ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" липня 2023 р. м. Київ Справа № 911/387/23

Господарський суд Київської області у складі судді Колесника Р.М., за участю секретаря судового засідання Тимошенка Д.Ю., розглянувши в порядку загального позовного провадження справу за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Джоін Ту Сіті» (46001, Тернопільська обл., місто Тернопіль, вулиця Руська, будинок 37, квартира 7, код: 39362062)

до

Фізичної особи-підприємця Вітенка Івана Васильовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 )

про розірвання договору та стягнення грошових коштів,

за участю представників учасників справи:

від позивача: Ковійчик В.П;

від відповідача: Авдєєв Б.М.

До Господарського суду Київської області 06.02.2023 надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «Джоін Ту Сіті» (надалі - ТОВ «Джоін Ту Сіті»/позивач) до Фізичної особи-підприємця Вітенка Івана Васильовича (надалі - ФОП Вітенко І.В./відповідач), в якій позивач просить суд:

- розірвати договір на надання послуг від 02.09.2014 № 02/09, укладений між ТОВ «Джоін Ту Сіті» та ФОП Вітенко І.В.;

- стягнути з ФОП Вітенка І.В. на користь ТОВ «Джоін Ту Сіті» 365600 гривень боргу, що за курсом НБУ гривні до долара США станом на 02.02.2023 становить 10000,00 доларів США та 259680,00 гривень штрафу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем допущено істотне порушення умов договору, тому вказаний договір має бути розірваний в судовому порядку, а надані відповідачу грошові кошти, в якості авансових платежів, мають бути стягнуті з відповідача, в також нарахований на цю суму штраф.

Ухвалою суду від 13.02.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Цією ж ухвалою підготовче засідання у справі призначено на 15.03.2023. яке в подальшому неодноразово відкладалося.

Ухвалою суду від 05.04.2023, занесеною до протоколу судового засідання, підготовче провадження у справі закрито та призначено розгляд справи по суті на 24.05.2023, яке також судом неодноразово відкладалося та остаточно було призначене на 05.07.2023.

В судовому засіданні 05.04.2023 представником відповідача було оголошено усну заяву про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву, вирішення якої судом було відкладено до моменту надання відзиву.

В судовому засіданні 26.04.2023 представник відповідача оголосив усну заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача.

Від представника позивача 19.05.2023 надійшло клопотання про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності та про його поновлення.

В судовому засіданні 05.07.2023 взяли участь представники сторін (представник позивача приймав участь в режимі відеоконференції). Представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог, а представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивачем (замовник) та відповідачем (виконавець) 02.09.2014 укладено договір на надання послуг № 02/09 (далі - договір), за умовами п. 1.1. якого виконавець приймає на себе зобов`язання своїми силами якісно виконати і своєчасно здати замовнику комплекс робіт: розробка, створення та впровадження в дію соціальної мережі «Join2City»; розробка, створення та впровадження в дію серверного середовища для функціонування соціальної мережі «Join2City»; розробка, створення та впровадження в дію мобільного додатку соціальної мережі «Join2City» для смартфонів на базі Android та IOS, які повинні бути розміщені у Apple Store та Play Market; розробка, створення та впровадження в дію промо веб-сайту (http://www.join2city.com) - (надалі усе вищенаведене по договору «Комп`ютерний продукт») та здійснення безкоштовної гарантійної технічної підтримки належного функціонування соціальної мережі «Join2City», мобільного додатку, серверного середовища та веб-сайту протягом 12 місяців з моменту виконаних робіт.

Термін виконання замовником робіт з 02.09.2014 по 31.03.2015 (п. 2.1. договору).

Ціна даного договору становить суму у гривнях 50000 гривень. Вказані кошти оплачуються на рахунок виконавця не пізніше 10 днів після підписання акту виконаних робіт та відповідних додатків. Авансування допускається (п. 5.1. договору).

Сума оплати може бути змінена по взаємній згоді сторін (п. 5.2. договору).

