ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" липня 2023 р. Справа№ 910/716/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Шапрана В.В.

Андрієнка В.В.

секретар

судового засідання Рибчич А.В.

за участю

представників: позивача - не з`явилися

відповідача - не з`явилися

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія"

на рішення Господарського суду м. Києва від 18.11.2022 р. (повний текст складено 02.12.2022 р.)

у справі № 910/716/22 (суддя - Мельник В.І.)

за позовом Приватного підприємства "Транс Логістик"

до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія"

про стягнення 42505,22 грн

та за зустрічним позовом Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія"

до Приватного підприємства "Транс Логістик"

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року Приватне підприємство "Транс Логістик" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" про стягнення 20725,99 грн інфляційних втрат, 6685,80 грн 3% річних та 15093,43 грн пені.

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що відповідач в порушення умов укладеного договору добровільного страхування наземного транспорту № 078999/920/190001043 від 16.07.2019 р. здійснив виплату страхового відшкодування з порушенням строків.

У лютому 2022 року Приватне акціонерне товариство "Українська пожежно-страхова компанія" звернулось до Господарського суду м. Києва із зустрічним позовом до Приватне підприємство "Транс Логістик" про визнання недійсним договору добровільного страхування наземного транспорту № 078999/920/190001043 від 16.07.2019 р. в частині страхування транспортного засобу MAN TGM 18.240, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Вимоги позивача за зустрічним позовом обгрунтовані тим, що умови укладеного між сторонами договору не відповідають вимогам ст. ст. 6, 16 Закону України «Про страхування».

Рішенням Господарського суду м. Києва від 18.11.2022 р. у справі № 910/716/22 позов Приватного підприємства "Транс Логістик" задоволено повністю, у задоволенні зустрічного позову Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Приватне акціонерне товариство "Українська пожежно-страхова компанія" подало апеляційну скаргу (безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду), у якій просить скасувати оскаржуване рішення суду, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) посилається на те, що сплив терміну, пов`язаного з виплатою страхового відшкодування, розпочався не за умовами договору, а у зв`язку з прийняттям Господарським судом м. Києва рішення від 18.03.2021 р. у справі № 910/131/21. Як наслідок, судом невірно застосовано п. 11.4.9 договору страхування, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення про стягнення штрафних санкцій за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке страховиком не допускалося.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 09.01.2023 р. апеляційну скаргу у справі № 910/716/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Буравльов С.І. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Шапран В.В., Андрієнко В.В.

На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/201/23 від 16.01.2023 р. у зв`язку з перебуванням судді Шапрана В.В. на лікарняному призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/716/22.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2023 р. апеляційну скаргу у справі № 910/716/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Буравльов С.І. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Пашкіна С.А., Андрієнко В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.01.2023 р. відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" на рішення Господарського суду м. Києва від 18.11.2022 р. до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи № 910/716/22.

До суду 06.02.2023 р. надійшли матеріали справи № 910/716/22.

На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/1325/23 від 10.04.2023 р. у зв`язку з звільненням судді ОСОБА_1 з посади судді Північного апеляційного господарського суду у відставку призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/716/22.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи Північного апеляційного господарського суду від 10.04.2023 р. апеляційну скаргу у справі № 910/716/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Буравльов С.І. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Шапран В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.04.2023 р. було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія", зупинено дію рішення Господарського суду м. Києва від 18.11.2022 р. у справі № 910/716/22 та призначено справу № 910/716/22 до розгляду на 30.05.2023 р.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.05.2023 р. було відкладено розгляд справи до 20.06.2023 р.

У судове засідання 20.06.2023 р. представники сторін повторно не з`явилися, хоча повідомлялися належним чином про час і місце розгляду скарги в порядку ч. 4 ст. 122 ГПК України через оголошення на офіційному вебсайті судової влади України та електронною поштою відповідно до ч. ч. 6, 7, 8 ст. 120 ГПК України, що підтверджується довідками про доставку електронного листа та повідомленням про вручення ПП «Транс Логістик» поштового відправлення.

08.06.2023 р. від Приватного підприємства «Транс Логістик» надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника.

