ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2023 року м. ОдесаСправа № 916/429/23

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Принцевської Н.М.;

суддів: Разюк Г.П., Ярош А.І.;

(Південно-західний апеляційний господарський суд, м. Одеса, проспект Шевченка,29)

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Болградської міської ради Одеської області

на рішення Господарського суду Одеської області від 07.04.2023

по справі №916/429/23

за позовом Акціонерного товариства Укртелеком, в особі Одеської філії Акціонерного товариства Укртелеком

до Болградської міської ради Одеської області

про стягнення 37 591,28 грн.,

(суддя першої інстанції: Д`яченко Т.Г., дата та місце ухвалення рішення: 07.04.2023, Господарський суд Одеської області, м. Одеса, проспект Шевченка,29)

У лютому 2023 року Акціонерне товариство Укртелеком, в особі Одеської філії Акціонерного товариства Укртелеком звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Болградської міської ради Одеської області про стягнення 37591,28 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що на виконання покладених на нього зобов`язань відповідно до чинного законодавства ним у період з 01.01.2022 по 31.08.2022 виконувались обов`язки щодо надання послуг на пільгових умовах відповідним категоріям громадян Болградської міської ради Одеської області , разом з тим, відповідач всупереч норм чинного законодавства не відшкодував позивачу понесені витрати у сумі 37 591,28 грн. внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах, в період з 01.01.2022 по 31.08.2022, чим істотно порушив права останнього.

Позивач зазначав, що розпорядником коштів бюджетного фінансування соціальних пільг в Болградській об`єднаній територіальній громаді Одеської області на момент надання послуг пільговим категоріям громадян (01.01.2022 по 31.08.2022) була Болградська міська рада Одеської області, а отже, відшкодування витрат, понесених позивачем внаслідок надання телекомунікацій них послуг пільговим категоріям громадян Болградської об`єднаної територіальної громади, має здійснюватися відповідачем за рахунок коштів місцевих бюджетів.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 07.04.2023 по даній справі позов Акціонерного товариства Укртелеком, в особі Одеської філії Акціонерного товариства Укртелеком задоволено повністю; стягнуто з Болградської міської ради Одеської області на користь Акціонерного товариства Укртелеком, в особі Одеської філії Акціонерного товариства Укртелеком заборгованість у розмірі 37591,28 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2684 грн.

У своєму рішенні місцевий господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог, зазначаючи, що оскільки телекомунікаційні послуги на пільгових умовах позивачем надано не з власної ініціативи, а на виконання імперативних законодавчих вказівок щодо цього, то відповідач в силу закону має відшкодувати позивачу за рахунок бюджетних коштів понесені ним витрати.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Болградська міська рада Одеської області звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 07.04.2023 по справі №916/429/23 скасувати, та ухвалити нове рішення, яким відмовити Акціонерному товариству Укртелеком, в особі Одеської філії Акціонерного товариства Укртелеком у задоволенні позовних вимог до Болградської міської ради Одеської області по справі №916/429/23 в повному обсязі; стягнути з Акціонерного товариства Укртелеком, в особі Одеської філії Акціонерного товариства Укртелеком на користь Болградської міської ради Одеської області судові витрати по сплаті судового збору за подання до суду апеляційної скарги у розмірі 4026 грн.

На думку апелянта, рішення Господарського суду Одеської області від 07.04.2023 по справі №916/429/23 є необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи, а тому підлягає скасуванню з огляду на наступне.

Апелянт посилається на ст.19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 №2017-ІІІ, відповідно до якого виключно Законами України визначаються: мінімальний розмір заробітної плати; мінімальний розмір пенсії за віком; неоподатковуваний мінімум доходів громадян; величина порогу індексації грошових доходів громадян, пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Разом з тим, на переконання скаржника, органи місцевого самоврядування можуть (проте не зобов`язані) передбачати додаткові соціальні гарантії за рахунок коштів місцевих бюджетів при розробці та реалізації місцевих соціально-економічних програм.

Апелянт зазначає, що Публічне акціонерне товариство Укртелеком є оператором телекомунікацій, який надає телекомунікаційні послуги споживачам відповідно до вимог Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України «Про телекомунікації», Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №295 від 11.04.2012.

Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу» від 22.10.1993, Законом України «Про жертви нацистських переслідувань» від 23.03.2000, Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991, Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний статус» від 24.03.1998 та Законом України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 встановлені пільги з оплати за послуги зв`язку для категорій осіб, визначених цими законами.

Апелянт зазначає, що відповідно до ст. 633 Цивільного кодексу України, ст.178 Господарського кодексу України договір про надання телекомунікаційних послуг є публічним; оператор, провайдер телекомунікацій зобов`язаний здійснювати надання послуг зв`язку кожному, хто до нього звертається на законних підставах, не має права відмовити у наданні послуг за наявності у нього такої можливості або надавати перевагу одному споживачеві перед іншими щодо укладення публічного договору, крім випадків, передбачених законодавством. Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Отже, відповідач у своїй скарзі зазначає, що вищенаведеними нормами чинного законодавства встановлено право фізичних осіб, які мають визначений вказаними вище законами соціальний статус, на отримання послуг зв`язку на пільгових умовах (з частковою оплатою їх вартості або безкоштовно), та обов`язок позивача - оператора телекомунікацій, надавати такі послуги з урахуванням встановлених чинним законодавством пільг.

Посилаючись на ст. 11 Цивільного кодексу України, ст. 174 Господарського кодексу України, апелянт стверджує, що між Болградською міською радою та позивачем договорів, щодо відшкодування вартості пільг, не укладалось. Так само й відсутні законодавчі норми, що зобов`язують відповідача відшкодовувати вартість пільг за надані телекомунікаційні послуги.

На переконання апелянта, для виникнення у Болградської міської ради обов`язку на відшкодування пільг необхідною умовою є наявність прямої вимоги законодавства на відшкодування пільг за надані телекомунікаційні послуги за рахунок коштів саме сільських, селищних, міських рад. Однак такі норми в законодавстві відсутні.

Крім того, на думку скаржника, позивачем не надано належних та допустимих доказів, щодо доведеності позовних вимог.

Апелянт вважає, що наданні позивачем поіменні списки абонентів за формою "2-пільга" не є достатнім доказом належного надання послуг на пільгових умовах у спірний період 2022 року, у зв`язку із втратою чинності наказу Міністерства праці та соціальної політики України №535 від 04.10.2007, який регламентував складання форми для розрахунку видатків на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг "2-пільга".

Також відповідач звертає увагу суду на те, що з 01.10.2019 виключено пункт 12 Положення про єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, затвердженого постановою КМУ від 29.01.2003 №117, на основі якого затверджено форму Акту звіряння розрахунків за надані населенню послуги, з якими надаються пільги за формою "3-пільга".

На переконання відповідача, судом першої інстанції в оскаржуваному процесуальному рішенні необґрунтовано враховано зазначений доказ (акт звіряння розрахунків за надані пільговикам послуги форма "3-пільга"), як допустимий, тому як складання вищезазначених документів не передбачено діючим законодавством у спірний період.

Крім того, наявні в матеріалах справи акти звіряння розрахунків за надані пільговикам послуги форма "3-пільга" оформлені позивачем в односторонньому порядку, відповідачем не погоджені та не підписані.

3 огляду на усе вищенаведене відповідач вважає, що позивачем не доведено позовних вимог належними та допустимими доказами у відповідності до норм діючого законодавства, яке було чинним у спірний період. Зазначена позиція відповідає судовій практиці а саме постанова Східного апеляційного господарського суду від 23.06.2022 по справі №917/1584/21.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.05.2023 відкрито з поновленням пропущеного процесуального строку апеляційне провадження за апеляційною скаргою Болградської міської ради Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 07.04.2023 по справі №916/429/23; вирішено розглянути зазначену скаргу в спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження; витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи №916/429/23.

12.05.2023 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/429/23.

22.05.2023 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Акціонерного товариства Укртелеком, в особі Одеської філії Акціонерного товариства Укртелеком надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У своєму відзиві позивач заперечує проти задоволення апеляційної скарги Болградської міської ради Одеської області, вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 07.04.2023 по справі №916/429/23 законним, прийнятим з урахуванням всіх обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач зазначає, що відсутність або недоліки щодо чітко виписаного механізму врегулювання державою правовідносин, що склались між сторонами у справі щодо процедури відшкодування відповідачем вартісних обсягів пільг громадянам за наданими суб`єктом господарювання послуг зв`язку, передбачених низкою законодавчих актів, не є перешкодою для вирішення судового спору, з огляду на принципи верховенства права закріплені у ст. 129 Конституції України.