В разі відмови від виконання роботи виконавцем чи її неможливості виконати у строк не пізніше 01.05.2015 виконавець сплачує штраф у сумі, що еквівалентна 12000 доларів США по курсу НБУ на момент встановлення такого порушення (п. 6.5. договору).

Зазначений договір з боку замовника (позивача по справі) підписано директором товариства Мариновським В.В., який станом на момент виникнення спірних правовідносин був одноосібним учасником ТОВ «Джоін Ту Сіті».

24.04.2014 Вітенко І.В. видав розписку, якою засвідчив отримання від ОСОБА_2 4500 доларів США, в якості авансового платежу за розробку серверного середовища для функціонування соціальної мережі «Join2City», мобільного додатку та промо веб-сайту. Цією ж розпискою Вітенко І.В. зобов`язався надати зазначені послуги до 24.08.2014.

15.10.2014 Вітенко І.В. видав розписку, якою засвідчив отримання від ОСОБА_2 3500 доларів США у якості остаточної оплати за розробку за розробку серверного середовища для функціонування соціальної мережі «Join2City».

15.10.2014 Вітенко І.В. видав розписку, якою засвідчив отримання від ОСОБА_2 2000 доларів США у якості авансового платежу за розробку мобільного додатку для мобільної системи Android. Вказані послуги Вітенко І.В. зобов`язався надати до 20.01.2015, або зобов`язався сплатити штрафну пеню в розмірі 500 доларів США за один місяць прострочки здачі готового мобільного додатку.

Отже, загальна сума переданих грошових коштів ОСОБА_2 на користь Вітенка І.В. складає 10000 доларів США.

22.06.2015 позивач звернувся до відповідача із претензією, в якій, із посиланням на укладений між сторонами договір № 02/09 від 02.09.2014, у зв`язку із невиконанням відповідачем умов договору, вимагав передати «Комп`ютерний продукт» в строк до 03.07.2015 або сплатити штрафні санкції, нараховані згідно п.п. 6.4., 6.5. договору.

12.02.2016 позивач направив на адресу відповідача повідомлення про розірвання договору № 02/09 від 02.09.2014 у зв`язку із невиконанням відповідачем умов зазначеного договору.

Окремою претензією від 12.02.2016 позивач звернувся до відповідача із вимогою про сплату штрафних санкцій за прострочення виконання робіт, обумовлених договором № 02/09 від 02.09.2014. В тексті претензії позивач висунув вимогу про сплату коштів (штрафні санкції) за неналежне виконання умов договору у строк до 01.03.2016.

В перебігу розгляду справи відповідач факт отримання вказаних вище претензій та повідомлення про розірвання договору не заперечував та в судовому засіданні представник відповідача навпаки підтвердив отримання цих звернень позивача, а також зазначив, що на зазначені листи відповідач офіційної відповіді не надавав.

В 2017 році ОСОБА_2 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до Вітенка І.В. про розірвання договору та стягнення грошових коштів - 10000 доларів США. В межах зазначеної справи ОСОБА_2 із посиланням на видані Вітенком І.В. розписки від 24.04.2014 та від 15.10.2014 стверджував про укладення між сторонами усного договору, внаслідок невиконання умов якого ОСОБА_2 вимагав його розірвання та стягнення грошових коштів, переданих за цими розписками.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03.03.2021 у справі № 760/3849/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17.02.2022, у задоволені позову ОСОБА_2 було відмовлено з тих мотивів, що, як встановлено судом, усного договору між ОСОБА_2 та Вітенком І.В. укладено не було, а правовідносини, що виникли із факту передачі ОСОБА_2 на користь Вітенка І.В. грошових коштів за розписками від 24.04.2014 та від 15.10.2014 на загальну суму 10000 доларів США, охоплюється предметом правового регулювання договору № 02/09 від 02.09.2014, укладеного між ТОВ «Джоін Ту Сіті» та ФОП Вітенком І.В.

