ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" червня 2023 р. Справа№ 910/2265/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Станіка С.Р.

за участю секретаря судового засідання Сабалдаш О.В.

за участю представників згідно протоколу судового засідання від 29.06.2023

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2022 (повний текст складено та підписано 03.08.2022)

у справі № 910/2265/22 (суддя Гулевець О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда електрик Україна»

до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон»

про стягнення 409 573,15 грн

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда електрик Україна» (дала - позивач, ТОВ «Підприємство «Тавріда електрик Україна») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - відповідач, АТ «КБ «Приватбанк») про стягнення 409 573, 15 грн.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, яке встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 26.07.2017 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017 у справі № 910/8780/17, у зв`язку із чим нараховано 3% річних у розмірі 172 207,51 грн та інфляційні втрати у розмірі 237 365,64 грн.

Короткий зміст заперечень проти позову

Відповідач у відзиві на позову заяву заперечував проти задоволення позовних вимог до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» посилаючись на неналежного відповідача у даній справі, оскільки у АТ КБ «Приватбанк» відсутній обов`язок із сплати на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних з огляду на перехід такого обов`язку до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - третя особа, ТОВ «ФК «Фінілон») на підставі договору про переведення боргу №б/н від 18.11.2014.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.08.2022 позов задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда електрик Україна» 3% річних у розмірі 171 583,57 грн, інфляційні втрати у розмірі 237 365,64 грн та судовий збір у розмірі 6134,24 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що обов`язок у Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» сплатити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда електрик Україна» основної заборгованості в сумі 6 000 000, 00 грн; відсотків в сумі 1 110 000,00 грн; пені в сумі 8 181,37 грн; 3 % річних в сумі 80 060,55 грн; інфляційні втрати в сумі 280 845,00 грн; витрати по сплаті судового збору в сумі 112 186,30 грн за розгляд справи в суді першої інстанції та судовий збір 59 628,03 грн за розгляд апеляційної скарги встановлений рішенням Господарського суду міста Києва від 26.07.2017 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017 у справі № 910/8780/17, а тому такі обставини в силу ч. 4 ст. 75 ГПК України не підлягають доведенню при розгляді даної справи.

Враховуючи, що фактичний переказ коштів в якості виконання судового рішення від боржника на користь стягувача завершився у сумі 7 591 273,22 грн - 12.11.2019, нарахування позивачем інфляційних втрат та трьох процентів річних передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України є правомірним.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції встановив, що стягненню підлягає 171 583,57 грн - 3% річних та 237 365,64 грн - інфляційних втрат.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені її доводи

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» звернулося безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2022 у справі №910/2265/22 в частині задоволених вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що:

- АТ «КБ «Приватбанк» є неналежним відповідачем у справі про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на присудженні рішенням Господарського суду міста Києва від 26.07.2017 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017 у справі № 910/8780/17 суми коштів, оскільки 17.11.2014 між відповідачем та ТОВ «ФК «Фінілон» укладено договір про переведення боргу та перераховано кошти позивача, на підставі такого договору, на рахунок третьої особи;

- суд першої інстанції, при ухваленні рішення, не застосував висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 09.11.2021 у справі №320/5115/17, відповідно до яких - нарахування 3% річних за ст. 625 ЦК України не може бути здійснено на суму стягнутих за попереднім судовим рішенням 3% річних та суму судового збору;

- неправомірне стягнення 3% річних та інфляційних втрат нарахованих на відсотки, пеню, 3% річних, інфляційні втрати та судовий збір, які були сплачені відповідачем відповідно до рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2017 та постанови Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017 у справі № 910/8780/17;

- датою виконання зобов`язання є 08.11.2019, а не 12.11.2019, як зазначив суд першої інстанції.

Доводи учасників справи щодо апеляційної скарги

Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги, позивач подав відзив, у якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги АТ «КБ «Приватбанк» повністю.

Відзив вмотивований тим, що при розгляді справи №910/8780/17 встановлено неналежне виконання саме АТ «КБ «Приватбанк» грошового зобов`язання за договором про розміщення коштів на строковому депозиті від 28.01.2014 №242425, укладеного між позивачем та відповідачем.

У даній справі №910/2265/22 розглядається питання щодо неналежного виконання рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2017 та постанови Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017 у справі № 910/8780/17.