Доказів поважності відсутності представника відповідача суду не надано.

Також у матеріалах справи відсутні докази про те, що представник відповідача був позбавлений можливості через будь-які перешкоди бути присутнім у судовому засіданні.

При цьому відповідач не наполягав на обов`язковій участі його представника у судовому засіданні, відповідного клопотання від нього не було подано апеляційному суду.

Колегія суддів зазначає, що неявка у судове засідання представників позивача та відповідача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги. Подальше відкладення призведе до безпідставного затягування розгляду скарги, а тому постанова приймається за наявними в справі матеріалами, яких достатньо для повного та об`єктивного розгляду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

16.07.2019 р. між Приватним підприємством «Транс Логістик» (далі - страхувальник) та Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» (далі - страховик) було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 078999/920/190001043 від 16.07.2019 р. (далі - договір).

28.07.2020 р. о 12 год. 05 хв. на а/д Т0403, 41 км+700 м, водій Приватного підприємства «Транс Логістик» ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «MAN», д.н.з. НОМЕР_1 , не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної дистанції, в результаті чого не впорався з керуванням та здійснив зіткнення з автомобілем Renault Magnum, д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався попереду в попутному напрямку. В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Постановою Комінтернівського районного суду Одеської області від 27.10.2020 р. у справі № 504/3430/20 водій Приватного підприємства «Транс Логістик» ОСОБА_2 був визнаний винним у порушенні ст. 124 КУпАП.

05.08.2020 р., на виконання п. 12.5 договору, Приватне підприємство «Транс Логістик» направило на адресу Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" рахунок № ODN_TEF-2052015, який був наданий офіційним сервіс-партнером МАN в України Одеська філія Товариства з обмеженою відповідальністю «Технофорум», що є офіційним дилером автомобільної марки МАN, в якому визначена вартість ремонту автомобіля після ДТП у розмірі 222860,09 грн.

Відповідач вказаний рахунок не оплатив.

19.11.2020 р. Приватне підприємство «Транс Логістик» перерахувало Товариству з обмеженою відповідальністю «Технофорум» 222860,09 грн за ремонт автомобіля, що підтверджується платіжним дорученням № 46748.

05.01.2021 р. Публічне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» направило на адресу Приватного підприємства «Транс Логістик» лист № 3908/18 про відмову у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з відсутністю акту огляду автомобіля перед укладенням договору страхування.

Не погодившись з вищевказаною відмовою, Приватне підприємство «Транс Логістик» звернулося до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 18.03.2021 р., залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 р. у справі № 910/131/21, позовні вимоги були задоволені повністю, стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" 222860,09 грн страхового відшкодування.

На виконання вказаного рішення суду приватний виконавець Шарков О.О. платіжним дорученням № 3809 від 05.01.2022 р. здійснив на користь позивача погашення страхового відшкодування у розмірі 226202,99 грн.

Спір у справі виник у зв`язку з тим, що відповідач за первісним позовом, на думку позивача за первісним позовом, лише 05.01.2022 р. здійснив повний розрахунок на виконання цього рішення, у зв`язку з чим йому нараховано інфляційні втрати, 3% річних та пеню. В свою чергу, позивач за зустрічним позовом вказує на те, що договір добровільного страхування укладений з порушенням вимог ст. ст. 6 та 16 Закону України "Про страхування", оскільки при його укладенні страхувальником не виконано обов`язку щодо надання страховику транспортного засобу для огляду та складання відповідного акту огляду транспортного засобу.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

У відповідності до ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

Частинами 1, 3 та 5 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Як передбачено ст. 6 та 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є не обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 354 ГК України за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній страхувальником у договорі страхування, а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів громадян та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати громадянами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Статтею 4 Закону України "Про страхування" визначено, що майнові інтереси, які пов`язані із володінням, користуванням і розпорядженням майном, а також інтереси, пов`язані з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі (страхування відповідальності) віднесені до об`єктів страхування.