Зазначені обставини відповідачем в перебігу розгляду цієї справи не заперечувалися та представником відповідача в судовому засіданні було підтверджено, що дійсно грошові кошти, про які йдеться в розписках 24.04.2014 та від 15.10.2014, які були отримані Вітенком І.В. були отримані останнім у якості оплати послуг, що мали надаватися за договором № 02/09 від 02.09.2014.

Позивач звернувся до суду із розглядуваним позовом та просить розірвати договір про надання послуг від 02.09.2014 № 02/09, укладений між ТОВ «Джоін Ту Сіті» та ФОП Вітенком І.В., а також стягнути з останнього на користь ТОВ «Джоін Ту Сіті» 10000,00 доларів США боргу, що в еквіваленті відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 02.02.2023 становить 365600 гривень та 259680,00 гривень штрафу, нарахованого згідно п. 6.5. договору.

Відповідач правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався. При цьому, представником відповідача було заявлено усне клопотання про поновлення строків на подання відзиву, проте самого відзиву на адресу суду не подавав, мотивуючи це тим, що строки для його подання було пропущено без поважних причин. В перебігу розгляду справи, безпосередньо в судових засіданнях, представник відповідача проти факту отримання грошових коштів, обумовлених розписками від 24.04.2014 та від 15.10.2014 у розмірі 10000 доларів США, у якості оплати послуг, які він мав надати ТОВ «Джоін Ту Сіті» за умовами договору від 02.09.2014 № 02/09, не заперечував, проте стверджував, що роботи передбачені договором фактично було виконано. До того ж заперечував проти задоволення позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов наступних висновків.

За змістом ст. ст. 11, 509, 627 Цивільного кодексу України та ст. 179 Господарського кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з правочинів. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

За статтею 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст. 837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

З огляду на предмет договору від 02.09.2014 № 02/09, в ньому містяться елементи як договору про надання послуг (послуги зі здійснення безкоштовної гарантійної технічної підтримки належного функціонування соціальної мережі «Join2City», мобільного додатку, серверного середовища та веб-сайту), що споживаються в момент їх надання, так і договору підряду, що передбачає виконання робіт, результатом яких є певний матеріалізований результат (розробка, створення, впровадження в дію серверного середовища для функціонування соціальної мережі «Join2City», мобільного додатку соціальної мережі «Join2City» для смартфонів на базі Android та IOS, веб-сайту), що дозволяє кваліфікувати вказаний договір як змішаний.

Керуючись принципом свободи договору, позивачем та відповідачем, які діяли у якості суб`єктів господарювання - ТОВ «Джоін Ту Сіті» та ФОП Вітенко І.В., було на власний розсуд врегульовано зміст договору від 02.09.2014 № 02/09, визначено та погоджено умови договору, зокрема пункт 9.3 договору, відповідно до якого після набрання чинності цим договором, всі попередні переговори за ним, листування, попередні договори, протоколи про наміри та будь-які інші усні або письмові домовленості сторін з питань, що так чи інакше стосується цього договору, втрачають юридичну силу, але можуть братися до уваги при тлумаченні умов договору.

Таким чином, сторонами врегульовано те, що з моменту підписання договору від 02.09.2014 № 02/09 будь-які попередні домовленості між ними, усні та письмові з питань, що так чи інакше стосується цього договору, втрачають юридичну силу, проте можуть братися до уваги при тлумаченні умов договору.

За змістом ч.ч. 3, 4 ст. 213 Цивільного кодексу України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно приписів ст. 636 Цивільного кодексу України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Виконання договору на користь третьої особи може вимагати як особа, яка уклала договір, так і третя особа, на користь якої передбачено виконання, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із суті договору. З моменту вираження третьою особою наміру скористатися своїм правом сторони не можуть розірвати або змінити договір без згоди третьої особи, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

Враховуючи обсяг, перелік робіт, визначений розписками від 24.04.2014, 15.10.2014 та договором від 02.09.2014 № 02/09, беручи до уваги умови п. 9.3 договору, суд дійшов висновку, що розписками від 24.04.2014 та від 15.10.2014 передбачено вирішення питання, що стосуються та є ідентичними із предметом договору від 02.09.2014 № 02/09, що і є підставою для виникнення у сторін цього правовідносин і господарського зобов`язання обумовлених договором.