Враховуючи зазначене позивач вважає, що відсутні будь-які підстави стверджувати, що АТ «КБ «Приватбанк» є неналежним відповідачем.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/2265/22 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В. судді: Шаптала Є.Ю., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.08.2022 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/2265/22. Відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2022 у справі № 910/2265/22.

31.08.2022 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/2265/22.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.09.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2022, розгляд справи призначено на 20.10.2022.

19.10.2022 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» надійшло клопотання про зупинення провадження у даній справі.

Заява обґрунтована тим, що правовідносини у справі №910/2265/22 є подібними та знаходяться у безпосередньому взаємозв`язку з юридичними фактами та обставинами, які будуть остаточно встановлені під час розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №199/3152/20, оскільки визначатимуть питання статусу та правової конструкції Договору переведення боргу від 17.11.2014 в цілому та по відношенню до кредиторів, кошти яких були переведені банком на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон».

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2022 відкладено розгляд справи на 17.11.2022.

27.10.2022 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від ТОВ «Підприємство «Тавріда електрик Україна» надійшов відзив на апеляційну скаргу.

17.11.2022 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від АТ «КБ «Приватбанк» надійшло клопотання про долучення роздруківок з відкритих джерел щодо позивача.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.11.2022 задоволено клопотання відповідача про зупинення провадження у справі. Зупинено апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №199/3152/20. Зобов`язано сторін повідомити Північний апеляційний господарський суд про усунення обставин, що зумовили зупинення провадження у даній справі.

Великою Палатою Верховного Суду 18.04.2023 прийнято постанову у справі №199/3152/20.

Так, суд касаційної інстанції зазначив, що відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Оскільки кредитори не надавали згоди на переведення боргу від АТ «КБ «Приватбанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» за договорами депозитних вкладів відповідно до статті 520 ЦК України, договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між Банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивачів.

За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок, що саме АТ «КБ «Приватбанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі.

У зв`язку з прийняттям 18.04.2023 Великою Палатою Верховного Суду постанови у справі №199/3152/20, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.06.2023 поновлено апеляційне провадження у справі № 910/2265/22 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2022, розгляд справа призначено на 29.06.2023.

20.06.2023 на адресу суду надійшло клопотання від Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда електрик Україна» про проведення усіх судових засідань у справі № 910/2265/22 поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

У зв`язку з перебуванням судді Чорногуза М.Г. з 19.06.2023 у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 22.06.2023 у справі № 910/2265/22 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Шаптала Є.Ю., Станік С.Р.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2023 справу №910/2265/22 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2022 прийнято колегією суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Шаптала Є.Ю., Станік С.Р. Задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда електрик Україна» про участь у судових засіданнях у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

У судове засідання 29.06.2023 з`явилися представники Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда електрик Україна» та Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк».

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» у судове засідання 29.06.2023 не з`явився, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлявся належним чином.

Колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки представник третьої особи, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, участь представників сторін у судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась, суду не наведено обставин, за яких спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні, тому розгляд справи відбувається за відсутності представника ТОВ «ФК «Фінілон».

Представник відповідача у судовому засіданні 29.06.2023 просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2023 у справі № 910/2265/22 в частині задоволених вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволені позову.

Представник позивача у судовому засіданні 29.06.2023 просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги повністю.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда електрик Україна» (далі - позивач/вкладник) та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - відповідач/банк) укладений договір про розміщення коштів на строковому депозиті від 28.01.2014 № 242425 (далі - договір), предметом якого є внесення позивачем і прийняття відповідачем тимчасово вільних коштів (далі - вклад) у сумі та на строк, що зазначено в додатковій угоді до договору, із зобов`язаннями виплачувати позивачу суму вкладу та проценти на умовах і в порядку, встановленому у договору (п. 1. договору).

Пунктом 2.3.2 договору визначено, що відповідач зобов`язаний виплачувати позивачу проценти у строки, згідно з п. 3.11 у редакції додаткової угоди до договору.

Положеннями п. 3.11 укладеної між сторонами спору додаткової угоди від 28.01.2014 № 1 (далі - Додаткова угода), визначено, що проценти за вкладом виплачуються позивачу в день закінчення строку розміщення вкладу, передбаченого п. 3.1 цієї угоди (п. 3.1 - кошти, що розміщуються позивачем на депозитному рахунку, перераховуються з його поточного рахунку. Строк розміщення коштів на депозитному рахунку встановлюється до 30.01.2015), або щомісяця кожного числа місяця, наступного за звітним місяцем. Проценти, що залишилися невиплаченими, підлягають виплаті одночасно з сумою вкладу, або за письмовою заявою позивача перераховуються на поповнення вкладу з подальшим продовженням терміну дії договору (або без продовження терміну дії договору) на підставі укладення додаткової угоди з урахуванням цих змін.

