про вручення з позначкою на конверті «Судова повістка».

Відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

За змістом пунктів 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, у разі невручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через п`ять календарних днів з дня надходження листа до об`єкта поштового зв`язку місця призначення із зазначенням причин невручення. Поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі, зокрема, закінчення встановленого строку зберігання.

16.03.2023 за вх. № 6904/23 на адресу суду повернуто рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке направлялося на адресу відповідача, з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою».

Між тим, до повноважень господарських судів не віднесено з`ясування фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб-учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Також суд звертає увагу, що положеннями ч. 7 ст. 120 ГПК України визначено, що учасники судового засідання зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою в вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за відповідною адресою не проживає.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Сам лише факт не отримання скаржником кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу (аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду у справі № 910/15442/17 від 16.05.2018 року).

Крім того, з метою додаткового та належного повідомлення відповідача про розгляд справи № 916/593/23 секретарем судового засідання було здійснено телефонограму ТОВ «ЮГТРАНС-ТЕРМІНАЛ», яку прийняв представник відповідача Жемерічко О.М. 23.03.2023.

Отже, судом дотримані вимоги процесуального закону щодо належного та своєчасного повідомлення учасників про розгляд даної справи.

30.03.2023 ТОВ «ЮГТРАНС-ТЕРМІНАЛ» звернулось до суду з заявою (вх. № 10374/23) про надання можливості ознайомитись з матеріалами справи № 916/953/23 та зняти відповідні копії, яка судом була задоволена та 07.04.2023 представник відповідача ознайомився з матеріалами справи та отримав необхідні фотокопії.

12.04.2023 до Господарського суду Одеської області від ТОВ «ЮГТРАНС-ТЕРМІНАЛ» надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 11934/23), який судом був прийнятий до розгляду та долучений до матеріалів справи разом із доданими до нього документами.

24.04.2023 на електронну адресу суду позивачем надіслано відповідь на відзив (вх. № 13216/23), яка містить КЕП представника, судом була прийнята до розгляду та долучена до матеріалів справи з доданими до неї доказами.

05.05.2023 відповідач надав суду заяву (вх. № 14960/23), де просив надати можливість ознайомитись з матеріалами справи № 916/593/23 та зняти відповідні копії. Вказана заява була задоволена судом та 08.05.2023 представнику відповідача надано матеріали справи для ознайомлення.

15.05.2023 відповідачем подано до суду заперечення (вх. № 16025/23) на відповідь на відзив з додатками до них.

Того ж дня, відповідачем також подано до суду письмові пояснення (вх. № 16026/23) щодо припинення акредитації позивача, разом із додатковими доказами. Вказані заперечення та письмові пояснення відповідача судом були долучені до матеріалів справи № 916/593/23.

24.05.2023 позивач надіслав до суду письмові пояснення (вх. № 17151/23), які судом були також долучені до матеріалів справи з доданими до них доказами.

13.06.2023 відповідач подав до суду додаткові письмові пояснення (вх. № 19425/23), які судом долучені до матеріалів справи.

23.06.2023 позивач також надано до суду додаткові письмові пояснення (вх. № 20825/23), які судом були долучені до матеріалів справи.

30.06.2023 від відповідача до суду надійшла заява (вх. № 21904/23) про ознайомлення з матеріалами справи, яка судом була задоволена та 03.07.2023 представнику відповідача матеріали справи № 916/593/23 були надані для ознайомлення та отримання необхідних фотокопій.

Частинами 1 та 2 статті 2 ГПК України встановлено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

В свою чергу, частиною 3 статті 2 ГПК України встановлено, що одним із основних засад (принципів) господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Відповідно до положень статті 114 ГПК України суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Згідно із приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку «розумності строку» розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Європейський суд щодо тлумачення положення «розумний строк» в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У справі «Bellet v. France» Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Суд вважає, що ним було виконано умови Господарського процесуального кодексу України стосовно належного повідомлення учасників справи про розгляд справи № 916/593/23.

Судом здійснено розгляд справи у строки з урахуванням обставин, які склались у зв`язку з здійсненням військової агресії проти України, стадії розгляду справи, необхідності забезпечення реалізації процесуальних прав та обов`язків учасників справи, їх належного та безпечного доступу до правосуддя, складності справи, поведінки заявника та відповідача, а також забезпечення безпеки відвідувачів, працівників суду, в умовах воєнної агресії проти України.

З урахуванням викладеного, за об`єктивних обставин розгляд даної позовної заяви був здійснений судом без невиправданих зволікань настільки швидко, наскільки це було можливим за вказаних умов, у межах розумного строку в контексті положень Господарського процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з ч.ч.5, 7 ст. 252 ГПК України ст.252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін від учасників справи до суду не надходило.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Отже, судом було забезпечено принцип змагальності сторін, рівність сторін, що полягає у наданні їм однакових можливостей для реалізації ними своїх процесуальних прав, з огляду на сплив строків для подання доказів, з метою дотримання прав позивача на своєчасне вирішення спору.

В ході розгляду даної справи Господарським судом Одеської області, у відповідності до пункту 4 частини 5 статті 13 ГПК України, створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

У відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення /виклику/ учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

11.07.2023 судом було постановлено рішення в нарадчій кімнаті у відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, без його проголошення.

4. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 01 листопада 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЮГТРАНС-ТЕРМІНАЛ» (користувач), Громадською спілкою «Українська ліга авторських та суміжних прав» (суміжна організація), Приватною організацією «Організація колективного управління авторськими та суміжними правами» (авторська організація) та Приватною організацією «Українська ліга авторських та суміжних прав» (ПО УЛАСП) було укладено договір про забезпечення правомірного використання об`єктів авторського права та об`єктів суміжних прав в публічних закладах №ТРЦ-125/11/19-Н.

Відповідно до п. 1.1. договору № ТРЦ-125/11/19-Н, користувач доручає ПО УЛАСП укласти від його імені та за його рахунок договори, за якими користувач отримає одночасно, як дозвіл на використання (способом публічного виконання) майнових прав щодо об`єктів авторського права (творів), так і дозвіл на використання (способом публічного виконання) майнових прав щодо об`єктів суміжних прав (фонограм та зафіксованих у них виконань).

Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 договір про надання дозволу на використання суміжних прав та виплату винагороди за використання об`єктів суміжних прав укладається строком на 1 (один) рік (із автоматичною пролонгацією) і є за своєю правовою природою ліцензійним договором. Договір про надання дозволу на використання авторського права та виплату винагороди за використання об`єктів авторського права укладається строком на 1 (один) рік (із автоматичною пролонгацією) і є за своєю правовою природою ліцензійним договором.

За визначенням п. 3.3 договору про правомірне використання, за договорами, зазначеними в п. 3.1 та 3.2. користувач здійснює оплату за 1 (одни) рік шляхом виплат в розстрочку, а саме здійснює оплату щомісячними платежами. При цьому користувачем здійснюється оплата єдиним платежем як за авторські, так і за суміжні права (надалі також - Єдиний щомісячний сукупний платіж за майнові права) в розмірі, що зазначений в Додатку № 3 до цього договору (з урахуванням інших положень договору) на рахунок ПО УЛАСП. ПО УЛАСП може надсилатися користувачу рахунок-фактура та акт нарахування роялті в електронній формі, підписаний із використанням електронного цифрового підпису за допомогою системи електронного документообігу.

Пунктом 3.4. договору встановлено особливості дії механізму розстрочки, а саме: механізм розстрочки передбачений цим договором діє наступним чином: користувач активує механізм розстрочки шляхом здійснення першого Єдиного щомісячного сукупного платежу за майнові права (роялті) в повному обсязі не пізніше 15-ти днів з дати підписання цього договору. Режим розстрочки за загальним правилом за цим договором діє без обмеження строку. В той же час, якщо користувач не сплачував Єдиний щомісячний сукупний платіж за майнові права два календарних місяці поспіль, то механізм розстрочки припиняє дію достроково і розпочинають діяти умови річної оплати (умови річної оплати означають: оплату за рік у вигляді повної передоплати, причому її строк здійснення вважається таким, що настав; і це правило стосується кожного із дозволів: як стосовно авторських прав, так і стосовно суміжних прав). Підставою для оплати в цьому випадку є сам цей договір із додатками до нього.

Відповідно до п. 3.5 договору отриманий ПО УЛАСП від користувача Єдиний щомісячний сукупний платіж за майнові права перераховується ПО УЛАСП на рахунок Суміжної організації та на рахунок Авторської організації. Пропорції щодо перерахування на Суміжну організацію та на Авторську організацію дотримуються ПО УЛАСП завжди в рівних частках (50% на 50%) Тобто, 50% від зазначеного платежу користувача має отримати Суміжна організація, а інші 50% Авторська організація.

Положеннями п. 4.1, 4.2 договору встановлено, що договір про надання дозволу на використання суміжних прав та виплату винагороди за використання об`єктів суміжних прав оформлений у вигляді Додатку №1 до цього договору і є його невід`ємною частиною. Договір про надання дозволу на використання об`єктів авторського права та виплату винагороди за використання об`єктів авторського права оформлений у вигляді Додатку № 2 до цього договору і є його невід`ємною частиною.

У відповідності до п. 4.3 договору про правомірне використання надання дозволу, строк його дії, спосіб використання об`єктів авторського права та суміжних прав визначаються безпосередньо в Додатках № 1 та №2 до цього договору. Строк дії цього договору визначається строком дії того дозволу, який буде діяти довше (враховуючи Додаток № 1 та Додаток № 2 до цього договору). Адреса публічного закладу (адреси публічних закладів) (прим. - територія), в яких користувач отримує дозволи використовувати об`єкти авторського права та суміжних прав визначені в Додатку №3 до цього договору. Розмір винагороди (роялті) визначається сторонами як в Додатку №3 та в Додатках № 1 та № 2 відповідно стосовно суміжних прав та стосовно авторських прав. Порядок виплати сукупної суми винагороди (роялті) користувачем на рахунок ПО УЛАСП встановлений цим договором та Додатком № 3 до нього при цьому порядок сплати винагороди роялті ПО УЛАСП (від імені і за рахунок користувача) на користь Авторської організації та Суміжної організації встановлений також відповідно Додатками № 1 та № 2 до цього договору. Сторони можуть дооформити інші додатки та додаткові угоди до цього договору.

У разі виникнення заборгованості користувача за цим договором (основним договором із додатками до нього) позов (позови) на стягнення такої заборгованості може бути поданий окремо Авторською організацією до користувача щодо наявної у користувача окремої заборгованості перед Авторською організацією, окремо Суміжною організацією до користувача щодо наявної у користувача окремої заборгованості перед Суміжною організацією, а також у разі досягнення домовленості між Авторською організацією та Суміжною організацією ними може бути поданий спільний позов про стягнення заборгованості з користувача (п.5.1 договору).

В разі втрати Суміжною організацією статусу акредитованої організації колективного управління правовідносини між Суміжною організацією на іншими сторонами цього договору можуть бути призупинені (або розірвані) в односторонньому порядку за рішенням ПО УЛАСП. При цьому суми винагороди (роялті), які на такий час знаходяться в ПО УЛАСП, мають бути притримані і перераховані вже новій акредитованій організації в такій сфері (п.5.2 договору).

В Додатку № 1 до договору № ТРЦ-125/11/19-Н про забезпечення правомірного використання викладено договір про надання дозволу на використання об`єктів суміжних прав та виплату винагороди за використання об`єктів суміжних прав від 01.11.2019 (далі - Додаток № 1), укладений між користувачем від імені якого діє ПО УЛАСП, та ГС «УЛАСП» (Суміжна організація), що здійснює розширене (підкреслення здійснено сторонами та збережено судом при викладенні умов угоди) колективне управління майновими правами суб`єктів суміжних прав та інших правовласників в сфері суміжних прав та є акредитованою (виділення жирними літерами здійснено сторонами та збережено судом при викладенні умов угоди) організацією колективного управління відповідно до Наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 912 від 29.05.2019.

Умовами п. 3.1 Додатку № 1 передбачено, що користувач здійснює (на території) використання в комерційній діяльності об`єктів суміжних прав шляхом їх публічного виконання, а Суміжна організація надає стосовно території користувачу на умовах, визначених цим договором, дозвіл (невиключну ліцензію) на публічне виконання об`єктів суміжних прав. Користувач, в свою чергу, зобов`язується виплатити винагороду (роялті) Суміжній організації у чіткій відповідності із умовами основного договору (договору про забезпечення правомірного використання об`єктів авторського права і суміжних прав в публічних закладах та додатків до нього).

