ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" липня 2023 р. Справа№ 910/13574/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Хрипуна О.О.

суддів: Агрикової О.В.

Мальченко А.О.

розглянувши апеляційну скаргу Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського"

на рішення Господарського суду міста Києва від 09.03.2023

у справі № 910/13574/22 (суддя Павленко Є.В.)

за позовом Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського"

до Фізичної особи - підприємця Бахмут Маргарити Леонідівни

про стягнення 43 586,19 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Національний технічний університет України "Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського" (далі Університет, позивач, скаржник) звернувся до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом, посилаючись на неналежне виконання Фізичною особою - підприємцем Бахмут Маргаритою Леонідівною (далі - Підприємець, відповідач) своїх зобов`язань за укладеним між сторонами та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву (далі - Відділення) договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 31 травня 2018 року щодо сплати орендних платежів за користування нерухомим майном, у зв`язку з чим у відповідача утворилася заборгованість у період з липня 2020 року по квітень 2021 року на загальну суму 39 195,46 грн.

Оскільки відповідач взяті на себе за вказаним договором зобов`язання з погашення цієї заборгованості не виконав, позивач, посилаючись на статті 525, 526, 610, 612 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 193, 285, 286 Господарського кодексу України (далі - ГК України), просив суд стягнути з Підприємця вищезазначену суму боргу, а також 3 430,52 грн інфляційних втрат та 960,21 грн трьох процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України в зв`язку з несвоєчасним проведенням розрахунків.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.03.2023 у справі № 910/13574/22 стягнуто з Фізичної особи - підприємця Бахмут Маргарити Леонідівни на користь Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського" 33 596,11 грн основного боргу, 3 430,52 грн інфляційних втрат, 960,21 грн трьох процентів річних та 2 162,28 грн судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції керувався тим, що у порушення приписів чинного законодавства позивач здійснив нарахування ПДВ на суму заборгованості, виходячи зі ставки 40 %, у той час як за висновками суду першої інстанції, обґрунтований розмір заборгованості з орендної плати за спірний період з урахуванням визначеної законодавством ставки ПДВ - 20 %, складає 33 596,11 грн (27 996,76 грн + 5 599,35 грн ПДВ).

Не погодившись з прийнятим рішенням, Національний технічний університет України "Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського" звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 09.03.2023 у справі № 910/13574/22 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, позивач повинен був здійснювати нарахування ПДВ за ставкою 20 % і на належні йому 50 % орендної плати, і на 50 % орендної плати, що підлягає перерахуванню до державного бюджету. Нарахування ПДВ на 50 % орендної плати, що підлягає перерахуванню до державного бюджету, Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву окремо не здійснювалось.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.04.2023 апеляційну скаргу Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.03.2023 у справі № 910/13574/22 залишено без руху, надавши скаржнику строк не більше десяти днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги.

Своєю ухвалою суд зобов`язав апелянта надати належні докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги у встановленому порядку та розмірі.

01.05.2023 представником Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського" на виконання вимог ухвали Північного апеляційного господарського суду від 14.04.2023 подано до суду платіжне доручення про сплату судового збору за подання апеляційної скарги.

У зв`язку із перебуванням судді Чорногуза М.Г. у відпустці, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.05.2023 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Хрипун О.О., судді: Агрикова О.В., Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.05.2023 прийнято справу № 910/13574/22 до провадження колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Хрипун О.О., судді: Агрикова О.В., Мальченко А.О. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.03.2023 у справі № 910/13574/22. Справу № 910/13574/22 за апеляційною скаргою Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.03.2023 вирішено розглядати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та no. 40760/07 від 15.03.2012).

Згідно зі ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, рішенням Господарського суду міста Києва від 28 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського від 5 лютого 2021 року, в справі № 910/10212/20 за позовом Університету до Підприємця про стягнення 70 657,70 грн встановлено, що 31 травня 2018 року між Відділенням, Університетом та Підприємцем укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, № 8142, за умовами якого Відділення передає, а відповідач приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежитлове приміщення на другому поверсі студентської поліклініки (гуртожиток № 9, кабінет № 64), розташоване за адресою: місто Київ, вулиця Янгеля Академіка, будинок 16/2, загальною площею 23,00 кв.м, що перебуває на балансі позивача. Вартість орендованого майна була визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 30 листопада 2017 року й становила 370 000,00 грн без ПДВ (пункт 1.1 договору).