Умовами п. 2.5 Додаткової угоди, зокрема, визначено, що позивач зобов`язується перерахувати вільні кошти в сумі, яку зазначено у п. 1.2 цієї угоди (6.000.000,00 грн) на рахунок: 5521.

Відповідно до п. 1.3 Додаткової угоди, за користування вкладом відповідач зобов`язується виплачувати позивачу проценти з розрахунку процентної ставки в розмірі 18,5 % річних.

Згідно п. 2.3.3 договору, відповідач зобов`язується забезпечити повне збереження вкладу клієнта.

Положеннями п. 3.1 договору передбачено, що кошти, що розміщуються позивачем на депозитному рахунку, перераховуються винятково з його поточного рахунку.

Пунктом 3.12 Додаткової угоди передбачено, що у випадку дострокового розірвання договору з ініціативи позивача проценти позивачу виплачуються за зниженою процентною ставкою з розрахунку 1 (одна ціла) % річних за весь період фактичного розміщення вкладу. При цьому в період розрахунку процентів не включаються дні надходження та списання коштів за депозитним рахунком відповідно до умов пунктів 3.3, 3.4 договору; різниця між сумою раніше виплачених процентів і сумою процентів перерахованою за зниженою процентною ставкою, утримується відповідачем із суми вкладу під час його повернення позивачу.

Відповідно до п. 3.3 договору, нарахування процентів за вкладом проводиться за період розміщення коштів починаючи з дня, наступного за днем надходження вкладу на депозитний рахунок, який зазначено у п. 2.5 у редакції Додаткової угоди 5521) до договору. День повернення відповідачем вкладу в інтервал розрахунку процентів не включається.

Пунктом 3.5 договору визначено, що у випадку не витребування позивачем коштів вкладу у визначений пунктом 3.1 у редакції Додаткової угоди строк (30.01.2015), з урахуванням п. 3.2 (другий абзац) до договору, та/або накладення арештів на вклад та рахунки позивача, договір вважається продовженим на такий же строк, зі сплатою процентів у розмірі, який передбачено за вкладами на вимогу відповідача, починаючи з дня закінчення строку розміщення вкладу відповідно до умов п. 3.1 у редакції Додаткової угоди.

Позивач, на виконання умов договору здійснив перерахування грошових коштів на депозитний рахунок, зазначений в договорі 5521) в сумі 6 000 000,00 грн.

Позивач звернувся до відповідача із заявою від 19.12.2016 № 0134пр про повернення вкладу та відсотків з відповідними платіжними дорученнями. Однак вказана заява залишена відповідачем без відповіді та виконання.

У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором про розміщення коштів на строковому депозиті від 28.01.2014 № 242425 в частині своєчасного повернення суми депозиту та нарахованих на нього відсотків позивачу, Товариство з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда електрик Україна» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про розірвання договору та стягнення 9 977 794,33 грн, з яких: 6 000 000,00 грн - основна заборгованість у вигляді розміщених коштів на строковому депозиті, 3 269 667,90 грн - нараховані відсотки, 47 567,36 грн - пеня, 104 379,00 грн - 3 % річних та 556 180,07 грн - інфляційні втрати.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.07.2017 у справі № 910/8780/17 позовні вимоги задоволено частково, провадження у справі №910/8780/17 в частині позовної вимоги про розірвання договору про розміщення коштів на строковому депозиті від 28.01.2014 №242425 припинено, стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда електрик Україна» основну заборгованість в сумі 6 000 000 грн 00 коп.; відсотки в сумі 1 110 000 грн 00 коп.; пеню в сумі 8 295 грн 00 коп.; 3 % річних в сумі 80 060 грн 55 коп.; інфляційні втрати в сумі 280 845 грн 00 коп.; витрати по сплаті судового збору в сумі 112 188 грн 01 коп., в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017 у справі №910/8780/17 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» задоволено частково, рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2016 у справі № 910/8780/17 змінено в частині розміру стягнутої суми пені, виклавши резолютивну частину рішення в такій редакції:

« 1. Позов задовольнити частково.