Отже, надаючи оцінку змісту укладеного сторонами договору від 02.09.2014 № 02/09 в контексті розписок виданих Вітенком І.В., якими засвідчено факт отримання грошових коштів від ОСОБА_2 , що на момент виникнення спірних правовідносин був власником ТОВ «Джоін Ту Сіті», суд дійшов висновку, що факт передачі грошових коштів, мета їх передачі, в контексті послідовної поведінки сторін свідчить про те, що фактичним вигодонабувачем кінцевого результату правовідносин, що склалися, а саме комп`ютерного продукту є ТОВ «Джоін Ту Сіті», яке наділене достатньою компетенцією для вимог по відношенню до відповідача щодо виконання умов договору, його розірвання та відшкодування ймовірних збитків.

Сторони в перебігу розгляду справи не заперечували, що отримані Вітенком І.В. грошові кошти за розписками від 24.04.2014 та від 15.10.2014 є частиною взаємовідносин сторін, врегульованих договором від 02.09.2014 № 02/09.

Представник відповідача в судовому засіданні також підтвердив, що Вітенко І.В. отримав грошові кошти від ОСОБА_2 у загальному розмірі 10000 доларів США у якості оплати його послуг та робіт за договором від 02.09.2014 № 02/09 на користь ТОВ «Джоін Ту Сіті». Жодних заперечень проти самого права ТОВ «Джоін Ту Сіті» вимагати повернення грошових коштів за розписками від 24.04.2014 та від 15.10.2014 у розмірі 10000 доларів США, відповідач не висував.

В контексті встановлених судом обставин справи та правової оцінки укладеного сторонами договору, щодо позовних вимог про розірвання договору від 02.09.2014 № 02/09, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Посилаючись на те, що відповідачем не було виконано робіт обумовлених договором від 02.09.2014 № 02/09 позивач вказує на те, що мета укладеного договору не була досягнута, та, відповідно, він в значній мірі позбавлений того, на що він розраховував на момент його укладення, що створює необхідні передумови для вимог про розірвання договору в судовому порядку.

З матеріалів справи суд позбавлений можливості пересвідчитися в тому, що роботи та послуги, виконання яких передбачено договором відповідачем було виконано, та, з урахуванням тверджень позивача, що вони виконані не були, відповідний акт приймання передачі виконаних робіт сторонами не складався та не підписувався, а також приймаючи до уваги ненадання відповідачем відзиву на позов та не спростування останнім тверджень позивача в цій частині, суд дійшов висновку про доведеність факту невиконання відповідачем умов договору від 02.09.2014 № 02/09 та наявність у позивача підстав вимагати розірвання договору.

Поряд із цим, п. 3.1.4. зазначеного договору передбачено право позивача відмовитися від договору в односторонньому порядку.

З матеріалів справи слідує, що позивач скористався своїм правом на відмову від договору, звернувшись до відповідача із повідомленням від 12.02.2016 про розірвання договору, в якому чітко та недвозначно сформульована відмова позивача від договору, а окремою претензією від 12.02.2016 висунуто вимоги про сплату штрафних санкцій за прострочення виконання договору.

Представник відповідача в перебігу розгляду справи підтвердив, що і повідомлення про розірвання договору, в якому сформульовано відмову позивача від договору від 02.09.2014 № 02/09, і решту претензій позивача було отримано відповідачем.

Згідно ч. 3 ст. 651 Цивільного кодексу України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Отже, з моменту отримання відповідачем повідомлення про розірвання договору, яке було, за твердженням позивача отримане відповідачем 07.03.2016, що представником відповідача в перебігу розгляду справи не заперечувалося, договір на надання послуг від 02.09.2014 № 02/09 відповідно є розірваним з 07.03.2016.