Вказаним рішенням позов Університету задоволено частково та стягнуто на його користь з Підприємця заборгованість з орендної плати за період з травня 2018 року по червень 2020 року в розмірі 63 808,59 грн, а також 3 250,88 грн пені, 1 367,32 грн штрафу, 1 042,68 грн інфляційних втрат, 1 181,19 грн трьох процентів річних та 2 101,79 грн судового збору.

Відповідно до пункту 1.2. договору майно передається в оренду з метою розміщення аптечного пункту, що реалізує готові ліки.

Згідно з пунктом 2.1. цієї угоди Підприємець вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього правочину та акта приймання-передавання майна.

Пунктом 3.1 договору визначено, що орендна плата визначається на підставі методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 року № 786 (зі змінами) і становить без ПДВ за базовий місяць оренди розрахунку: квітень 2018 року - 4 876,62 грн. Орендна плата за перший місяць оренди - травень 2018 року, встановлюється шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за травень місяць 2018 року.

Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством (пункт 3.2 договору).

За умовами пункту 3.3 договору орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Оперативна інформація про індекси інфляції, розраховані Державною службою статистики України, розміщується на веб-сайті Фонду державного майна України.

Згідно з положеннями пункту 3.6. договору орендна палата перераховується до державного бюджету та Університету в співвідношенні 50% до 50% щомісяця не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, з урахуванням щомісячного індексу інфляції відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України, і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Орендна плата, перерахована несвоєчасно або не у повному обсязі, підлягає індексації й стягується до бюджету та на користь позивача у визначеному пунктом 3.6 співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату її нарахування від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати (пункт 3.7 договору).

Якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, Підприємець також сплачує штраф у розмірі 3 % від суми заборгованості (пункт 3.8. договору).

Відповідно до пункту 3.11 договору, у разі припинення (розірвання) за згодою сторін цієї угоди, відповідач сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передавання включно. Закінчення строку дії договору не звільняє Підприємця від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, ураховуючи санкції, до державного бюджету та на користь Університету.

Згідно з пунктом 5.3. вказаної угоди Підприємець зобов`язався своєчасно й у повному обсязі сплачувати орендну плату до державного бюджету та позивачу (у платіжних дорученнях, які оформлює орендар, вказується "призначення платежу" за зразком, який надає орендодавець листом при укладенні договору оренди).

Відповідно до пункту 10.1., 10.2. договору його укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 31 травня 2018 року до 13 квітня 2021 року включно. Умови цього договору зберігають силу протягом усього строку його дії, у тому числі у випадках, коли після його укладення законодавством установлено правила, що погіршують становище відповідача, а в частині зобов`язань Підприємця щодо орендної плати - до виконання цих зобов`язань.

Пунктом 10.4. договору передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були ним передбачені, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього договору.

Однією з підстав припинення договору є закінчення строку його дії (підпункт 10.6.1. пункту 10.6. спірного правочину).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28 вересня 2020 року в справі № 910/10212/20 встановлено, що 31 травня 2018 року між Відділенням, Підприємцем та Університетом підписано уповноваженими представниками вказаних юридичних осіб та скріплено їх печатками акт приймання-передавання відповідачу обумовленого договором нерухомого майна.

У межах справи № 910/13574/22 судом встановлено, що листом від 20 грудня 2021 року № 30-06/9974 Відділення звернулося до Підприємця, в якому вимагало в зв`язку із закінченням 30 квітня 2021 року договору протягом трьох робочих днів з дня отримання вказаного листа повернути Університету орендоване нерухоме майно, підписати акти прийому-передавання (повернення) та невідкладно сплатити заборгованість з орендної плати в розмірі 5 851,23 грн, а також 2 155,79 грн пені та 42 060,65 грн неустойки.