Розмір винагороди (роялті) не залежить від кількості об`єктів суміжних прав, що використовуватимуться користувачем під час дії договору, та частоти їх використання (п.3.3 договору про надання дозволу).

Згідно з п. 5.1 Додатку № 1 визначено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 30.11.2020, а в частині невиконаних фінансових зобов`язань, фінансових санкцій та будь-яких інших зобов`язань - до їх повного виконання.

У випадку, якщо жодна із сторін не повідомить письмово іншу сторону про припинення дії цієї Ліцензійної угоди протягом місяця до настання зазначеної в п. 5.1. дати, дія цієї Ліцензійної угоди вважається подовженою на той самий строк і на тих же умовах, і так кожного разу, коли протягом місяця до завершення строку дії цієї Ліцензійної угоди не буде належного повідомлення про припинення. Належним повідомленням про припинення зі сторони користувача є лист з доданим до нього Актом припинення використання об`єктів суміжних прав, що має бути підписаний уповноваженими представниками сторін… (п.5.2 договору про надання дозволу).

В п.5.3 договору про надання дозволу зазначено, що у випадку втрати Суміжною організацією статусу акредитованої організації колективного управління Суміжна організація має право на власний вибір здійснити одну з наступних дій:

- залишаючись стороною цієї Ліцензійної угоди, так і основного договору (договору про забезпечення правомірного використання об`єктів авторського права і суміжних прав в публічних закладах), укласти договори (будь-якого виду) із правовласниками таким чином, щоб користувач зміг отримати дозвіл на користування правами таких правовласників (в тому числі із правовласниками, які вилучили права у нової акредитованої організації в сфері суміжних прав, якщо така буде на той час існувати);

- передати свої права як за цією Ліцензійної угодою, так і основним договором іншій новій акредитованій організації колективного управління у сфері суміжних прав щодо публічного виконання.

Отримана Суміжною організацією за цією Ліцензійною угодою винагорода (роялті) розподіляється Суміжною організацією відповідно до законодавства України (п.5.4 договору про надання дозволу).

У Додатку № 2 до договору № ТРЦ-125/11/19-Н викладено договір про надання дозволу на використання об`єктів авторського права та виплату винагороди за використання об`єктів авторського права від 01.11.2019 (далі - Додаток № 2), за умовами якого користувач здійснює (на території) використання в комерційній діяльності об`єктів авторського права шляхом їх публічного виконання, а Авторська організація надає стосовно території користувачу на умовах, визначених цим договором, дозвіл (невиключну ліцензію) на публічне виконання об`єктів авторських прав. Користувач, в свою чергу, зобов`язується виплатити винагороду (роялті) Авторській організації у чіткій відповідності із умовами основного договору (договору про забезпечення правомірного використання об`єктів авторського права і суміжних прав в публічних закладах та додатків до нього) (п. 3.1. Додатку № 2) .

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 30.11.2019, а в частині невиконаних фінансових зобов`язань, фінансових санкцій та будь-яких інших зобов`язань - до їх повного виконання (п. 5.1 Додатку № 2).

У розділах 2 наведених договорів містяться такі визначення:

Користувач - фізична або юридична особа, що здійснює використання в комерційній діяльності фонограм та виконань (далі «об`єкти суміжних прав», «об`єкти авторського права»);

Територія площа загального користування торговельного (або торговельно-розважального) центру, стосовно якої надається дозвіл (невиключна ліцензія), яка визначена сторонами у Додатку №3 до основного договору (договору про забезпечення правомірного використання об`єктів авторського права і суміжних прав в публічних закладах);

Строк - строк використання «об`єктів суміжних прав»/«об`єктів авторських прав», на який наданий дозвіл (невиключна ліцензія), що відповідає строку цієї Ліцензійної угоди, зазначеному у п. 5.1. цієї Ліцензійної угоди, а у випадку коли строк зазначений у п. 5.1. закінчився, але ця Ліцензійна угода залишилась чинною - строк визначений на підставі п. 5.2. цієї Ліцензійної угоди;

Винагорода (Роялті) - загальна винагорода, яка повинна бути сплачена користувачем (стосовно строку) за використання об`єктів суміжних прав/об`єктів авторських прав на умовах цієї Ліцензійної угоди;

Об`єкти суміжних прав - фонограми та зафіксовані у них виконання без обмежень і виключень (тобто всі фонограми і зафіксовані у них виконання щодо яких Суміжною організацією здійснюється розширене колективне управління). Всі зазначені об`єкти вважається каталогом Суміжної організації;

Об`єкти авторського права - музичні недраматичні твори, музичні драматичні твори, аудіовізуальні твори та інші твори, що входять до каталогу Авторської організації;

Ліцензійна угода - договір про надання дозволу на використання об`єктів авторського права/об`єктів суміжних прав та виплату винагороди за використання об`єктів авторського права/об`єктів суміжних прав;

Заклад - торговельниц (або торговельно-розважальний) центр, в якому здійснюється господарська діяльність користувача.

Додаток № 3 до договору № ТРЦ-125/11/19-Н від 01.11.2019 містить перелік закладів, у яких користувач здійснює використання об`єктів суміжних прав та об`єктів авторського права: ТРЦ «City Center», м. Одеса, просп. Небесної Сотні, буд. 2.

В пункті 2 Додатку № 3 сторонами погоджено наступний розмір Єдиного щомісячного сукупного платежу за майнові права: 3100,00 грн. за кожен заклад користувача. Винагорода (роялті) не може бути меншою, ніж встановлено законодавством. Розмір платежів визначений відповідно до інформації, що була надана користувачем.

Єдиний щомісячний сукупний платіж за майнові права перераховується користувачем на розрахунковий рахунок ПО УЛАСП відповідно до умов основного договору (договору про забезпечення правомірного використання об`єктів авторського права і суміжних прав). Він сплачується не пізніше, ніж за п`ять днів до початку місяця, за який він здійснюється (перший платіж здійснюється не пізніше 5 числа місяця стосовно якого він сплачується) (п. 3 Додатку № 3).

Форма звіту про використані об`єкти суміжних прав та об`єкти авторського права передбачена в Додатку № 4 до Договору.