Наведене зумовлює висновки суду про безпідставне звернення позивача до суду із позовом в частині вимог про розірвання зазначеного договору, адже такий договір вже є розірваним в односторонньому порядку, що зумовлює висновки суду про відмову у задоволені позову в цій частині.

Щодо позовних вимог про стягнення 365600 гривень, що є еквівалентом 10000 доларів США, суд дійшов наступних висновків.

Як, вже встановлено судом, та не заперечувалося сторонами в перебігу розгляду справи, за розписками від 24.04.2014 та від 15.10.2014 відповідачем отримано грошові кошти у загальному розмірі 10000 доларів США в рахунок оплати послуг та робіт, обумовлених договором від 02.09.2014 № 02/09.

Розділом 4 договору від 02.09.2014 № 02/09 передбачено, що здача і приймання робіт здійснюється за актом виконаних робіт. Проте, як підтверджується матеріалами справи, відповідні роботи відповідачем виконано не було, що, в свою чергу, стало підставою для відмови позивача від договору.

У статті 631 Цивільного кодексу України закріплено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Як вже встановлено судом вище, внаслідок відмови позивача від договору та з урахуванням ч. 3 ст. 651 Цивільного кодексу України, договір від 02.09.2014 № 02/09 є розірваним з 07.03.2016, отже відповідні правовідносини сторін, обумовлені цим договором припинилися.

Відповідно до ч. 2 ст. 570 Цивільного кодексу України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона є авансом.

Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося.

Судом враховано правову позицію Верховного Суду, що наведено у постанові від 15.02.2019 у справі № 910/21154/17, згідно якої з припиненням дії договору підряду така грошова сума втрачає ознаки авансу та стає майном (грошовими коштами), набутими підрядником без достатньої правової підстави.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України).

Правовий аналіз ст. 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за наявності сукупності умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав, або коли така підстава згодом відпала. До таких підстав відноситься також випадок, коли зобов`язання було припинено на вимогу однієї із сторін, якщо це допускається договором або законом.

Про можливість виникнення позадоговірного грошового зобов`язання на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України зазначала також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17.

Як вже встановлено судом та не заперечувалося сторонами в перебігу розгляду справи, відповідач, саме в межах договору від 02.09.2014 № 02/09, отримав від позивача через його керівника та власника за розписками від 24.04.2014 та від 15.10.2014 10000 доларів США, а певне протиріччя між сумою отриманих грошових коштів та вартістю послуг, визначеною п. 5.1. договору, достатньою мірою врегульоване п. 5.2. цього договору та фактичними діями сторін, вчиненими на взаємне узгодження іншої вартості робіт за договором.

В позові позивач просить стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 365600 гривень, що становить еквівалент 10000 доларів США по курсу НБУ станом на 02.02.2023.

За змістом ст. ст. 524, 533 Цивільного кодексу України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, враховуючи, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів виконання ним робіт у строки, визначені договором, а також доказів повернення сплаченої позивачем суми попередньої оплати, приймаючи до уваги припинення договору від 02.09.2014 № 02/09, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача 365600 гривень сплаченого, але невикористаного авансу, що становить 10000 доларів США за курсом НБУ станом на 02.02.2023.

Щодо позовних вимог про стягнення штрафу, суд дійшов наступних висновків.

Так, позивач, з посиланням на положення п. 6.5. договору вимагає стягнення з відповідача штрафу у розмірі 12000 доларів США за курсом НБУ станом на момент встановлення порушення зобов`язання, а саме станом на 22.06.2015, що за курсом НБУ гривні до долара США на цю дату становить 259680 гривень.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України закріплено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Згідно з приписами ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов`язання.

Згідно ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

З огляду на викладене вище та з урахуванням встановленого судом факту порушення відповідачем зобов`язання за договором, невиконання робіт в строк визначений договором, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача штрафу у розмірі 259680 гривень.

Щодо позовної давності.

В судовому засіданні 26.04.2023 представником відповідача було оголошено усну заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності щодо позовних вимог позивача.