2. Провадження у справі № 910/8780/17 в частині позовної вимоги про розірвання договору про розміщення коштів на строковому депозиті від 28.01.2014 № 242425 - припинити.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д; ідентифікаційний код 14360570) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда електрик Україна» (03680, м. Київ, вул. Гарматна, буд. 2; ідентифікаційний код 31576194) основну заборгованість в сумі 6 000 000, 00 грн; відсотки в сумі 1 110 000,00 грн; пеню в сумі 8 181,37 грн; 3 % річних в сумі 80 060,55 грн; інфляційні втрати в сумі 280 845,00 грн; витрати по сплаті судового збору в сумі 112 186,30 грн. Видати наказ.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.»

Також, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда електрик Україна» на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір 59 628,03 грн за розгляд апеляційної скарги.

У межах примусового виконання рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2017 та постанови Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017 у справі № 910/8780/17, позивач 12.11.2019 отримав грошові кошти у сумі 7 591 273,22 грн.

Враховуючи прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, встановленого рішенням Господарського суду міста Києва від 26.07.2017 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017 у справі №910/8780/17, позивач просить стягнути з відповідача нараховані 3% річних у розмірі 172 207,51 грн та інфляційні втрати у розмірі 237 365,64 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У силу положень ч. 1 ст. 1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з ч. 3 ст. 1060 Цивільного кодексу України за договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу.

Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу.

Як встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 26.07.2017 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017 у справі № 910/8780/17 Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» на вимогу позивача вклад не повернуло, а також не сплатилопозивачеві нараховані проценти, а тому суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог про стягнення з відповідача коштів вкладу у сумі 6 000 000,00 грн на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда електрик Україна», а також відсотків в сумі 1 110 000,00 грн.

Також, постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017 у справі № 910/8780/17 було встановлено, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що у відповідності до пункту 4.13 Договору про розміщення коштів на строковому депозиті, у разі порушення стороною цього Договору будь-якого зобов`язання, винна сторона несе відповідальність перед іншою стороною винятково у вигляді сплати пені в розмірі 0,1 від облікової ставки НБУ від своєчасно неповерненої суми, яка нараховується протягом 1 (одного) місяця з моменту виникнення зобов`язання; нарахування можливе лише за період з 29.12.2016 по 29.01.2017. Тому, пеня за період з 29.12.2016 по 29.01.2017 складає 8 181,37 грн.

Таким чином, рішенням Господарського суду міста Києва від 26.07.2017 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017 у справі № 910/8780/17 встановлено обставини наявності у Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» обов`язку сплатити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда електрик Україна» основної заборгованості в сумі 6 000 000, 00 грн; відсотків в сумі 1 110 000,00 грн; пені в сумі 8 181,37 грн; 3 % річних в сумі 80 060,55 грн; інфляційні втрати в сумі 280 845,00 грн; витрати по сплаті судового збору в сумі 112 186,30 грн за розгляд справи в суді першої інстанції та судовий збір 59628,03 грн за розгляд апеляційної скарги.

Частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, §77, від 25.07.2002, а також рішенні Європейського суду з прав людини Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§42 та 60, від 22.11.2007 встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Вказаний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/9823/17.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Таким чином, в силу ч. 4 ст. 75 ГПК України не підлягають доведенню при розгляді даної справи обставини встановленні рішенням Господарського суду міста Києва від 26.07.2017 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017 у справі № 910/8780/17, а саме:

- факти щодо неналежного виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором про розміщення коштів на строковому депозиті від 28.01.2014 № 242425, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда електрик Україна» та Публічним акціонерним товариством комерційного банку «Приватбанк»;

- обов`язок у Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» сплатити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда електрик Україна» основної заборгованості в сумі 6 000 000, 00 грн; відсотків в сумі 1 110 000,00 грн; пені в сумі 8 181,37 грн; 3 % річних в сумі 80 060,55 грн; інфляційні втрати в сумі 280 845,00 грн; витрати по сплаті судового збору в сумі 112 186,30 грн за розгляд справи в суді першої інстанції та судовий збір 59 628,03 грн за розгляд апеляційної скарги.

Колегія суддів відхиляє аргументи апелянта щодо того, що він є неналежним відповідачем у справі, оскільки у останнього відсутній обов`язок із сплати на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних з огляду на перехід такого обов`язку до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» на підставі договору про переведення боргу №б/н від 18.11.2014, а також наявність «мовчазної» згоди позивача на переведення боргу, з огляду на такі доводи.

