РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.07.2023Справа № 910/7472/23
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕККАНІСКА»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «АПТ Україна ГРУПП»

про стягнення 136 399, 75 грн,

Суддя Карабань Я.А.

Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ПЕККАНІСКА» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «АПТ Україна ГРУПП» (надалі-відповідач) про стягнення суми грошових коштів у розмірі 136 399,75 грн.

Позовні вимоги, з посиланням на ст. 11, 207, 509, 526, 530, 610, 612, 626, 627, 639, 641, 642, 759, 762 Цивільного кодексу України, ст. 174, 175, 181, 193, 283 Господарського кодексу України, обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свого зобов`язання за актами надання послуг №2020 від 30.06.2021, №2299 від 31.07.2021 і №2585 від 16.08.2021, в частині повної та своєчасної оплати оренди.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/7472/23, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

12.06.2023 від представника відповідача надійшло клопотання про продовження строку для подання відзиву на позов, яке, в зв`язку з перебуванням у відпустці, отримане суддею Карабань Я.А. 19.06.2023. В обґрунтування вказаного клопотання зазначено, що копії позовної заяви з доданими документами не отримував, а з матеріалами справи ознайомився лише 09.06.2023, що фактично унеможливлює використання п`ятнадцятиденного строку для подання відзиву, оскільки ухвала про відкриття отримана підприємством 30.05.2023.

15.06.2023 від представника відповідача надійшов відзив, у якому останній заперечує проти позову та, зокрема, зазначає, що між сторонами взагалі не існувало орендних правовідносин, ними не досягнуто всіх істотних умов договору оренди та позивач не передавав відповідачу майно в оренду, а тому відсутні підстави для оплати за користуванням таким майном. В обґрунтування своїх доводів посилається на правову позицію наведену в постанові Верховного суду від 20.02.2018 в справі № 925/1596/16, зазначає, що акт приймання-передачі майна від позивача відповідачу за договором оренди, який не був підписаний сторонами не є належним доказом, який може підтвердити початок перебігу строку оренди та користування орендованим майном. Також вказує, що цифровий підпис директора на актах надання послуг є доказом отримання таких актів, а не визнання ним грошового зобов`язання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.06.2023 продовжено відповідачу строк для подання відзиву та прийнято поданий 15.06.2023 відзив до розгляду.

26.06.2023 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній заперечує проти доводів відповідача викладених у відзиві та, зокрема, зазначає, що останній невірно розуміє суть правової позиції викладеної в постанові Верховного суду від 20.02.2018 в справі № 925/1596/16, вказує, що за договором оренди акт приймання-передачі майна від позивача відповідачу, який не був підписаний сторонами, не є єдиним доказом, який може підтвердити початок перебігу строку оренди та користування відповідачем орендованим майном. Зазначає, що в актах сторонами погоджено всі істотні умови, які є необхідними для дійсності правочину даного виду. Також у відповіді на відзив міститься клопотання про долучення додаткових доказів до матеріалів справи.

Частиною 2 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Згідно із ч. 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї

Розглянувши клопотання позивача про долучення додаткових доказів до матеріалів справи, суд задовольняє вказане, оскільки останнім подані докази на спростування аргументів відповідача викладених у відзиві.

Беручи до уваги вище наведене та відсутність будь-яких клопотань сторін, у яких останні заперечували проти розгляду даної справи по суті, а також зважаючи на наявність в матеріалах справи всіх документів та доказів, необхідних для повного, всебічного та об`єктивного її розгляду і вирішення цього спору, суд дійшов висновку про можливість вирішення по суті наведеної справи, призначеної до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання) за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України в разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як зазначає позивач, між ним (орендодавець) та відповідачем (орендар) було укладено договір оренди, в спрощений спосіб, на виконання якого, позивачем на загальний період з 01.06.2021 по 14.08.2021 передано відповідачу в оренду підйомник H12SX HO166, що підтверджується актами надання послуг: № 2020 від 30.06.2021 на період з 01.06.2021 по 30.06.2021, відповідно до якого вартість оренди за вказаний період складає 52 799, 90 грн, № 2299 від 31.07.2021 на період з 01.07.2021 по 31.07.2021, відповідно до якого вартість оренди за вказаний період складає 57 199, 90 грн та № 2585 від 16.08.2021 на період з 01.08.2021 по 14.08.2021, відповідно до якого вартість оренди за вказаний період складає 26 399, 95 грн.