В обґрунтування своєї заяви представник відповідача посилався на те, що оскільки позивач звернувся до відповідача із повідомленням про розірвання договору та претензією про сплату грошових коштів від 12.02.2016, в якій було зазначено про необхідність сплати відповідних коштів до 01.03.2016, слід виходити з того, що строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом почав свій перебіг з 02.03.2016 та, відповідно, закінчився 02.03.2019, коли як позивач звернувся до суду із цим позовом лише у 2023 році.

Заперечуючи проти застосування наслідків пропуску строку позовної давності позивач звернувся до суду із клопотанням про поновлення та визнання поважними причин пропуску строку позовної давності, обґрунтувавши його тривалістю перебування справи № 760/3849/17 за позовом ОСОБА_2 до Вітенка І.В. в Солом`янському районному суді м. Києва, що давало позивачу підстави вважати недоцільним нове звернення до суду щодо того ж предмету позову до іншого суду та остаточно про наявність підстав для звернення з позовом до господарського суду позивачу стало зрозуміло після набрання законної сили рішенням Солом`янського районного суду м. Києва, після перегляду справи в апеляційному порядку та прийняття Апеляційним судом м. Києва постанови від 17.02.2022.

Надаючи доводам сторін, в цій частині, належну юридичну оцінку, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сутність інституту позовної давності полягає в тому, що вона надає потерпілій особі чітко визначений, але цілком достатній строк для захисту свого права. Цей строк покликаний сприяти усуненню невизначеності у відносинах учасників цивільно-правового обороту, оскільки за відсутності позовної давності потерпіла особа могла б скільки завгодно утримувати боржника під загрозою застосування заходів державно-примусового впливу, не вдаючись при цьому до реалізації свого інтересу. Встановлення строку позовної давності не тільки спонукає особу, права чи охоронювані інтереси якої порушено, до звернення до суду, а й служить інтересам іншої сторони, встановлюючи часові межі такого звернення, сприяє стабільності правопорядку в цілому.

Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», 22.10.1996, заяви № 22083/93, № 22095/93; пункт 570 рішення у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», 20.09.2011).

Отже, застосування позовної давності має на меті усувати невизначеність у взаємовідносинах сторін, надаючи потерпілій сторін достатній строк для звернення до суду із відповідним позовом, а іншій стороні надає можливість бути впевненим, що у разі якщо протягом строку, визначеного законом потерпіла сторона із відповідним позовом не звернеться, така особа може вважати, що претензій до нею у потерпілої сторони не має і повернення до спірного питання вже буде не можливим.

Від визначення початкового моменту перебігу позовної давності залежить правильність обчислення позовної давності і захист порушеного права (постанова Верховного Суду від 13.02.2018 у справі № 910/9452/17).

Тому для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №914/3224/16).

Як вбачається з претензії від 12.02.2016, від дати отримання якої відповідач вважає справедливим обраховувати початок перебігу строку позовної давності, в ній не було викладено вимог про повернення грошових коштів, переданих за розписками від 24.04.2014 та від 15.10.2014. Право на повернення зазначених грошових коштів, хоча і виникло у позивача із моменту розірвання договору від 02.09.2014 № 02/09, втім для того, щоб в частині отримання цих коштів вважати своє право порушеним позивач мав звернутися із відповідною вимогою до відповідача в порядку ст. 530 Цивільного кодексу України.

Та, оскільки, такі вимоги безпосередньо після розірвання договору не заявлялися, то початок перебігу строку позовної давності починаючи від дати розірвання договору, чи дати надсилання претензії від 12.02.2016 або остаточного строку протягом якого мали бути сплачені штрафні санкції (01.03.2016), судом вбачається безпідставним.