Згідно зі статтею 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу (постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.04.2018 в справі № 667/933/14-ц (провадження № 61-472св18) та від 27.04.2022 у справі № 321/1260/19 (провадження № 61-1297св22)).

Для заміни боржника у зобов`язанні істотне значення має не форма виразу волі кредитора, а наявність відповідної волі, що і вимагається згідно з приписами статті 520 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі №922/1029/16).

Відповідно до частини третьої статті 205 ЦК України у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Верховний Суд неодноразово вже розглядав це питання і дійшов однозначного висновку, що передбачені статтею 205 ЦК України положення про мовчазну згоду не можуть бути застосовні до спірних правовідносин (постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.09.2021 у справі № 757/64382/17 від 02.11.2021 р № 757/45304/19-ц та інші).

Оскільки позивач не надавав згоди на переведення боргу від відповідача до ТОВ «ФК «Фінілон» за договором про розміщення коштів на строковому депозиті від 28.01.2014 № 242425, відповідно до ст. 520 ЦК України, договір про переведення боргу від 18.11.2014, укладений між відповідачем та ТОВ «ФК «Фінілон», шляхом використання мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивача.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2023 у справі №199/3152/20.

При цьому враховуючи, що апелянт не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач надав згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон» (мала відповідну волю), колегія суддів доходить до висновку, що саме АТ «КБ «Приватбанк» є належним відповідачем у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Враховуючи приписи пункту 9 частини 2 статті 129, частини 1 статті 129-1 Конституції України, ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», частини 1 та 2 статті 18 Господарського процесуального кодексу України, у АТ КБ «Приватбанк» виник обов`язок виконати рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2017 та постанови Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017 у справі №910/8780/17 на наступний день від дня набрання таким рішенням законної сили (з огляду на приписи ч. 1 ст. 116 Господарського процесуального кодексу України та ст. 253 Цивільного кодексу України).

Позивачем надано до матеріалів справи банківську виписку по рахунку від 20.11.2019, з якої вбачається, що на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда електрик Україна» кошти, стягнуті на виконання наказу Господарського суду міста Києва від 09.01.2018 у справі №910/8780/17 були перераховані органом виконавчої служби у сумі 7 591 273,22 грн - 12.11.2019.

Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами визначено законом «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частин 1, 3 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» грошові суми, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця. Стягувачу - юридичній особі стягнуті грошові суми перераховуються виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем рахунки.

Відповідно до приписів статті 1071 Цивільного кодексу України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Відповідно до пункту 1.39 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» списання примусове - це списання коштів, що здійснюється стягувачем без згоди платника на підставі встановлених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом.

Згідно з пунктами 5.1-5.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ 21 листопада 2004 року № 22, відповідно до статті 1071 ЦК України кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його доручення на підставі рішення суду, а також у випадках, установлених законом. Примусове списання коштів банки виконують з рахунків, які відкриті клієнтами в банках відповідно до нормативно-правових актів Національного банку, що регулюють порядок відкриття та використання рахунків.

Примусове списання коштів з рахунків платників ініціюють стягувачі (орган державної виконавчої служби) на підставі виконавчих документів, установлених законами України.

Враховуючи наведене, моментом фактичного виконання судового рішення є саме момент надходження коштів з рахунку боржника на відповідний рахунок виконавчої служби.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 910/3692/18.

Отже, в даному випадку, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що фактичний переказ коштів в якості виконання судового рішення від боржника на користь стягувача завершився у сумі 7 591 273,22 грн - 12.11.2019.

Посилання апелянта на те, що момент фактичного виконання судового рішення - 08.11.2019, а не 12.11.2019, є не обґрунтованими, оскільки 08.11.2019 (п`ятниця) це дата списання коштів з рахунку боржника (відповідача), а не дата надходження їх на відповідний рахунок виконавчої служби.

Колегія суддів звертає увагу на те, що виникнення спору в даній справі є порушення саме відповідачем грошового зобов`язання, яке було встановлене рішенням Господарського суду міста Києва від 26.07.2017 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017 у справі № 910/8780/17 (набрало законної сили 14.12.2017). Відтак, відповідач, як добросовісний суб`єкт господарювання, повинен був вживати заходи для його якнайшвидшого виконання (погашення заборгованості), що дозволило б уникнути спірної ситуації, а не пасивно очікувати примусового виконання рішення суду.