В матеріалах справи міститься лист ТОВ «ЮГТРАНС-ТЕРМІНАЛ» від 04.11.2022 до ГС «Українська спілка авторських та суміжних прав», ПО «Організація колективного управління авторськими та суміжними правами» та ПО «Українська ліга авторських та суміжних прав», де зазначено, що відповідач припинив користування музичними витворами на території його ТРЦ, виконуючи всі вимоги, встановлені для воєнного часу, та просив звільнити від платежів, встановлених договором (роялті) до офіційного скасування воєнного часу на території країни. Належних доказів направлення даного листа матеріали справи не містять. Скріншот направлення листа на адресу електронної пошти судом не прийнято до уваги, оскільки не можливо встановити кому належить дана електронна адреса та зміст листа, який було прикріплено до додатків.

Окрім того, матеріали справи містять лист відповідача від 14.11.2022 до ГС «Українська спілка авторських та суміжних прав», ПО «Організація колективного управління авторськими та суміжними правами» та ПО «Українська ліга авторських та суміжних прав», з якого вбачається, що відповідач просить не продовжувати строк дії договору та вважати його таким, що припиняє свою дію з 30.11.2022, а також просить звільнити його від платежів на період дії воєнного стану, що діє в країні в період дії договору. До вказаного листа відповідачем додано опис вкладення без зазначення найменування адресата та відповідної адреси направлення, а також кур`єрську накладну, в якій не зазначено найменування отримувача. Вказані докази направлення листа не відповідають вимогам ЗУ «Про поштовий зв`язок» та Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009.

Невиконання відповідачем зобов`язання щодо здійснення платежів за використання об`єктів авторського права і суміжних прав у визначений договором строк стало підставою для звернення позивача до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.

5. Норми права, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення.

Згідно з ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно до ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, в тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з статтею 174 Господарського кодексу України (надалі ГК України), господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

У відповідності до частини 1 статті 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 418 ЦК України право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.

Суб`єктами права інтелектуальної власності є: творець (творці) об`єкта права інтелектуальної власності (автор, виконавець, винахідник тощо) та інші особи, яким належать особисті немайнові та (або) майнові права інтелектуальної власності відповідно до цього Кодексу, іншого закону чи договору (ст. 421 ЦК України).

Частиною 1 статті 424 ЦК України передбачено, що майновими правами інтелектуальної власності є: 1) право на використання об`єкта права інтелектуальної власності; 2) виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності; 3) виключне право перешкоджати неправомірному використанню об`єкта права інтелектуальної власності, в тому числі забороняти таке використання; 4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.

Особа, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності, може використовувати цей об`єкт на власний розсуд, з додержанням при цьому прав інших осіб; використання об`єкта права інтелектуальної власності іншою особою здійснюється з дозволу особи, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності, крім випадків правомірного використання без такого дозволу, передбачених цим Кодексом та іншим законом; умови надання дозволу (видачі ліцензії) на використання об`єкта права інтелектуальної власності можуть бути визначені ліцензійним договором, який укладається з додержанням вимог цього Кодексу та іншого закону (ч.ч. 2-4 ст. 426 ЦК України).

Згідно з ст. 440 ЦК України майновими правами інтелектуальної власності на твір є: право на використання твору; виключне право дозволяти використання твору; право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання; інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом. Майнові права на твір належать його авторові, якщо інше не встановлено договором чи законом.

Згідно ст. 441 ЦК України використанням твору є його: опублікування (випуск у світ); відтворення будь-яким способом та у будь-якій формі; переклад; переробка, адаптація, аранжування та інші подібні зміни; включення складовою частиною до збірників, баз даних, антологій, енциклопедій тощо; публічне виконання; продаж, передання в найм (оренду) тощо; імпорт його примірників, примірників його перекладів, переробок тощо. Використанням твору є також інші дії, встановлені законом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно з ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.610, ч.1 ст.612 ЦК України).

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1107 ЦК України розпорядження майновими правами інтелектуальної власності здійснюється на підставі ліцензійного договору.

Договір щодо розпорядження майновими правами інтелектуальної власності укладається у письмовій формі (ч. 2 ст. 1107 ЦК України).

Статтею 1108 ЦК України особа, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності (ліцензіар), може надати іншій особі (ліцензіату) письмове повноваження, яке надає їй право на використання цього об`єкта в певній обмеженій сфері (ліцензія на використання об`єкта права інтелектуальної власності). Ліцензія на використання об`єкта права інтелектуальної власності може бути оформлена як окремий документ або бути складовою частиною ліцензійного договору. Ліцензія на використання об`єкта права інтелектуальної власності може бути виключною, одиничною, невиключною, а також іншого виду, що не суперечить закону. Виключна ліцензія видається лише одному ліцензіату і виключає можливість використання ліцензіаром об`єкта права інтелектуальної власності у сфері, що обмежена цією ліцензією, та видачі ним іншим особам ліцензій на використання цього об`єкта у зазначеній сфері. Одинична ліцензія видається лише одному ліцензіату і виключає можливість видачі ліцензіаром іншим особам ліцензій на використання об`єкта права інтелектуальної власності у сфері, що обмежена цією ліцензією, але не виключає можливості використання ліцензіаром цього об`єкта у зазначеній сфері. Невиключна ліцензія не виключає можливості використання ліцензіаром об`єкта права інтелектуальної власності у сфері, що обмежена цією ліцензією, та видачі ним іншим особам ліцензій на використання цього об`єкта у зазначеній сфері. За згодою ліцензіара, наданою у письмовій формі, ліцензіат може видати письмове повноваження на використання об`єкта права інтелектуальної власності іншій особі (субліцензію).

Відповідно до ч. 1, 3-6 ст. 1109 ЦК України за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об`єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону. У ліцензійному договорі визначаються вид ліцензії, сфера використання об`єкта права інтелектуальної власності (конкретні права, що надаються за договором, способи використання зазначеного об`єкта, територія та строк, на які надаються права, тощо), розмір, порядок і строки виплати плати за використання об`єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір.