Існуюча між сторонами невизначеність, щодо суб`єктного складу учасників відповідних правовідносин, складність правильного визначення правового становища сторін, їх взаємних прав та обов`язків, що опосередковано підтверджується змістом рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03.03.2021, яке набрало законної сили 17.02.2022, суд дійшов висновку, що оскільки позивач не висував до відповідача вимог в порядку ст. 530 Цивільного кодексу України про повернення грошових коштів, переданих за розписками від 24.04.2014 та від 15.10.2014 на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України у зв`язку із припиненням договору від 02.09.2014 № 02/09, суд вважає, що дотримуючись принципу добросовісності, справедливості та розумності, підстав дійти висновку, що позивач дізнався або міг дізнатися про порушення саме його права на повернення зазначених грошових коштів, раніше, ніж рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03.03.2021 (набрало законної сили 17.02.2022) набрало законної сили, не має.

Отже, з урахуванням усіх обставин справи та поведінки сторін, суд вважає виправданим обраховувати відлік строку позовної давності для вимог про повернення сплачених коштів за згаданими розписками починаючи саме з 17.02.2022, а тому строки позовної давності в цій частині позивачем пропущено не було.

До того ж, суд вважає, що тривалість перебування в проваджені Солом`янського районного суду м. Києва справи № 760/3849/17 за позовом ОСОБА_2 до Вітенка І.В. та власне висновки суду у цій справі, що унеможливили стягнення грошових коштів з Вітенка І.В. на користь ОСОБА_2 , як фізичної особи, навіть якщо вважати строк позовної давності пропущеним, було б достатньою підставою для визнання поважними причин пропуску цих строків, бо інакше, очевидно порушене право позивача було б залишено без захисту із суто формальних міркувань та позивач через судові рішення був би позбавлений права, як такого.

Отже, суд вважає, що відносно позовних вимог про стягнення суми основного боргу у розмірі 365600,00 гривень позивачем строки позовної давності пропущено не було.

Що стосується позовних вимог про стягнення штрафних санкцій у розмірі 12000 доларів США за курсом НБУ, встановленим на дату встановлення порушення, що становить 259680 гривень, суд вважає, що в цій частині позивачем було пропущено строк позовної давності та підстав для визнання поважними причини пропуску цього строку судом не вбачається.

Положеннями ст. 258 Цивільного кодексу України для позовних вимог про стягнення штрафних санкцій встановлено спеціальну позовну давність тривалістю один рік.

Та, як вже зазначалося, позивач остаточно в претензії від 12.02.2016 вимагав сплати штрафних санкцій у зазначеному розмірі у строк до 01.03.2016, а тому, враховуючи факт, визнаний відповідачем, щодо отримання зазначеної претензії 07.03.2016 для зазначених вимог річний строк позовної давності має відліковуватися саме від цієї дати, та, відповідно, такий строк сплив 07.03.2017.

Та, оскільки, жодної невизначеності у взаємовідносинах сторін в цій частині судом не вбачається та враховуючи відсутність підстав для застосування судом того принципу, який було застосовано до вимог про стягнення суми основного боргу, суд вважає, що таке тривале зволікання зі зверненням до суду із відповідним позовом про стягнення зазначених штрафних санкцій не може виправдовуватися жодною з обставин, на які посилався позивач у своєму клопотанні про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності, а тому суд дійшов висновку про відмову у визнанні поважними причин пропуску строку позовної давності в частині зазначених позовних вимог про стягнення штрафу та, відповідно, і відмову у задоволенні цих вимог у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

А саме суд приймає рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 365600,00 гривень основного боргу та відмову у задоволенні позовних вимог про розірвання договору від 02.09.2014 № 02/09 та стягнення 259680,00 гривень штрафу, нарахованого згідно п. 6.5. договору.

Згідно приписів п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума судового збору у розмірі 5484,00 гривень.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 73-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Джоін Ту Сіті» задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Вітенка Івана Васильовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Джоін Ту Сіті» (46001, Тернопільська обл., місто Тернопіль, вулиця Руська, будинок 37, квартира 7, код: 39362062) 365600,00 гривень боргу та 5484,00 гривень судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення у відповідності до ст. ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 14.07.2023.

Суддя Р.М. Колесник