Посилаючись на ст.22, п.20-4 ч.1 чт.91 Бюджетного кодексу України, позивач зазначає, що бюджетне законодавство України відносить витрати на пільги з послуг зв`язку до видаткових бюджетів. В результаті адміністративно-територіальної реформи і змін бюджетного законодавства, територіальні громади отримали фінансову незалежність від районів та перейшли на прямі міжбюджетні відносини з державним бюджетом.

Відповідно до ст.62 Закону №280/97-ВР держава гарантує органам місцевого самоврядування доходну базу, достатню для забезпечення населення послугами на рівні мінімальних соціальних потреб.

Здійснення повноважень місцевого самоврядування на рівні мінімальних соціальних потреб, який гарантується державою, забезпечує мінімальний бюджет місцевого самоврядування (ст.1 Закону №280/97-ВР).

За змістом п.20-4 ст.91 Бюджетного кодексу України видатки на відшкодування витрат на пільговий зв`язок окремим категоріям громадян віднесено до видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів.

З огляду на зазначене, позивач зазначає, що проблеми, які виникають у держави через бюджетну децентралізацію в таких відносинах (у тому числі щодо розмежування функцій та повноважень між державними органами та органами місцевого самоврядування відносно забезпечення належного функціонування державних програм соціального захисту та підтримки) в контексті означеного принципу «належного урядування», не тільки не звільняють позивача від виконання встановленого державою обов`язку з надання послуг пільговим категоріям населення (без права стягувати з них оплату), але й не звільняють державу, в особі відповідача як уповноваженого органу, від обов`язку здійснити відповідну компенсацію у відповідності до ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року.

Щодо того, що надані позивачем поіменні списки абонентів за формою « 2-пільга» та акт звіряння розрахунку за формою « 3-пільга» не є достатнім доказом належного надання послуг, позивач зазначає, що ним не було надано документів за формами « 2-пільга» та « 3-пільга», в жодних розрахунках, наданих відповідачу, не було посилання, що документи складені за формою « 2-пільга» та « 3-пільга», розрахунки складалися в довільній формі, адже законодавчо не закріплено в якій саме формі потрібно надавати розрахунки та іншу документацію.

Як зазначає позивач, законодавством, чинним на момент виникнення та існування спірних правовідносин, (як, до речі, і до теперішнього часу), не було визначено ні обов`язку, ні порядку, ні форми подання надавачами послуг до виконавчих органів міських рад інформації/відомостей щодо наданих пільговикам послуг для здійснення відшкодування витрат, тому позивачем вказана інформація, що містилася у Розрахунках видатків з поіменними списками абонентів-пільговиків, подавалась Відповідачу в довільній формі.

На думку позивача, долучені до матеріалів справи документи підписані посадовими особами позивача, є належними та допустимими доказами на підтвердження надання соціальних послуг, компенсація вартості яких є предметом даного спору, оскільки такі містять інформацію про обсяг наданих позивачем послуг на пільгових умовах, що відповідає вимогам ст. 73 Господарського процесуального кодексу України.

Подання позивачем розрахунків видатків з поіменними списками абонентів-пільговиків є усталеною практикою (тобто звичаєм) між АТ «Укртелеком» та уповноваженими органами у вказаній сфері цивільних відносин.

Таким чином, позивач вважає, що у випадку, коли чинним законодавством не регламентовано ні форму подання інформації/відомостей, ні порядку її заповнення, суб`єкт господарювання має право подати таку інформацію/відомості до відповідних уповноважених органів у довільній формі, в тому числі, і у формі аналогічній до тієї, яка існувала до спірних правовідносин.

Крім того, у разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин, вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Згідно із пунктами 3, 4 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, що затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 №117, систематизація інформації з реєстру та забезпечення ї використання для розрахунку розміру пільг та їх виплати є обов`язком структурних підрозділів з питань соціального захисту населення. Вони вправі отримувати дані від надавачів послуг та надавати їм інформацію, що міститься в Реєстрі.

Отже, контроль та звіряння інформації, одержаної від надавача послуг є обов`язком відповідача в силу того, що на нього покладено обов`язок розрахунку розміру пільг та їх надання.