З матеріалів справи вбачається, що стягнення страхового відшкодування в розмірі 222860,09 грн, у зв`язку з простроченням сплати якого Приватним підприємством "Транс Логістик" заявлено первісні позовні вимоги в даній справі, було предметом розгляду у справі № 910/131/21.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.05.2018 р. у справі № 922/2391/16 та від 30.08.2022 р. у справі № 904/1427/21.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про страхування" страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

Згідно з п. 11.4.9 частини ІІ договору страхування передбачено, що страховик зобов`язаний прийняти рішення про виплату (скласти страховий акт) страхового відшкодування, або прийняти рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування в термін не пізніше 5 робочих днів від дати отримання страховиком всіх необхідних документів, зазначених в розділі 13 частини ІІ договору, що підтверджують факт настання страхового випадку та розмір збитків.

За ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як було встановлено вище, листом № 3908/18 від 05.01.2021 р. Приватне акціонерне товариство "Українська пожежно-страхова компанія" відмовило Приватному підприємству «Транс Логістик» у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з відсутністю акту огляду транспортного засобу.

У рішенні Господарського суду м. Києва від 18.03.221 р. у справі № 910/131/31 судом було встановлено, що вказана відмова відповідача за первісним позовом виплатити суму страхового відшкодування була необґрунтованою, а отже такою, що підлягала задоволенню шляхом виплати страхового відшкодування в сумі 222860,09 грн.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 15.12.2021 р. у справі № 910/4908/21, зі змісту ст. ст. 526, 599, 611 та 625 ЦК України вбачається, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за час прострочення. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З огляду на встановлені вище обставини справи, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що Приватне акціонерне товариство "Українська пожежно-страхова компанія" є таким, що прострочило виконання зобов`язання з виплати суми страхового відшкодування у розмірі 222860,09 грн з моменту направлення відповідачем листа про відмову у виплаті страхового відшкодування, тобто з 05.01.2021 р.

За прострочення виконання грошового зобов`язання позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 20725,99 грн інфляційних втрат за період з січня 2021 року по листопад 2021 року та 6685,80 грн 3% річних за період з 06.01.2021 р. по 05.01.2022 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу, не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.04.2019 р. у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 р. у справі № 924/312/18, від 05.07.2019 р. у справі № 905/600/18.

Отже враховуючи те, що матеріалами справи підтверджується факт порушення відповідачем строків оплати, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 20725,99 грн інфляційних втрат за період з січня 2021 року по листопад 2021 року та 6685,80 грн 3% річних за період з 06.01.2021 р. по 05.01.2022 р. підлягають задоволенню, оскільки є обґрунтованими, їх розмір є арифметично правильним.

Також позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 15093,43 грн пені за період з 06.01.2021 р. по 06.07.2021 р.

Задовольняючи позовні вимоги в цій частині, місцевий суд дійшов висновку про їх обґрунтованість.

Однак колегія суддів не погоджується з таким висновком місцевого суду з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що строк дії договору добровільного страхування наземного транспорту № 078999/920/190001043 від 16.07.2019 р. закінчився 17.07.2020 р. (п. 10 договору).

Вбачається, що позивачем нараховано пеню за період з 06.01.2021 р. по 06.07.2021 р., тобто після закінчення строку дії укладеного договору.

За змістом ст. ст. 546, 549, 550 ЦК України неустойка (пеня) за своєю правовою природою є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання, а відтак може нараховуватися лише в межах погодженого сторонами строку дії договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 р. у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 р. у справі № 202/4494/16-ц.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку по те, що вимога позивача про стягнення з відповідача 15093,43 грн пені за період з 06.01.2021 р. по 06.07.2021 р. є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Щодо вимог зустрічного позову Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" про визнання недійсним договору добровільного страхування наземного транспорту № 078999/920/190001043 від 16.07.2019 р., колегія суддів зазначає наступне.