За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.225 пункту 14.1 статті 14 Податкового Кодексу України, роялті - це будь-який платіж, отриманий як винагорода за використання або за надання права на використання об`єкта права інтелектуальної власності, а саме на будь-які літературні твори, твори мистецтва або науки, включаючи комп`ютерні програми, інші записи на носіях інформації, відео- або аудіокасети, кінематографічні фільми або плівки для радіо- чи телевізійного мовлення, передачі (програми) організацій мовлення, інші аудіовізуальні твори, будь-які права, які охороняються патентом, будь-які зареєстровані торговельні марки (знаки на товари і послуги), права інтелектуальної власності на дизайн, секретне креслення, модель, формулу, процес, права інтелектуальної власності на інформацію щодо промислового, комерційного або наукового досвіду (ноу-хау).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права», публічне виконання - це подання творів, виконань, фонограм, передач організацій мовлення шляхом декламації, гри, співу, танцю та іншим способом як безпосередньо (у живому виконанні), так і за допомогою будь-яких пристроїв і процесів (за винятком передачі в ефір чи по кабелях) у місцях, де присутні чи можуть бути присутніми особи, які не належать до кола сім`ї або близьких знайомих цієї сім`ї, незалежно від того, чи присутні вони в одному місці і в один і той самий час або в різних місцях і в різний час; організація колективного управління (організація колективного управління майновими правами) - організація, що управляє на колективній основі майновими правами суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав і не має на меті одержання прибутку.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права» до майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) належать: а) виключне право на використання твору; б) виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами. Майнові права автора (чи іншої особи, яка має авторське право) можуть бути передані (відчужені) іншій особі згідно з положеннями статті 31 цього Закону, після чого ця особа стає суб`єктом авторського права.

Відповідно до частин 4, 5 статті 32 Закону України «Про авторське право і суміжні права» за авторським договором про передачу невиключного права на використання твору автор (чи інша особа, яка має авторське право) передає іншій особі право використовувати твір певним способом і у встановлених межах. При цьому за особою, яка передає невиключне право, зберігається право на використання твору і на передачу невиключного права на використання твору іншим особам. Право на передачу будь-яким особам невиключних прав на використання творів мають організації колективного управління, яким суб`єкти авторського права передали повноваження на управління своїми майновими авторськими правами.

Частиною 2 статті 33 Закону України «Про авторське право і суміжні права» передбачено, що договір про передачу прав на використання творів вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов (строку дії договору, способу використання твору, території, на яку поширюється передаване право, розміру і порядку виплати авторської винагороди, а також інших умов, щодо яких за вимогою однієї із сторін повинно бути досягнено згоди). Авторська винагорода визначається у договорі у вигляді відсотків від доходу, отриманого від використання твору, або у вигляді фіксованої суми чи іншим чином. При цьому ставки авторської винагороди не можуть бути нижчими за мінімальні ставки, встановлені Кабінетом Міністрів України.

Суб`єкти авторського права і суміжних прав можуть управляти своїми правами: а) особисто; б) через свого повіреного; в) через організацію колективного управління (ст. 45 Закону).

Згідно преамбули Закону України «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав» цей закон визначає правові та організаційні засади колективного управління майновими правами суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав в Україні.

Стаття 1 Закону України «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав» містить визначення наведених у ньому термінів, а саме:

- добровільне колективне управління колективне управління, що здійснюється організаціями колективного управління, зареєстрованими у встановленому цим Законом порядку, виключно щодо об`єктів авторського права і (або) суміжних прав, включених до каталогу відповідної організації колективного управління;

- каталог організації колективного управління сукупність об`єктів авторського права і (або) суміжних прав, майновими правами на які управляє організація;

- колективне управління діяльність зі збору, розподілу та виплати правовласникам доходу від прав, що здійснюється в інтересах більше ніж одного правовласника на умовах та з дотриманням принципів, передбачених цим Законом;

- організація колективного управління громадське об`єднання зі статусом юридичної особи, зареєстроване в Установі, що не має на меті отримання прибутку, засноване виключно правовласниками, діяльність якого спрямована на колективне управління майновими правами на об`єкти авторського права і (або) суміжних прав;

- розширене колективне управління колективне управління майновими правами на об`єкти авторського права і (або) суміжних прав незалежно від їх наявності в каталозі організації колективного управління (крім випадків, коли відповідні права вилучені правовласником з колективного управління в порядку, встановленому цим Законом), у визначених цим Законом сферах, що здійснюється акредитованими Установою організаціями у визначених цим Законом сферах;

- Установа центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав» колективне управління майновими правами суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав здійснюють організації колективного управління, зареєстровані Установою у встановленому цим Законом порядку.

Організація колективного управління є неприбутковою організацією, утворюється в організаційно-правовій формі громадського об`єднання (громадська організація або громадська спілка) зі статусом юридичної особи, єдиним видом діяльності якої є виконання завдань і функцій, визначених статтею 12 цього Закону.

Згідно з положеннями частини другої статті 5 Закону України «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав», принципами діяльності організацій колективного управління є ефективне управління - організації колективного управління забезпечують збирання, розподіл та виплату доходу від прав правовласникам у найбільш швидкий, ефективний і точний спосіб та лише з обґрунтованими витратами.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав», організації колективного управління від свого імені та в інтересах правовласників здійснюють такі функції: 1) укладають із користувачами договори про надання дозволу на використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав та договори про виплату винагороди (відрахувань) за використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав; 3) збирають, розподіляють та виплачують дохід від прав правовласникам; 4) звертаються до суду від імені правовласників за захистом їхніх майнових прав відповідно до статутних повноважень та доручення правовласників, вчиняють інші дії, передбачені законодавством та дорученням правовласників, необхідні для захисту майнових прав правовласників, в інтересах яких діє організація; 5) забезпечують ведення реєстру правовласників, реєстру об`єктів авторського права і (або) суміжних прав, майновими правами щодо яких управляє організація; 6) здійснюють моніторинг правомірності використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав згідно зі сферами управління правами, щодо яких зареєстровано організацію, та щодо об`єктів авторського права і (або) суміжних прав, майнові права на які передані їй в управління.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав» добровільне колективне управління майновими авторськими та суміжними правами може здійснюватися в будь-якій сфері управління правами, крім тих, у яких здійснюється розширене або обов`язкове колективне управління.

Частиною 5 статті 12 Закону України «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав» розширене колективне управління поширюється на всю територію України та здійснюється щодо майнових прав усіх правовласників за відповідною категорією у сферах, щодо яких акредитовано організацію, у тому числі тих, що не укладали договір про управління об`єктами авторського права і (або) суміжних прав з акредитованою організацією, незалежно від обраного такими правовласниками способу управління належними їм правами.

Розширене колективне управління передбачає право правовласників вилучати повністю або частково належні їм права на об`єкти авторського права і (або) суміжних прав з управління акредитованої організації колективного управління в порядку, передбаченому цим Законом.