3 01.10.2019 року постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 №373 було виключено з Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 року №117, пункти 11 та 12.

Натомість іншої форми для складання документу за результатами такого звіряння чинним законодавством, починаючи з 01.10.2019 і до теперішнього часу встановлено не було.

В зв`язку із зазначеним, позивач з власної ініціативи з метою підтвердження розміру наданих послуг на пільгових умовах та суми заборгованості протягом 2022 року складав в довільній формі Акти звіряння розрахунків за надані пільговикам послуги та направляв для підписання відповідачу в двох екземплярах.

Крім того, позивач зазначає, що не підписання відповідачем актів звіряння розрахунків не може бути підставою для звільнення суб`єкта владних повноважень від законодавчо встановленого обов`язку компенсувати вартість фактично спожитих пільговими категоріями населення послуг.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Окрім того, Відповідач не стверджує, що не може відшкодувати пільги через те, що АТ «Укртелеком» надає інформацію в не належній формі, під час 2022 року та по сьогоднішній день, не пропонував інший порядок обміну інформацією.

З огляду на зазначене, позивач просить суд залишити рішення Господарського суду Одеської області від 07.04.2023 по справі №916/429/23 без змін, а апеляційну скаргу Болградської міської ради Одеської області без задоволення.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та відзив на неї, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.

Акціонерне товариство Укртелеком є оператором телекомунікацій, який надає телекомунікаційні послуги споживачам відповідно до вимог Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України «Про електронні комунікації» Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 №295, інших законодавчих актів України.

Пунктом 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №295 від 11.04.2012 (надалі - Правила №295) визначено, що установлені законами пільги з оплати послуг надаються споживачеві відповідно до законодавства за місцем його проживання з дня пред`явлення ним документа, що підтверджує право на пільги.

Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", виключно законами України визначаються: мінімальний розмір заробітної плати; мінімальний розмір пенсії за віком; неоподатковуваний мінімум доходів громадян; величина порогу індексації грошових доходів громадян; пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних і електронних комунікаційних послуг та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Право окремих категорій громадян на пільги з оплати телекомунікаційних послуг встановлено Законом України від 22.10.1993 №3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", Законом України від 28.02.1991 №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", Законом України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Законом України від 23.03.2000 №1584-III "Про жертви нацистських переслідувань", Законом України від 26.04.2001 №2402-III "Про охорону дитинства", Законом України від 24.03.1998 №203/98-ВР "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист".

Відповідно до вищенаведених законодавчих актів України надання телекомунікаційних послуг пільговій категорії громадян є обов`язком позивача.

Відповідно до ст. 20 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", надання державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок бюджетів усіх рівнів, коштів підприємств, установ і організацій та соціальних фондів на засадах адресності та цільового використання. Державні соціальні гарантії та державні соціальні стандарти і нормативи є основою для розрахунку видатків на соціальні цілі та формування на їх основі бюджетів усіх рівнів та соціальних фондів, міжбюджетних відносин, розробки загальнодержавних і місцевих програм економічного і соціального розвитку. Розрахунки і обґрунтування до показників видатків на соціальні цілі у проектах Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів здійснюються на підставі державних соціальних стандартів, визначених відповідно до цього Закону. Розробка та виконання Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів здійснюються на основі пріоритетності фінансування видатків для забезпечення надання державних соціальних гарантій. Залучення підприємствами, установами, організаціями соціально-культурного, житлово-комунального, побутового обслуговування, закладами охорони здоров`я та освіти коштів з додаткових джерел фінансування, не заборонених законом, не є підставою для зменшення бюджетного фінансування відповідно до нормативів.

Держава на виконання функції з соціального захисту населення встановила певним категоріям осіб пільги з оплати послуг зв`язку та взяла на себе зобов`язання компенсувати втрати доходу провайдерів, операторів телекомунікаційних послуг, понесені ними внаслідок надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям споживачів. Через встановлення соціальних стандартів і нормативів та забезпечення надання державних соціальних гарантій утверджується функція держави з соціального захисту, відбувається реалізації положень Конституції України в частині прав громадян на соціальне забезпечення та підтримку.