Однак вказаний лист було залишено відповідачем без відповіді та задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського", колегія суддів дійшла висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Апеляційний господарський суд відзначає, що у поданій апеляційний скарзі Національний технічний університет України "Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського" оскаржує рішення місцевого господарського суду тільки в частині позовних вимог, у яких було відмовлено.

Згідно до ч. 4 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Приписами ч. 3 ст. 277 ГПК України встановлено виключний перелік підстав норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Так, під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення в частині, яка не оскаржується апелянтом.

Стосовно позовних вимог про стягнення 5 599,35 грн боргу, що є предметом апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідності до статті 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права.

Частинами 1, 2, 5 статті 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

За частиною 1 статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (у редакції, чинній на момент укладення договору) закріплено обов`язок орендаря своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Пунктом 3.6. договору передбачено порядок сплати орендної плати з розрахунку 50 % орендної плати - до державного бюджету, а 50 % - Університету.

Як вірно вказано судом першої інстанції, у своїй позовній заяві Університет просить стягнути з Підприємця 39 195,46 грн заборгованості з орендної плати за період з липня 2020 року по квітень 2021 року в розмірі 39 195,46 грн, з яких: 27 996,76 грн - загальний розмір орендної плати за спірний період без ПДВ, 11 198,70 грн - нарахована позивачем сума ПДВ.

Водночас, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо того, що розрахунок позивача є арифметично вірним у частині спірної суми основної заборгованості в розмірі 27 996,76 грн без ПДВ.

У свою чергу, колегія суддів вважає передчасним висновок суду першої інстанції, що у порушення приписів чинного законодавства позивач здійснив нарахування ПДВ на вказану суму, виходячи зі ставки 40 %, з огляду на наступне.

Як зазначалось колегією суддів вище, нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством (пункт 3.2 Договору).

Відповідно до пункту 3.6 Договору орендна плата перераховується до державного бюджету та Позивачу у співвідношенні 50 % до 50 % щомісяця не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним з урахуванням щомісячного індексу інфляції відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Таким чином, за умовами Договору здійснюється розподіл сум орендної плати між державним бюджетом та балансоутримувачем орендованого нерухомого майна.

Відповідно до підпункту "б" пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України (далі - ПК України) об`єктом оподаткування податку на додану вартість є операції платників податку з постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст. 186 ПК України.

Постачання послуг - це будь-яка операція, що не є постачанням товарів, чи інша операція з передачі права на об`єкти права інтелектуальної власності та інші нематеріальні активи чи надання інших майнових прав стосовно таких об`єктів права інтелектуальної власності, а також надання послуг, що споживаються в процесі вчинення певної дії або провадження певної діяльності (підпункт 14.1.185 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Згідно пункту 188.1 статті 188 ПК України, для цілей ПДВ база оподаткування визначається виходячи із ціни договору. Отже, об`єктом оподаткування є базовий розмір місячної суми орендної плати.

Відповідно до підпункту 196.1.15 пункту 196.1 статті 196 ПК України не є об`єктом оподаткування податком на додану вартість операції з оплати орендної плати чи концесійного платежу за договорами відповідно оренди чи концесії цілісного майнового комплексу державного чи комунального підприємства (його структурного підрозділу), якщо орендодавцями чи концесієдавцями за договорами виступають органи державної влади чи органи місцевого самоврядування, а платежі відповідно до закону зараховуються до Державного бюджету України або місцевого бюджету.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" суб`єктами орендних відносин є: орендар, орендодавець, балансоутримувач.

Частиною другою статті 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що орендодавцями, зокрема, щодо єдиних майнових комплексів, нерухомого майна (будівель, споруд, їх окремих частин), а також майна, що не увійшло до статутного капіталу, що є державною власністю (крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та національних галузевих академій наук, а також майна, пю належить вищим навчальним закладам та/або науковим установам, що надається в оренду науковим паркам та їхнім партнерам, та інших випадків, передбачених галузевими особливостями оренди майна) є Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва.

Відповідно до пункту 17 Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (діючої на час виникнення спірних правовідносин) у разі коли орендодавцем майна є Фонд державного майна, його регіональне відділення чи представництво, орендна плата спрямовується:

- за цілісні майнові комплекси державних підприємств - до державного бюджету;

- за нерухоме майно державних підприємств, установ, організацій - 70 % орендної плати до державного бюджету, 30% державному підприємству, організації, на балансі яких перебуває це майно;

- за майно, що не ввійшло до статутного фонду господарського товариства, створеного у процесі приватизації (корпоратизації), - до. державного бюджету.