Розширене колективне управління об`єктами авторського права і (або) суміжних прав здійснюється виключно в таких сферах:

1) публічне виконання музичних недраматичних творів з текстом і без тексту, включно з тими творами, що включені до складу аудіовізуальних творів;

2) публічне сповіщення музичних недраматичних творів з текстом і без тексту, включно з тими творами, що включені до складу аудіовізуальних творів, крім кабельної ретрансляції;

3) право на справедливу винагороду, спільну для виконавців та виробників фонограм (відеограм), за публічне виконання фонограм і зафіксованих у них виконань чи публічну демонстрацію відеограм і зафіксованих у них виконань, опублікованих для використання з комерційною метою;

4) право на справедливу винагороду, спільну для виконавців та виробників фонограм (відеограм), за публічне сповіщення фонограм і зафіксованих у них виконань, відеограм і зафіксованих у них виконань, опублікованих для використання з комерційною метою, крім кабельної ретрансляції;

Перелік сфер колективного управління, за якими здійснюється розширене колективне управління, визначений цією частиною, є вичерпним.

За кожною сферою розширеного колективного управління визначається одна акредитована організація за умови відсутності будь-яких конфліктів інтересів між основною категорією правовласників, в інтересах якої діє така організація, та іншими категоріями правовласників, на користь яких має збиратись дохід від прав у відповідній сфері розширеного колективного управління.

Пунктом 3-2 статті 3-4 розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав» організації колективного управління, внесені до Реєстру організацій колективного управління, мають право тимчасово здійснювати добровільне колективне управління на підставі наданих їм правовласниками майнових прав у сфері розширеного колективного управління, передбаченій підпунктами 1 і (або) 2 абзацу третього частини п`ятої статті 12 цього Закону, шляхом укладання договору з користувачами на умовах тарифу, що визначається організацією колективного управління для таких договорів без застосування порядку встановлення тарифів, передбаченого статтею 20 цього Закону, щодо творів, включених до каталогу цієї організації колективного управління, але не довше ніж 60 днів з дня публікації на офіційному веб-сайті Установи оголошення Установи про встановлення тарифу у відповідній із зазначених сфер за результатами узгодження шляхом переговорів або визначеного судом.

Відповідно до пункту 5 статті 3-4 розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав» з моменту набрання чинності цим пунктом конкурси на визначення акредитованої організації колективного управління не оголошуються і не проводяться протягом воєнного стану в Україні. Установа оголошує конкурси на визначення акредитованої організації колективного управління у сферах, в яких відсутні акредитовані організації на дату припинення чи скасування воєнного стану в Україні, протягом 12 місяців після припинення чи скасування воєнного стану в Україні.

6. Висновки господарського суду за результатами вирішення спору

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Частиною 1 ст. 76 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Отже, належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини.

Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання.

У той же час, ч. 1 ст. 77 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Спір у даній справі виник внаслідок порушення з боку відповідача обов`язку з виплати роялті за ліцензійним договором.

Суд зазначає, що особисті немайнові права і майнові права авторів та їх правонаступників, пов`язані із створенням та використанням творів науки, літератури і мистецтва - авторське право, і права виконавців, виробників фонограм і відеограм та організацій мовлення - суміжні права охороняються положеннями Закону України «Про авторське право і суміжні права».

Так, суд встановив, що мало місце укладення між, у тому числі позивачем та відповідачем, договору № ТРЦ-125/11/19-Н від 01.11.2019 та додатків №№1-4, згідно з яким відповідач отримав дозволи на публічне виконання, як об`єктів авторського права (творів), так і об`єктів суміжних прав (фонограм та зафіксованих у них виконань), в обмін на що зобов`язався проводити оплату у строки, передбачені договором.

Господарський суд, проаналізувавши наведені вище норми матеріального права в аспекті спірних правовідносин, зазначає, що між сторонами виникли господарські зобов`язання, підставами яких є письмові ліцензійні договір, а також договір про надання дозволу.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є ліцензійним договором.

Аналіз укладеного між сторонами ліцензійного договору та додатків до нього дає підстави для висновку, що відповідач як користувач не має права в односторонньому порядку відмовитись від виконання взятого на себе зобов`язання з виплати винагороди (роялті) за використання об`єктів авторського та суміжних прав, а відтак користувач має виконати таке зобов`язання у спосіб та строки, узгоджені у відповідному договорі.

Вказуючи на те, що у ТОВ «ЮГТРАНС-ТЕРМІНАЛ» виникла заборгованість з оплати вартості суміжних прав за вісім місяців третього року дії договору (період з березня 2022 року по жовтень 2022 року включно) та за повний четвертий рік дії договору (з листопада 2022 року по жовтень 2023 року) у загальній сумі 31000,00 грн (20 місяців х 3100 грн / 2 (з урахуванням п.3.5. договору позивачу належить 50% від винагороди, що підлягає перерахуванню відповідачем), ГС «УЛАСП» подала до господарського суду позов у рамках провадження у даній справі.

Громадська спілка «Українська ліга авторських та суміжних прав» є організацією колективного управління, зареєстрованою в Міністерстві економіки України і внесеною до Реєстру організацій колективного управління, що підтверджується Витягом від 31.05.2019 №4 з реєстру організацій колективного управління

Відповідно до вказаного Витягу, строк акредитації: 3 роки, з 29.05.2019, відповідно до наказу Мінекономрозвитку від 29.05.2019 №912.

Як вбачається з листа Міністерства Економіки України від 01.03.2023 №3921-07/8576-07 щодо витягу з Реєстру організацій колективного управління, позивача було внесено до Реєстру організацій колективного управління 06.02.2019 на підставі наказу Мінекономрозвитку від 04.02.2019 №150. Станом на дату надання відповіді позивач не має акредитації в жодній зі сфер обов`язкового та розширеного колективного управління.

Також сторонами обумовлено, що у разі виникнення заборгованості у користувача за договором (основним договором із додатками до нього) позов (позови) на стягнення такої заборгованості може бути поданий окремо Авторською організацією щодо наявної у користувача окремої заборгованості перед Авторською організацією, окремо Суміжною організацією (позивачем) до користувача щодо наявної у користувача окремої заборгованості перед Суміжною організацією.