Договір про надання телекомунікаційних послуг є публічним, оператор, провайдер телекомунікацій зобов`язаний здійснювати надання послуг зв`язку кожному, хто до нього звертається на законних підставах, не має права відмовити у наданні послуг за наявності у нього такої можливості або надавати перевагу одному споживачеві перед іншими щодо укладення публічного договору, крім випадків, передбачених законодавством. Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Враховуючи зазначене, фізичні особи, які в свою чергу мають відповідний соціальний статус, мають право на отримання послуг зв`язку на пільгових умовах, та обов`язок позивача - оператора телекомунікацій, надавати такі послуги з урахуванням встановлених чинним законодавством пільг.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем в період з 01.01.2022 по 31.08.2022 було надано телекомунікаційні послуги пільговим категоріям абонентів, що підтверджується розрахунками видатків на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг з оплати послуг зв`язку за січень 2022 року на суму 5061,41 грн., за лютий 2022 року - 4971,61 грн., за березень 2022 року - 4905,88 грн., за квітень 2022 року - 4868,01 грн., за травень 2022 року - 4815,25 грн., за червень 2022 року - 4562,50 грн., за липень 2022 року - 4432,37 грн., за серпень 2022 року - 4398,17 грн.

Зазначені розрахунки видатків на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг направлялись позивачем на адресу відповідача листами з описом вкладення, що підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.

Згідно зі ст. 5 Бюджетного кодексу України, бюджетна система України складається з державного бюджету; місцевих бюджетів; бюджету Автономної Республіки Крим; обласних бюджетів; районних бюджетів; бюджетів місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 7 Бюджетного кодексу України, бюджетна система України ґрунтується на таких принципах: принцип самостійності - Державний бюджет України та місцеві бюджети є самостійними. Держава коштами державного бюджету не несе відповідальності за бюджетні зобов`язання органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування. Органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування коштами відповідних місцевих бюджетів не несуть відповідальності за бюджетні зобов`язання одне одного, а також за бюджетні зобов`язання держави. Самостійність бюджетів забезпечується закріпленням за ними відповідних джерел доходів бюджету, правом відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування визначати напрями використання бюджетних коштів відповідно до законодавства України, правом Верховної Ради Автономної Республіки Крим та відповідних місцевих рад самостійно і незалежно одне від одного розглядати та затверджувати відповідні місцеві бюджети.

З 01.01.2021 згідно з Законами України від 17.09.2020 № 907-ІХ та від 15.12.2020 №1081-IX, розмежовано склад доходів загального фонду бюджетів сільських, селищних, міських територіальних громад (ст. 64 БК України) та склад доходів загального фонду районних бюджетів (ст. 64-1 БК України).

Отже, територіальні громади отримали фінансову незалежність від районів та перейшли на прямі міжбюджетні відносини з державним бюджетом.

Згідно зі схваленої розпорядженням Кабінету Міністрів України від 01.04.2014 №333-р Концепція реформування місцевого самоврядування та територіальної організації влади в Україні, адміністративно-територіальною одиницею базового рівня є громади.

Відповідно до принципу субсидіарності бюджетної системи України розподіл видів видатків між державним бюджетом та місцевими бюджетами, а також між місцевими бюджетами ґрунтується на необхідності максимально можливого наближення надання публічних послуг до їх безпосереднього споживача (п.7 ч. 1 ст. 7 БК України).

Забезпечення надання публічних послуг жителям територіальної громади в першу чергу покладається на представницький орган місцевого самоврядування територіальної громади.

В силу положень Закону України "Про добровільне об`єднання територіальних громад" від 05.02.2015 №157-VІІІ представницьким органом місцевого самоврядування об`єднаної територіальної громади є сільська, селищна, міська рада, розміщена в адміністративному центрі об`єднаної територіальної громади.

Вищевказаними нормами визначено, що до видатків місцевих бюджетів належать видатки на пільги з послуг зв`язку громадянам, на яких поширюються такі пільги відповідно до законів України.

Так, забезпечення надання публічних послуг жителям територіальної громади в першу чергу покладається на представницький орган місцевого самоврядування територіальної громади.

Представницьким органом Болградської територіальної громади є Болградська міська рада Одеської області.