Так, в обґрунтування недійсності договору в частині страхування вказаного транспортного засобу Приватне акціонерне товариство "Українська пожежно-страхова компанія" посилається на те, що договір укладений з порушенням вимог ст. ст. 6 та 16 Закону України "Про страхування", оскільки при його укладенні страхувальником не виконано обов`язку щодо надання страховику транспортного засобу для огляду та складання відповідного акту огляду транспортного засобу.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме:

- зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

В силу приписів ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Частиною 1 статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Як було зазначено вище, підпунктом 16.1.11 п. 16.1 договору страхування однією з підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування визначено відсутність акту огляду, завіреного підписом та печаткою представника страховика, що засвідчує факт проведення огляду та фотографування ТЗ (у редакції додатку №2 до договору "Протокол розбіжностей").

Пунктом 8.2 Правил добровільного страхування наземного транспорту (крім залізничного) від 31.03.2009 р., затверджених Головою правління АТ "УПСК" (далі - Правила), передбачено, що для укладення договору страхування страхувальник пред`являє страховику такі документи: документ про реєстрацію ТЗ, документ що підтверджує вартість ТЗ (довідка-рахунок, митна декларація тощо), документ, що підтверджує вартість додаткового обладнання. Страхувальник-фізична особа надає паспорт, ідентифікаційний код, а юридична особа - довідку з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України Державного комітету статистики України. Якщо страхувальник не є власником ТЗ, він також повинен пред`явити документ, що надає йому право користування цим ТЗ.

Пунктом 8.3 Правил визначено, що при страхуванні ТЗ, перед укладанням, поновленням чи зміною умов договору страхування страхувальник зобов`язаний надати страховику ТЗ та додаткове обладнання для огляду.

Колегія суддів вказує на те, що недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

При цьому, відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Також, необхідно з урахуванням приписів ст. 215 ЦК України та ст. 207 ГК України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом, і оспорювані, тобто які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї зі сторін або іншої заінтересованої особи, прокурора.

За таких обставин, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту ст. ст. 15 та 16 ЦК України, ст. 20 ГК України та приписів ГПК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Згідно зі ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Як було зазначено вище, предметом договору добровільного страхування наземного транспорту № 078999/920/190001043 від 16.07.2019 р. є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням визначеним у частині 1 договору наземним транспортним засобом та стаціонарно встановленим на ньому додатковим обладнанням.

Обґрунтовуючи відмову у виплаті страхового відшкодування за шкоду, заподіяну транспортному засобу, відповідач за первісним позовом посилався на те, що страхувальник при укладенні договору страхування не надав страховику вказаного транспортного засобу для огляду та фотографування в момент укладення договору страхування, а тому через невиконання такого обов`язку акту огляду вказаного транспортного засобу страховиком отримано не було, що є підставою для відмови від здійснення страхової виплати.

Відповідно до ч. ч. 1 та 4 ст. 18 Закону України "Про страхування" при укладанні договору страхування страховик має право запросити у страхувальника баланс або довідку про фінансовий стан, підтверджені аудитором (аудиторською фірмою), та інші документи, необхідні для оцінки страховиком страхового ризику. Договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування. Договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування.

При цьому, чинне законодавство не забороняє страховику відмовити особам, які до нього звертаються, в укладенні договору страхування, зокрема, у разі відмови в наданні транспортного засобу для огляду. У зв`язку з цим, оскільки сам по собі факт ненадання страхувальником на огляд ТЗ виключає можливість страховика встановити відповідні пошкодження, що вже існують на час укладення договору та які не відносяться до страхового випадку, що може настати в майбутньому, тому Приватне акціонерне товариство "Українська пожежно-страхова компанія" вправі було відмовити в укладенні договору добровільного страхування такого не оглянутого транспортного засобу. Тобто, страховик мав всі підстави не укладати договір до моменту складання акту, але не зробив цього.

Крім цього, на виконання умов укладеного договору, що сторонами не заперечується, відповідачем за первісним позовом отримувалися відповідні страхові платежі.

У постанові Верховного Суду від 10.04.2019 р. у справі № 390/34/17 зроблено висновок про те, що добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Цей висновок також був застосований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 р. у справі № 461/9578/15-ц.

Як вбачається з зустрічної позовної заяви та не заперечується відповідачем за первісним позовом, останнім було отримано страхові платежі за договором страхування транспортного засобу, жодних заперечень при отриманні вищевказаних страхових платежів в частині того, що відсутній акт огляду автомобіля, відповідачем за первісним позовом не заявлялося.