Однак, відповідач не вчиняв заходів щодо добровільного виконання рішення суду у період з 14.12.2017 по 08.11.2019 (дата примусового списання коштів з рахунку), а тому з відповідача було стягнуто кошти в порядку примусового виконання рішення суду.

Відтак, поведінка Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» не відповідає критеріям добросовісності, а тому останнє має нести тягар негативних наслідків своєї недобросовісної поведінки.

Поряд з тим, суд відзначає, що день фактичного виконання зобов`язання не включається в період часу, за який здійснюється стягнення 3% річних, оскільки відсотки річних можуть бути нараховані лише за кожен повний день прострочення виконання зобов`язання.

Отже, за висновком суду прострочення виконання рішення суду у справі №910/8780/17 у межах заявлених позивачем вимог відбулось з 15.12.2017 по 11.11.2019 (дата, що передувала даті, в яку було фактично виконано рішення суду) у сумі 7 591 273,22 грн.

За змістом ст.ст. 524, 533-535 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора (правова позиція Верховного Суду України у постанові від 06.06.2012 у справі №6-49цс12).

Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц, у постановах Верховного Суду від 31.01.2018 у справі №910/8399/17, від 03.09.2018 у справі №910/5811/16.

Тотожної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц та від 19.06.2019 у справі №703/2718/16-ц, а також такі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 18.10.2018 у справі №910/11965/16, від 20.11.2018 у справі №910/23457/17, від 31.01.2018 у справі №910/8399/17, від 03.09.2018 у справі №910/5811/16, від 15.03.2018 у справі №910/9978/15, від 31.07.2019 у справі №910/3692/18 та постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 №6-49цс12.

Отже, грошовим є будь-яке зобов`язання зі сплати коштів.

За рішенням Господарського суду міста Києва від 26.07.2017 та постанови Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017 у справі №910/8780/17 у відповідача існував обов`язок сплатити, а у позивача право вимагати від відповідача сплатити основну заборгованість в сумі 6 000 000, 00 грн.; відсотки в сумі 1 110 000,00 грн.; пені в сумі 8 181,37 грн.; 3 % річних в сумі 80 060,55 грн.; інфляційні втрати в сумі 280 845,00 грн.; витрати по сплаті судового збору в сумі 112 186,30 грн. за розгляд справи в суді першої інстанції та витрати по сплаті судового збору в сумі 59 628,03 грн. за розгляд апеляційної скарги.

За таких обставин, оскільки зобов`язання відповідача перед позивачем було виражене в грошових одиницях, то у відповідача було грошове зобов`язання, виконання якого він прострочив.

Частиною 1 статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Цивільного кодексу України. Відтак, дія ст. 625 Цивільного кодексу України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення. Тому, у разі прострочення виконання зобов`язання нараховуються 3% річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі №910/22034/15, від 01.10.2014 №6-113цс14 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/10156/17, від 16.05.2018 у справі №14-16цс18.

Отже, зважаючи на юридичну природу цих правовідносин між сторонами як грошових зобов`язань, на них поширюється дія положень ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, за якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (така правова позиція викладена також Верховним Судом України у справі №910/17078/15 (3-610гс16), а також Верховним Судом у постанові від 15.03.2018 у справі №910/9978/15).

Таким чином, оскільки АТ КБ «Приватбанк» порушило грошове зобов`язання, нарахування позивачем інфляційних втрат та трьох процентів річних передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України є правомірним.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції.

Встановлення законодавцем права кредитора на одержання коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення зумовлене специфічним видом такого як грошові кошти, якому незалежно від факторів природного середовища (форс-мажорним обставинам) притаманна властивість знецінюватись в більшій мірі ніж всім іншим видам майна (нерухомості, дорогоцінним металам, автомобілям тощо).

Норми ст. 625 Цивільного кодексу України спрямовані в першу чергу на те, щоб внаслідок неправомірних дій боржника (прострочення) право власності кредитора не було порушене, оскільки внаслідок знецінення національної грошової одиниці купівельна спроможність коштів, які б кредитор міг одержати за належного виконання боржником своїх грошових зобов`язань, буде значно меншим, що має відповідно наслідком зменшення майнового блага кредитора.