Згідно положень ч. 1 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Органи місцевого самоврядування в селах, селищах, містах, районах у містах (у разі їх створення) самостійно складають та схвалюють прогнози відповідних місцевих бюджетів, розробляють, затверджують і виконують відповідні місцеві бюджети згідно з Бюджетним кодексом України. Районні та обласні ради затверджують районні та обласні бюджети, які формуються з коштів державного бюджету для їх відповідного розподілу між територіальними громадами або для виконання спільних проектів та з коштів, залучених на договірних засадах з місцевих бюджетів для реалізації спільних соціально-економічних та культурних програм, контролюють їх виконання. Складання і схвалення прогнозів районних і обласних бюджетів, складання і виконання відповідних бюджетів здійснюють відповідні державні адміністрації згідно з Бюджетним кодексом України. (ст. 61 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Відповідно до ст. 62 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", держава фінансово підтримує місцеве самоврядування, бере участь у формуванні доходів місцевих бюджетів, здійснює контроль за законним, доцільним, економним, ефективним витрачанням коштів та належним їх обліком. Вона гарантує органам місцевого самоврядування доходну базу, достатню для забезпечення населення послугами на рівні мінімальних соціальних потреб. У випадках, коли доходи від закріплених за місцевими бюджетами загальнодержавних податків та зборів перевищують мінімальний розмір місцевого бюджету, держава вилучає із місцевого бюджету до державного бюджету частину надлишку в порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Видатки, які здійснюються органами місцевого самоврядування на потреби територіальних громад, їх розмір і цільове спрямування визначаються відповідними рішеннями про місцевий бюджет; видатки, пов`язані із здійсненням районними, обласними радами заходів щодо забезпечення спільних інтересів територіальних громад, - відповідними рішеннями про районний та обласний бюджети. (ст. 64 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Відповідно до ч. 4 ст. 20 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", розробка та виконання Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів здійснюються на основі пріоритетності фінансування видатків для забезпечення надання державних соціальних гарантій.

При цьому, виходячи із системного аналізу положень Бюджетного кодексу України. Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" вбачається, що саме представницький орган місцевого самоврядування є відповідальним за забезпечення здійснення видатків на пільги з послуг зв`язку з бюджету місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Органам місцевого самоврядування законом можуть надаватися окремі повноваження органів виконавчої влади, у здійсненні яких вони є підконтрольними відповідним органам виконавчої влади. Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Рішення про наділення міських рад правами щодо управління майном і фінансовими ресурсами, які є у власності територіальних громад районів у містах, приймається на місцевих референдумах відповідних районних у містах громад. У разі якщо територіальна громада району в місті внаслідок референдуму не прийме рішення про передачу права управління майном та фінансами відповідній міській раді, а територіальна громада міста або міська рада не прийняла рішення про створення органів місцевого самоврядування районів у місті, міська рада здійснює управління майном та фінансовими ресурсами, які є у власності територіальних громад районів у містах, та несе відповідальність перед громадою відповідного району у місті.

Положеннями ч. 5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що саме Болградська міська рада Одеської області відповідальна за затвердження та забезпечення здійснення видатків на відшкодування підприємствам-надавачам послуг витрат, пов`язаних з наданням окремим категоріям громадян пільг з оплати послуг зв`язку.

Крім того, внаслідок віднесення Бюджетним кодексом України з 01.01.2017 витрат на пільги з послуг зв`язку до видатків місцевих бюджетів Кабінетом Міністрів України була прийнята Постанова від 21.06.2017 №426 Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256, якою з Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету були виключені пільги з послуг зв`язку з переліку видатків місцевих бюджетів, які фінансуються за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Окрім того, постанова Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256, якою затверджений Порядок №256, втратила чинність з 24.12.2019 внаслідок прийняття Постанови КМУ від 24.12.2019 №1101 Деякі питання виплати державної соціальної допомоги, якою затверджений Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для виплати деяких видів допомог, компенсацій, грошового забезпечення та оплати послуг окремим категоріям населення. Проте, цим порядком не передбачена компенсація витрат на пільги з послуг зв`язку за рахунок коштів державного бюджету.

Таким чином, саме відповідач у межах своїх повноважень має забезпечувати, зокрема, реалізацію державної політики з питань соціального захисту населення, призначення та виплату соціальних допомог, компенсацій та інших соціальних виплат, встановлених законодавством України, надання пільг та відповідних субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива; виконання функцій головного розпорядника коштів субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг з послуг зв`язку та інших передбачених законодавством пільг.

Разом із тим, внесення змін до Постанови Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002, якою затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, свідчить про те, що фактично відбулася зміна джерела фінансування визначених законодавством пільг на послуги зв`язку, а саме замість фінансування з державного бюджету вказані витрати мають фінансуватись з місцевих бюджетів.