З цих підстав слід вважати, що позивач є належним, який реалізував своє право на стягнення на свою користь 50% розміру платежу за майнові права з відповідача по договору.

Відповідач не сплачував платіж за майнові права по договору ні щомісячно ні єдиним платежем за рік, ні на користь Організації, ні окремо іншим двом учасникам з мотивів, що відповідач повністю припинив використовувати у закладі об`єкти авторських та суміжних прав після введення воєнного стану.

Однак ніяких належних і допустимих доказів про дійсне припинення використання авторських прав у своїх закладах відповідач суду не надав, належних доказів звернення до всіх учасників договору про розірвання цього договору через настання вказаних обставин відповідач також не надав. Так, само, як і не надав доказів направлення всім учасникам договору Акту припинення використання об`єктів, зокрема, суміжних прав, що має бути підписаний уповноваженими представниками сторін, як то передбачено п. 5.2. Додатку № 2.

При цьому, за умовами договору припинення користування відповідачем авторськими та суміжними правами на певний період не звільняє його від внесення платежів - таких умов договір не містить. За умовами договору сплата обов`язкового сукупного платежу за майнові права не залежить від результатів господарської діяльності відповідача чи від її нездійснення.

За правилами ст. 652,654 ЦК України будь-яка сторона договору вправі ініціювати зміни до нього через істотну зміну обставин. Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Додаткових угод до договору для припинення платежів за ним на певний період, сторонами укладено не було, за вирішенням цього питання відповідач до суду не звертався.

Водночас, суд вважає слушними зауваження позивача, що вимога відповідача, викладена у заявах по суті, вважати договір розірваним з 30.11.2022, не є предметом розгляду даної справи.

Отже станом на час вирішення спору договір між сторонами є чинним для всіх його учасників. Суду не доказано що дія договору автоматично не пролонговувалася щороку на новий термін у відповідності до п. 3.1. договору з вказівкою на безумовну пролонгацію. Докази розірвання чи зміни умов договору за ініціативою його сторін у справу не подано.

При цьому, аналіз зазначених вище норм в сукупності дає підстави для висновку, що організація колективного управління може здійснювати добровільне управління майновими правами її членів у межах визначених правовласником (конкретно визначених майнових прав для управління які вносяться у відповідний каталог), а розширене колективне управління, для здійснення якого потрібна акредитація, надає право організації колективного управління управляти майновими правами членів організації без включення їх у відповідні каталоги, у межах, визначених законодавством.

Як вбачається з витягу з Реєстру організацій колективного управління, ГС «УЛАСП» є організацією колективного управління, акредитованою на 3 роки з 29.05.2019 у сфері розширеного колективного управління «право на справедливу винагороду, спільну для виконавців та виробників фонограм (відеограм), за публічне виконання фонограм і зафіксованих у них виконань чи публічну демонстрацію відеограм і зафіксованих у них виконань, опублікованих для використання з комерційною метою» (наказ Мінекономрозвитку від 29.05.2019 № 912). Вищевказана сфера розширеного колективного управління передбачена п.3 абз.3 ч.5 ст.12 Закону України «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав».

Позивачем не заперечується те, що його акредитація у сфері розширеного колективного управління припинена з 29.05.2022 р.

Як вбачається з преамбули договору про надання дозволу, його укладено користувачем, від імені якого діє ПО УЛАСП, з ГС «УЛАСП» (Суміжна організація) як акредитованою організацією колективного управління, що здійснює розширене колективне управління майновими правами суб`єктів суміжних прав та інших правовласників в сфері суміжних прав.

В п.5.3 договору про надання дозволу зазначено, що у випадку втрати Суміжною організацією статусу акредитованої організації колективного управління Суміжна організація має право на власний вибір здійснити одну з наступних дій:

- залишаючись стороною як цієї Ліцензійної угоди, так і основного договору, укласти договори (будь-якого виду) з правовласниками таким чином, щоб користувач зміг отримати дозвіл на користування правами таких правовласників (в тому числі із правовласниками, які вилучили права у нової акредитованої організації в сфері суміжних прав, якщо така буде на той час існувати);

- передати свої права як за цією Ліцензійної угодою, так і основним договором іншій новій акредитованій організації колективного управління у сфері суміжних прав щодо публічного виконання.

Відтак, суд погоджується з доводами відповідача про втрату позивачем прав акредитованої організації колективного управління, а відтак, і права на збір, розподіл та виплату доходу правовласникам від використання об`єктів, в даному випадку, суміжних прав за період після втрати позивачем акредитації.

Крім того, судом враховано, що втративши права акредитованої організації колективного управління, позивач не може надавати повний обсяг прав відповідачу, які зобов`язувався надати за умовами укладеного договору. Прострочення зобов`язання щодо оплати з боку відповідача можливе за умови виконання позивачем повного обсягу своїх обов`язків за цим договором. Позивач не довів, що виконував у повному обсязі свої зобов`язання за цим договором перед відповідачем після втрати позивачем акредитації.

Позаяк Спілка з 30.05.2022 не має відповідної акредитації, то вона не має права на звернення із позовом до користувача (товариства) на підставі умов договору за стягненням заборгованості по сплаті роялті за використання об`єктів суміжних прав.

Так, з червня 2022 року за умовами договору Товариство зобов`язане сплачувати роялті за використання об`єктів суміжних прав лише на користь Приватної організації «Українська ліга авторських та суміжних прав», оскільки у Спілки закінчився термін акредитації у сфері розширеного колективного управління. З моменту закінчення терміну акредитації у сфері розширеного колективного управління Спілка не позбавлена права виконувати функції добровільного колективного управління майновими авторськими та суміжними правами в інших дозволених законодавством сферах. Втім, Спілка не може продовжувати виконувати такі функції саме за договором, оскільки він укладений саме як з акредитованою організацією колективного управління.

Відтак, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог в частині стягнення роялті за період з червня 2022 по жовтень 2023.

За висновком суду до стягнення належить борг за три місяці третього року чинності договору, а саме з березня по травень 2022 року включно в сумі 4650,00 грн (3 місяці * 3100,00 грн / 50%).

При цьому, судом не приймаються до уваги договори про управління майновими правами, укладені із правовласниками після втрати позивачем акредитації, долучені останнім до письмових пояснень від 23.06.2023, адже позивач згідно ч.2 ст.80 ГПК України мав подати усі докази разом з позовною заявою, натомість виявив бажання доповнити доказову базу після надання учасниками справи численних письмових пояснень. Відтак, надання можливості позивачу надавати нові докази та їх прийняття судом до розгляду на цій стадії процесу буде явно несправедливим по відношенню до відповідача та порушить названий в ст.2 ГПК України принцип змагальності сторін.