Частиною 1 статті 16 Закону України "Про страхування" встановлено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Статтею 982 ЦК України визначено, що істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.

Як зазначає відповідач за первісним позовом, відповідно до п. 8.1 Правил договір страхування укладається на підставі письмової заяви страхувальника на страхування ТЗ. При заповненні бланку заяви страхувальник зобов`язаний відповісти на всі запитання, зазначені в заяві. Розмір страхового платежу визначається на підставі інформації, зазначеної в заяві. Заповнення заяви не зобов`язує страхувальника та страховика укладати договір страхування. Не допускається укладання договору страхування на підставі усної заяви. Обов`язковою умовою є огляд страховиком ТЗ. У разі, якщо окремі умови договору страхування не узгоджуються із положеннями цих правил - застосовуються умови, визначені сторонами договору страхування.

Суд зазначає, що обов`язок надати транспортний засіб для огляду був визначений не договором страхування, а Правилами. При цьому, відповідно до ст. 989 ЦК України та ст. 21 Закону України "Про страхування" обов`язки страхувальника визначаються законом та умовами договору. Поряд з цим, за договором такий обов`язок як надання транспортного засобу для огляду перед укладанням договору та складання акту прямо не покладений на страхувальника (для порівняння у п. 11.2.17 договору встановлений такий обов`язок надати для огляду після виплати страхового відшкодування). При цьому, у пп. 16.1.11 договору вказано, що акт огляду повинен містити підпис та печатку саме представника страховика. Отже, за умовами договору підписання акту огляду транспортного засобу залежить від страховика, а не навпаки.

Однак, відповідач за первісним позовом не надав суду належних доказів, які б підтверджували, що останнім вчинялися будь-які дії в частині огляду транспортного засобу, оскільки такі дії залежить від страховика, а не від страхувальника.

При цьому, Правила добровільного страхування наземного транспорту (крім залізничного), затверджені Акціонерним товариством "Українська пожежно-страхова компанія" 31.03.2009 р., не відносяться до актів цивільного законодавства, а тому порушення самим же страховиком його ж правил не є підставою для визнання договору недійсним.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивача за зустрічним позовом про визнання недійсним договору добровільного страхування наземного транспорту № 078999/920/190001043 від 16.07.2019 р. є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77, 78 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Як передбачено ч. 1 ст. 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення були неповно з`ясовані обставини справи та порушені норми матеріального права, а тому рішення Господарського суду м. Києва від 18.11.2022 р. у справі № 910/716/22 підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову Приватного підприємства "Транс Логістик" та відмову у зустрічному позові Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія".

Відповідно до статті 129 ГПК України та, беручи до уваги фактичні обставини виникнення судового спору, витрати по сплаті судового збору необхідно покласти на сторони пропорційно до задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 240 ГПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки під час ухвалення постанови 20.06.2023 р. були відсутні учасники справи, тому датою ухвалення цього судового рішення є дата його повного складення, тобто 18.07.2023 р.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 18.11.2022 р. у справі № 910/716/22 скасувати частково, в іншій частині рішення залишити без змін.

3. Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

« 1. Первісний позов Приватного підприємства «Транс Логістик» задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, буд. 40, код 20602681) на користь Приватного підприємства «Транс Логістик» (52005, смт. Слобожанське, вул. Теплична, 27 С, код 34307753) 20725 (двадцять тисяч сімсот двадцять п`ять),99 грн інфляційних втрат, 6685 (шість тисяч шістсот вісімдесят п`ять),80 грн 3% річних, 1600 (одна тисяча шістсот),02 грн судового збору за подання первісного позову.

3. В іншій частині первісного позову відмовити.

4. У задоволенні зустрічного позову відмовити повністю».

4. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, буд. 40, код 20602681) на користь Приватного підприємства «Транс Логістик» (52005, смт. Слобожанське, вул. Теплична, 27 С, код 34307753) 1351 (одна тисяча триста п`ятдесят одна),50 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Шапран

В.В. Андрієнко