Водночас, згідно з ч. 6 ст. 48 Бюджетного кодексу України Бюджетні зобов`язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв`язку (в частині абонентної плати за користування квартирним телефоном), компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються Казначейством України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

Таким чином, суд доходить висновку, що Болградська міська рада Одеської області зобов`язана здійснити розрахунок з позивачем за надані особам, які згідно із чинним законодавством мають право на соціальні пільги, телекомунікаційні послуги, незважаючи на те, що Законом України про Державний бюджет на відповідний рік не були передбачені кошти на ці видатки, адже певне право виникає в особи, а в держави - відповідне цьому праву фінансове зобов`язання, причому не у зв`язку зі згаданим Законом та похідними від нього актами (бюджетний розпис, кошторис тощо), а з нормативно-правового акту, що регулює відносини між особою та державою у певній сфері суспільних відносин.

Судом відхиляються доводи скаржника, що Одеська обласна та Болградська районна ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, а тому не обов`язково відповідач має відшкодовувати позивачу витрати на пільги з оплати послуг зв`язку.

За положеннями ч. 1 ст. 10 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні саме сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Натомість відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.

Тобто саме сільські, селищні, міські ради згідно вищевказаного закону представляють відповідні територіальні громади, їх інтереси, а не обласні та районні ради. Оскільки обласні та районні ради представляють спільні інтереси територіальних громад, відповідно наявність у останніх повноважень представляти спільні інтереси територіальних громад не наділяє їх обов`язком відшкодовувати витрати позивача з надання послуг зв`язку на пільгових умовах.

Положеннями п. 3. та п.4 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право па пільги, що затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 №117 передбачено, що систематизація інформації з реєстру та забезпечення її використання для розрахунку розміру пільг та їх виплати є обов`язком структурних підрозділів з питань соціального захисту населення. Вони вправі отримувані дані від надавачів послуг та надавати їм інформацію, що міститься в Реєстрі.

Отже, звіряння інформації, одержаної від надавача послуг, є обов`язком відповідача в силу того, що на нього покладено обов`язок розрахунку розміру пільг та їх надання.

Пункт 11 вказаного Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги зобов`язував уповноважені органи, в т.ч. і виконавчі органи з питань соціальною захисту населення міських рад, складати акти звіряння розрахунків за надані пільговикам послуги згідно з формою "3-пільга".

Як з`ясовано судом, у супровідних листах, які направлялись на поштову адресу відповідача, зазначалася помісячна сума вказаних розрахунків на відшкодування вищевказаних витрат, кількість абонентів-пільговиків.

Натомість матеріали справи не містять жодного доказу того, що Болградська міська рада Одеської області після отримання листів від позивача із повідомленнями про необхідність здійснення відшкодування зверталась до позивача із повідомленням про необхідність підготувати документацію у іншому форматі чи згідно інших вимог законодавства.

Таким чином, скасування певних форм звітності без подальшого запровадження інших, та за умов чинності обов`язку з проведення звіряння між позивачем і відповідачем для цілей проведення розрахунків з відшкодування та повноважень останнього з ведення та актуалізації відомостей щодо пільговиків відповідної територіальної громади, обумовлює висновок суду про відповідність поведінки позивача з надання відповідачу відомостей про надані ним послуги пільговикам у спірний період принципу справедливості, добросовісності і розумності (п.6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), достовірність яких відповідачем належними і допустимим доказами не спростована.

Отже, враховуючи те, що право на пільги щодо послуг зв`язку визначено, зокрема, Законом України "Про телекомунікації" (чинним станом на момент виникнення спірних правовідносин), Законом України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", ті обставини, що постанова Кабінету Міністрів втратила чинність, і відсутній механізм відшкодування наданих послуг зв`язку, жодним чином не впливають на висновок суду щодо необхідності виконання зобов`язань, які випливають із закону.

Крім того, судом відхиляються доводи відповідача, що необхідною умовою для відшкодування вартості наданих пільг є наявність прямої вимоги законодавства або укладеного договору, а договір між позивачем і міськрадою не уклався, так само відсутні відповідні законодавчі норми, що зобов`язують відповідача відшкодувати вартість пільг за надані телекомунікаційні послуги.