У разі оренди майна бюджетних установ орендна плата спрямовується до державного бюджету в розмірі, встановленому Бюджетним кодексом України.

Таким чином, якщо об`єктом договору оренди виступає цілісний майновий комплекс державного підприємства (його структурного підрозділу), орендодавцем за договором виступає орган державної влади і орендна плата повністю спрямовується до Державного бюджету України, то операції з оплати орендної плати за надане в оренду державне майно не є об`єктом оподаткування податком на додану вартість.

У разі недотримання хоча б однієї з перелічених умов операція зі сплати орендної плати за надане в оренду державне чи комунальне майно підлягає обкладенню ПДВ у загальновстановленому порядку за ставкою 20 % (лист ДФСУ від 03.02.2016 № 2216/6/99-99-19-03-02-15).

Як було зазначено вище, за Договором відповідачу було надане в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежитлове приміщення на другому поверсі студентської поліклініки (гуртожиток № 9 кабінет № 64) розташоване за адресою: м. Київ, вул. Янгеля Академіка, 16/2, загальною площею 23,00 кв. м, що перебуває на балансі позивача.

Відповідно до пункту 3.6 Договору орендна плата перераховується до державного бюджету та позивачу у співвідношенні 50 % до 50 % щомісяця не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним з урахуванням щомісячного індексу інфляції відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Враховуючи зазначене, операція зі сплати орендної плати за надане відповідачу у оренду державне майно підлягає оподаткуванню податком на додану вартість.

Згідно пункту 188.1 статті 188 ПК України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку, який нараховується відповідно до підпунктів 213.1.9 і 213.1.14 пункту 213.1 статті 213 цього Кодексу, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

При цьому база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг, база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче звичайних цін, а база оподаткування операцій необоротних активів не може бути нижче балансової (залишкової) вартості за даними бухгалтерського обліку, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - із звичайної ціни), за винятком:

- товарів (послуг), ціни на які підлягають державному регулюванню;

- газу, який постачається для потреб населення;

- електричної енергії, ціна на яку склалася на ринку електричної енергії.

Отже, вся сума орендної плати за договором оренди державного майна є базою оподаткування податком на додану вартість.

Відтак, орендодавець на дату виникнення податкових зобов`язань з податку на додану вартість відповідно до пункту 201.10 статті 201 ПК України зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну із сумою податку на додану вартість, виходячи з повного розміру орендної плати (незалежно від того, що ця сума підлягає розподілу), зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

З урахуванням пункту 194.1.1 статті 194 ПК України податок становить 20 відсотків бази оподаткування та додається до ціни товарів/послуг.

У листі Державної податкової адміністрації України № 11098/7/16-1517-01 від 04.06.2007, за результатами розгляду листа стосовно питання податкового обліку операцій оренди майна держпідприємств, орендодавцем якого виступає, зокрема, Фонд держмайна України, роз`яснено, що на дату виникнення податкових зобов`язань підприємство виписує податкову накладну на повну вартість орендної плати, де окремим рядком повинна бути виділена сума ПДВ, яка становить 20 % бази оподаткування, та додається до вартості орендної плати. Орендар на підставі податкової накладної та за умови фактичного списання коштів з банківського рахунку в рахунок оплати за користування майном включає суму ПДВ до складу податкового кредиту. У зв`язку з тим, що за вказівками Фонду держмайна України орендар самостійно направляє частки орендної плати безпосередньо до бюджету та підприємству, то таке підприємство, на балансі якого знаходиться орендоване майно, платіжні документи оформляє окремо на частину вартості орендної плати з урахуванням ПДВ та окремо на суму ПДВ, яка припадає на частину орендної плати, що орендарем безпосередньо перераховується до бюджету.

Таким чином, податкові зобов`язання з податку на додану вартість виникають у підприємства/організації-балансоутримувача.