При цьому, історичною передумовою визначення 3% річних є мінімальний дохід кредитора, який він міг би одержати від володіння власними коштами (внаслідок для прикладу розміщення на депозиті), тобто своєрідний аналог упущеної вигоди, який не потрібно додатково доводити та обґрунтовувати. Це пояснюється тим, що нарахування виключно інфляційних втрат захистить кошти від знецінення, проте саме по собі не відносить втрат від неможливості користуватися грошовими коштами - одержувати дохід. Застосування 3% річних не унеможливлює доводити упущену вигоду у більшому розмірі, якщо існують підстави для цього.

Крім того, невиконання або неналежне виконання боржником свого грошового зобов`язання не може бути залишене без реагування та застосування до нього міри відповідальності, оскільки б це суперечило б загальним засадам цивільного законодавства, якими є справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 Цивільного кодексу України).

Тому, оскільки застосування індексу інфляції до суми боргу фактично має на меті одержання кредитором того, на що він розраховував одержати у разі належного виконання боржником грошового зобов`язання, то стягнення 3% річних є тою мірою відповідальності, яку боржник зобов`язаний понести за неналежне виконання свого грошового зобов`язання.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 09.11.2016 у справі №9/5014/969/2012(5/65/2011) за змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано або виконано з простроченням, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Судом також враховано, що як приписи ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, так і ЦК України в цілому не містять визначення поняття "сума боргу", на яку підлягають нарахуванню 3% річних та інфляційних втрат.

Однак із системного аналізу положень Цивільного кодексу України вбачається, що законодавцем у цивільному законі розмежовуються поняття «основна сума боргу» та «борг». До прикладу:

- ч. 2 ст. 124 Цивільного кодексу України - учасник повного товариства відповідає за боргами товариства незалежно від того, виникли ці борги до чи після його вступу в товариство.

- ч. 2 ст. 554 Цивільного кодексу України - поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки;

- ч. 1 ст. 534 Цивільного кодексу України - встановлює наступну черговість виконання грошового зобов`язання у разі недостатності суми проведеного платежу: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу;

- ст. 537 Цивільного кодексу України - виконання зобов`язання внесенням боргу в депозит нотаріуса, нотаріальної контори або на рахунок ескроу;

- ст. 605 Цивільного кодексу України - зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Із аналізу наведених приписів законодавства вбачається, що до основної суми боргу не включаються проценти, натомість борг включає в себе проценти, інфляційні втрати та неустойку, оскільки боржник може сплатити як основну суму боргу, так і проценти, інфляційні втрати та неустойку шляхом внесенням коштів в депозит нотаріуса, а також останні можуть бути прощені кредитором разом із основною сумою боргу.

Таким чином, суд приходить до висновку, що поняття «борг» та «основна сума боргу» співвідносяться ціле і частина. Тобто, борг може складатись з основної суми боргу, процентів, інфляційних втрат, неустойки тощо.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів відхиляє доводи скаржника щодо неможливості здійснення нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму стягнутих попереднім судовим рішенням суми 3% річних, інфляційних втрат та судового збору, оскільки інфляційні втрати, 3% річних та судовий збір входять до складу грошового зобов`язання та є складовими боргу, то у разі прострочення виконання грошового зобов`язання є правомірним нарахування 3% річних і інфляційних втрат на присуджені до стягнення суми 3% річних, інфляційних втрат та судового збору (складові боргу) згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Це співпадає з правовою природою інфляційних втрат та 3% річних, адже кредитору, якому винні гроші, в аспекті їх знецінення чи можливості витрачати/одержувати з них дохід) абсолютно не важлива підстава виникнення такого грошового зобов`язання.

Колегія суддів, здійснивши перерахунок заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат, погоджується із судом першої інстанції, що розмір 3% річних нараховані на загальну суму боргу 7591273,22 грн становить 171 583,57 грн та розмір інфляційні втрати становить 237 365,64 грн, а тому позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню.

Щодо посилань апелянта на неврахування судом першої інстанції правової позиції Верховного Суду у постанові від 09.11.2021 у справі №320/5115/17, колегія суддів зазначає, що правова позиція у вказаному спорі не є подібною до спору у справі № 910/2265/22.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2022 у справі №910/2265/22, за наведених скаржником доводів апеляційної скарги.

Судові витрати.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2022 у справі №910/2265/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2022 у справі №910/2265/22 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги (судовий збір) покладаються на скаржника.

4. Матеріали справи №910/2265/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст.ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 07.07.2023.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді Є.Ю. Шаптала

С.Р. Станік