Хибними є твердження представника ГС «УЛАСП» про те, що, розглядаючи дану справу, Господарський суд Одеської області на підставі ст.75 ГПК України має врахувати як преюдицію обставини, встановлені в рішенні Господарського суду Черкаської області від 24.03.2023 по справі № 925/32/23, щодо укладання між ГС «УЛАСП» та правовласниками договорів про управління майновими правами після втрати позивачем акредитації, з огляду на таке.

Згідно ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.7 ст.75 ГПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.

При цьому, судом встановлено, що постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.06.2023 апеляційну скаргу ФОП Тимошенко Еріки Самедівни задоволено частково. Рішення Господарського суду Черкаської області від 24.03.2023 у справі №925/32/23 скасовано в частині стягнення 24000,00 грн заборгованості з ФОП Тимошенко Еріки Самедівни на користь Громадської спілки «Українська ліга авторських і суміжних прав» та в цій частині прийнято нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні вказаних позовних вимог. В решті рішення Господарського суду Черкаської області від 24.03.2023 у справі №925/32/23 щодо стягнення заборгованості в розмірі 6000,00 грн залишено без змін.

Загалом суд зазначає, що покликання учасників справи на рішення господарських судів першої інстанції, суперечить положенням частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не є висновками щодо застосування норм права викладеними в постанові Верховного Суду.

Не приймаються до уваги доводи ГС «УЛАСП» відносно того, що на підставі п.3-2 розд. VІ Закону України «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав» позивач, залишаючись організацією колективного управління, внесеною до Реєстру організацій колективного управління, має право здійснювати добровільне колективне управління на підставі наданих йому правовласниками майнових прав, а, відтак, і вимагати від відповідача здійснення платежів, з огляду на таке.

Згідно п.3-2 розд. VІ Закону України «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав» організації колективного управління, внесені до Реєстру організацій колективного управління, мають право тимчасово здійснювати добровільне колективне управління на підставі наданих їм правовласниками майнових прав у сфері розширеного колективного управління, передбаченій п.п. 1 і (або) 2 абз.3 ч.5 ст.12 цього Закону, шляхом укладання договору з користувачами на умовах тарифу, що визначається організацією колективного управління для таких договорів без застосування порядку встановлення тарифів, передбаченого статтею 20 цього Закону, щодо творів, включених до каталогу цієї організації колективного управління, але не довше ніж 60 днів з дня публікації на офіційному веб-сайті Установи оголошення Установи про встановлення тарифу у відповідній із зазначених сфер за результатами узгодження шляхом переговорів або визначеного судом.

Підставою позову є неналежне виконання договору про надання дозволу, який укладено ГС «УЛАСП», будучи акредитованою організацією розширеного колективного управління у сфері, яка передбачена п.3 абз.3 ч.5 ст.12 Закону України «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав».

Таким чином, норма п.3-2 розд. VІ Закону України «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав» не являється належним правовим обґрунтуванням права на отримання винагороди від користувача після закінчення строку дії акредитації Суміжної організації.

Щодо посилань ГС «УЛАСП» на те, що право отримувати з відповідача платежі не припинено з огляду на умови п.5.2 договору та відсутність повідомлень відповідача про відмову від виконання зобов`язань по внесенню платежів по договору з мотивів неналежного виконання позивачем умов угоди через втрату акредитації, господарський суд зазначає, що п.5.2 договору передбачає можливість його призупинення (або розірвання) в односторонньому порядку за рішенням ПО УЛАСП у разі втрати Суміжною організацією статусу акредитованої організації колективного управління, не містячи будь-яких домовленостей як про продовження відповідачем платежів у випадку втрати позивачем акредитації, так і про необхідність направлення відповідачем повідомлень з відмовою від виконання зобов`язань з мотивів неналежного виконання позивачем умов угоди через втрату акредитації. Отже, п.5.2 договору не є достатньою передумовою для отримання ГС «УЛАСП» винагороди за відсутності акредитації у відповідній сфері розширеного колективного управління.

Відповідно до ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є зокрема справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Одночасно, надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що згідно ч.4 ст.11 Господарського процесуального України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Положення означеної статті повністю узгоджуються з приписами ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У п. 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 справа «Серявін та інші проти України» (заява N 4909/04) зазначено, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії», №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до п.5 ч.4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи усе вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, що ґрунтуються на повному, всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Громадської спілки «Українська ліга авторських та суміжних прав» до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮГТРАНС-ТЕРМІНАЛ» підлягають задоволенню частково у сумі 4650,00 грн, в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 26350,00 грн слід відмовити.

З урахуванням висновків, до яких дійшов суд при вирішенні даного спору, суду не вбачається за необхідне надавати правову оцінку кожному із доводів, наведених учасниками судового процесу.

Приймаючи до уваги наведене, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно наявності підстав для часткового задоволення позову не спростовує.

За правилами ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 402,6 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

У позовній заяві позивач наводить попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат (витрат на професійну правничу допомогу), які позивач очікує понести у зв`язку з розглядом справи, в сумі 10000,00 грн та просить витрати на професійну правничу допомогу покласти на відповідача.

До позовної заяви позивачем додано заяву від 14.02.2023, в якій відповідно до ч.8 ст.129 ГПК України повідомлено, що судові витрати заявлятимуться після прийняття рішення у даній справі.

Враховуючи зазначене, суд наразі не розглядає питання розподілу судових витрат понесених на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 79, 86, 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮГТРАНС-ТЕРМІНАЛ» (просп. Маршала Жукова, № 2, м. Одеса, 65121, ) на користь Громадської спілки «Українська ліга авторських та суміжних прав» (02002, м. Київ, вул. А.Аболмасова, № 5, група приміщень 57, оф.7, ) суму заборгованості в розмірі 4 650 (чотири тисячі шістсот п`ятдесят) грн 00 коп та витрати зі сплати судового збору в розмірі 402 (чотириста дві) грн 60 коп.

3. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.241 ГПК України.

Наказ видати відповідно до ст.327 ГПК України

Повний текст рішення складено 11 липня 2023 р.

Суддя О.В. Цісельський