Адже чинне законодавство України не передбачає обов`язкової наявності договірних відносин сторін для здійснення відшкодування витрат за послуги, надані пільговим категоріям громадян, оскільки зобов`язання сторін у даній справі виникають безпосередньо із вище перелічених нормативних актів і не залежать від волевиявлення постачальників послуг та відповідних органів.

При цьому відсутність укладеного між сторонами договору на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян, не впливає на обумовленість виникнення зазначених зобов`язань з положень законів України та відсутністю умови про обов`язковість укладення такого договору з положень законодавства, що узгоджується із ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України та ч.3 ст. 11 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського кодексу України та ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Надання телекомунікаційних послуг пільговій категорії громадян є обов`язком позивача, а надання пільг ґрунтується на принципі відшкодування витрат підприємствам, які надають послуги пільговим категоріям громадян. При цьому зобов`язання сторін виникають безпосередньо із законів України і не залежать від їх бажання, а обов`язок оператора послуг з надання таких пільг не перебуває у залежності від наявності бюджетних коштів для відшкодування відповідних витрат, а визначається виключно статусом та запитом відповідної категорії споживачів.

Пільги, що передбачають надання позивачем послуги зв`язку відповідним категоріям населення, визначені Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Законом України "Про жертви нацистських переслідувань", Законом України "Про охорону дитинства", Законом України від "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист", гарантовані державою та мали бути основою для розрахунку видатків і формування відповідних бюджетів. Вказаний висновок також узгоджується із положеннями ч.6 ст.48 Бюджетного кодексу України, згідно із якими бюджетні зобов`язання щодо пільг з послуг зв`язку (в частині абонентної плати за користування квартирним телефоном), на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються Казначейством України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

Видатки з фінансування пільг з наданням послуг зв`язку за змістом ст. 82, ст.83 Бюджетного кодексу України відносяться до видатків бюджету місцевого самоврядування і трансферти з Державного бюджету є лише одним з можливих засобів забезпечення видатків місцевого бюджету. Отже, обставина наявності/відсутності субвенції державного бюджету на фінансування відповідних видатків місцевих бюджетів не впливає у спірних правовідносинах з оператором зв`язку ані на його право на отримання відповідних відшкодувань, ані на джерело таких відшкодувань кошти місцевого бюджету. В свою чергу питання надання відповідних субвенцій для фінансування видатків місцевого бюджету є вже аспектом міжбюджетних відносин між відповідними органами суб`єктів владних повноважень, стороною яких позивач не є.

Таким чином, складання проекту відповідного місцевого бюджету згідно положень Закону України «Про місцеве самоврядування» покладено саме на відповідача.

В даному випадку право позивача на отримання компенсації вартості телекомунікаційних послуг, наданих ним своїм абонентам пільговим категоріям споживачів, підлягає реалізації і захисту, незважаючи на те, що в місцевому бюджеті не були передбачені видатки на ці потреби, оскільки фінансові зобов`язання держави виникли із законодавства, яким унормовано надання соціальних пільг визначеним законодавчо особам, а також з нормативно-правових актів, якими встановлено порядок здійснення розрахунків з постачальниками, зокрема, телекомунікаційних послуг таким категоріям споживачів.

Судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем відшкодовано витрати у сумі 37591,28 грн. за надані Акціонерного товариства Укртелеком, в особі Одеської філії Акціонерного товариства Укртелеком телекомунікаційні послуги пільговій категорії громадян.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновками викладеними судом першої інстанції стосовно необхідності відповідачу в силу закону відшкодувати позивачу за рахунок бюджетних коштів понесені ним витрати, оскільки телекомунікаційні послуги на пільгових умовах позивачем надано не з власної ініціативи, а на виконання імперативних законодавчих вказівок щодо цього.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Частиною 1-3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, аргументи, викладені позивачем у відзиві на апеляційну скаргу про заперечення доводів апеляційної скарги є такими, що відповідають встановленим обставинам по справі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставин по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга Болградської міської ради Одеської області підлягає залишенню без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 07.04.2023 у справі №916/429/23 - без змін.

Судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 236, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Болградської міської ради Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 07.04.2023 у справі №916/429/23- залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 07.04.2023 у справі №916/429/23 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя: Н.М. Принцевська

Судді: Г.П. Разюк

А.І. Ярош