Отже, з вищевикладеного колегією суддів вбачається, що позивач повинен був здійснювати нарахування ПДВ за ставкою 20 % і на належні йому 50 % орендної плати, і на 50 % орендної плати, що підлягає перерахуванню до державного бюджету. Нарахування ПДВ на 50 % орендної плати, що підлягає перерахуванню до державного бюджету, Регіональним відділенням Фонду Фонду державного майна України по м. Києву окремо не здійснювалось.

Так, якщо об`єктом оренди є нерухомість державних підприємств, то орендар повинен оформити три платіжних документи (лист ДПАУ від 04.06.2007 № 11098/7/16-1517-01): один на перерахування до бюджету 70 % суми орендної плати без урахування ПДВ; другий на перерахування держпідприємству 30 % суми орендної плати з урахуванням ПДВ; третій на перерахування держпідприємству суми ПДВ, яка припадає на частину орендної плати перерахованої до бюджету. Держпідприємство на дату першої події нараховує податкове зобов`язання та виписує орендарю податкову накладну на всю суму орендної плати.

Зважаючи на викладене, а також враховуючи умови Договору, у відповідача існує обов`язок сплатити позивачу 50 % орендної плати включаючи ПДВ із 50 % орендної плати, а також ПДВ із 50 % орендної плати, що підлягає сплаті до бюджету.

Враховуючи зазначене, із вищевикладеного вбачається, що позивач нараховував податок на додану вартість та виписував податкову накладну на всю суму орендної плати, передбачену Договором. Згідно пункту 3 Договору орендна плата перераховується до державного бюджету та позивачу у співвідношенні 50 % до 50 %. Відповідно до наведеного, за період з липня 2020 року по квітень 2021 року відповідач повинен був сплатити позивачу орендну плату в розмірі 33 596,11 грн (з урахуванням ПДВ), а також ПДВ в сумі 5 599,35 грн із 50 % орендної плати (27 996,76 грн) що підлягала сплаті до бюджету.

Відтак, позивач правомірно нарахував відповідачу за період з липня 2020 року по квітень 2021 року заборгованість по орендній платі разом з ПДВ із 50 % орендної плати, а також ПДВ із 50 % орендної плати, що підлягає сплаті до бюджету. Відповідно, сума основного боргу складає 39 195,46 грн та включає 11 198,70 грн ПДВ за ставкою 20 %, що було нараховано на всю орендну плату (50 % орендної плати позивачу і 50 % орендної плати до державного бюджету).

Натомість, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції зробив передчасний висновок щодо ставки ПДВ 40 % та відмовив у задоволенні позову в частині стягнення 5 599,35 грн, що складає ПДВ за ставкою 20 % на суму орендної плати 27 996,76 грн, що підлягала сплаті до державного бюджету, у зв`язку із чим рішення суду підлягає скасуванню у відповідній частині.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, № 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено при нез`ясуванні обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права (ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України), у зв`язку з чим на підставі п. 1-4 ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України оскаржуване рішення підлягає скасуванню у оскаржуваній частині, з прийняттям нового рішення про повне задоволення позовних вимог.

У зв`язку з наявністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.03.2023 у справі № 910/13574/22 - задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.03.2023 у справі № 910/13574/22 - скасувати, виклавши резолютивну частину у наступній редакції:

"Стягнути з Фізичної особи - підприємця Бахмут Маргарити Леонідівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського" (03056, м. Київ, просп. Берестейський (Перемоги), буд. 37; ідентифікаційний код 02070921) 39 195 (тридцять дев`ять тисяч сто дев`яносто п`ять) грн 46 коп. основного боргу, 3 430 (три тисячі чотириста тридцять) грн 52 коп. інфляційних втрат, 960 (дев`ятсот шістдесят) грн 21 коп. трьох процентів річних та 2481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) грн 28 коп. судового збору. "

3. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Бахмут Маргарити Леонідівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського" (03056, м. Київ, просп. Берестейський (Перемоги), буд. 37; ідентифікаційний код 02070921) 3 721 (три тисячі сімсот двадцять одну) грн. 50 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

5. Справу №910/13574/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в порядку, визначеному ст.ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.О. Хрипун

Судді О.В. Агрикова

А.О. Мальченко