Отже, загальна вартість оренди підйомника H12SX HO166 за загальний період з 01.06.2021 по 14.08.2021 складає всього 136 399, 75 грн.

Підйомник H12SX HO166 був прийнятий відповідачем, що підтверджується електронним підписом на зазначених вище актах надання послуг.

10.04.2023 позивачем на адресу відповідача направлено вимогу про виконання грошового зобов`язання за № б/н від 10.04.2023, в якій позивач просив оплатити отримані послуги з оренди підйомника в розмірі 136 399, 75 грн. Вказана вимога отримана відповідачем 19.04.2023, що підтверджується трекінгом поштового відправлення № 778.

Відповіді на вказану вище вимогу матеріали справи не містять.

З огляду на те, що відповідач своєчасно не оплатив позивачу орендні платежі, останній звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь 136 399,75 грн основного боргу.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частинами 1, 2 ст. 180 ГК України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами в передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно ч. 2 статті 184 ГК України укладення договору на основі вільного волевиявлення сторін може відбуватися в спрощений спосіб або у формі єдиного документа, з додержанням загального порядку укладення договорів, встановленого статтею 181 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір укладається в порядку, встановленому ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Оскільки акти надання послуг № 2020 від 30.06.2021, № 2299 від 31.07.2021, № 2585 від 16.08.2021 містять предмет оренди - підйомник H12SX HO166, загальний строк оренди - 01.06.2021 - 14.08.2021, загальну вартість - 136 399, 75 грн, суд дійшов висновку, що сторонами було досягнуто згоди щодо істотних умов договору оренди, а тому посилання відповідача на непогодження сторони всіх істотних умов договору оренди є безпідставними.

Отже, між сторонами укладено договір оренди в спрощений спосіб (шляхом виставлення актів надання послуг та їх підписання відповідачем), а відтак виникли відносини, які підпадають під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Аналогічні положення закріплені в частині 1 статті 283 Господарського кодексу України, відповідно до змісту якої за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частинами 1, 2 та 5 статті 762 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з приписами частини 1 статті 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Строки внесення орендної плати визначаються в договорі (ч. 4 ст. 286 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити всіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Так, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини 1, 3 статті 74 цього Кодексу).

У пунктах 8.15- 8.22 постанови Верховного Суду від 29.01.2021 у справі № 922/51/20 зазначено таке: "8.15. Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

У відповідності до ст. 1 Закону України "Про електронні довірчі послуги", електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис; засвідчення чинності відкритого ключа - процедура формування сертифіката відкритого ключа; засіб електронного підпису чи печатки - апаратно-програмний або апаратний пристрій чи програмне забезпечення, які використовуються для створення та/або перевірки електронного підпису чи печатки; кваліфікований електронний підпис - удосконалений електронний підпис, який створюється з використанням засобу кваліфікованого електронного підпису і базується на кваліфікованому сертифікаті відкритого ключа;

Згідно з ч. 4 статті 18 Закону України "Про електронні довірчі послуги", кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису.

Із матеріалів справи (акти надання послуг № 2020 від 30.06.2021 на суму 52 799, 90 грн, № 2299 від 31.07.2021 на суму 57 199, 90 грн, № 2585 від 16.08.2021 на суму 26 399, 95 грн) убачається, що позивачем було надано, а відповідачем прийнято в оренду підйомник H12SX HO166, загальною вартістю оренди 136 399, 75 грн.

Суд зазначає, що вказані акти підписано електронним підписом з боку відповідача, який у відповідності до чинного законодавства є законним володільцем електронного ключа та накладає його під час створення електронного документа. При цьому, відповідачем не заперечується факт отримання вказаних актів. Разом з тим у матеріалах справи відсутні та відповідачем, у порядку передбаченому ГПК України, суду не надано будь-яких доказів направлення позивачу заперечень чи зауважень щодо отриманих актів, а тому посилання відповідача на непогодження вказаних вище актів є безпідставними.

Також суд звертає увагу, що відповідач невірно трактує висновок Верховного суду в викладений в постанові від 20.02.2018 в справі № 925/1596/16.

Так, Верховний Суд висловив правову позицію у п. 11 постанови від 20.02.2018 року в справі № 925/1596/16, зазначивши, що при вирішенні питання щодо визначення початку користування орендованим майном (момент виникнення орендних правовідносин та відповідних прав та обов`язків), щодо обрахування початку перебігу строку оренди та щодо підтвердження продовження користування орендованим майном має значення наявність будь-якого належного доказу, що підтверджує відповідні обставини, а не виключно назва документу - акт приймання-передачі, прямо передбачена законодавством (ч. 1 ст. 795 ЦК України), що підтверджує прийняття майна в оренду. Аналогічні висновки наведені в постановах Верховного Суду від 13.04.2018 року у справі № 910/29775/15, 10.04.2018 року у справі № 910/5440/17, від 27.08.2019 року у справі № 906/565/18.

Як установлено судом вище, факт користування відповідачем майном підтверджується підписаними сторонами актами, а тому посилання відповідача на відсутність акту приймання-передачі є необґрунтованим.

У силу статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

10.04.2023 позивачем на адресу відповідача направлено вимогу про виконання грошового зобов`язання за № б/н від 10.04.2023, в якій просив оплатити отримані послуги з оренди підйомника в розмірі 136 399, 75 грн. Вказана вимога яка отримана відповідачем 19.04.2023, що підтверджується трекінгом поштового відправлення № 778.

Враховуючи зазначене вище, суд приходить до висновку, що строк оплати оренди підйомника H12SX HO166 настав 26.05.2023.

Оскільки, матеріалами справи підтверджується факт наявності у відповідача заборгованості за оплати оренди підйомника H12SX HO166 у розмірі 136 399, 75 грн, доказів її погашення відповідачем у порядку передбаченому ГПК України не надано та вказана заборгованість не спростована, а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Відповідачем вказана заборгованість не спростована, доказів її сплати не надано.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на наведені вище норми, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 136 399, 75 грн основного боргу.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 10 000, 00 грн витрат на правову допомогу.

Згідно із ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Позивачем на підтвердження понесення витрат на правову допомогу долучено до матеріалів справи: копію договору про надання правничої (правової) допомоги № 1-010120 від 01.01.2020, копію акту надання послуг № 179-1-010120 від 08.05.2023 до договору про надання (правової) допомоги № 1-010120 від 01.01.2020 з описом робіт (наданих послуг) виконаних для надання правової допомоги на суму 10 000, 00 грн, копію рахунка-фактури № 179 від 08.05.2023 на оплату послуг на суму 10 000, 00 грн, копію довіреності від 01.01.2023, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ХМ № 000256 від 08.05.2019, копію посвідчення адвоката № 000295 від 08.05.2019 на ім`я адвоката Філоненка Ярослава Андрійовича, копію платіжного доручення № 8073 від 08.05.2023 про оплату правової допомоги відповідно до рахунку.

Частини 1 та 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що:

- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави;

- за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частина 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України ).

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з тим відповідачем клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги не заявлялось, не наведено обставин та не надано доказів на підтвердження неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги.

При цьому, судом враховано, що заявлений до відшкодування розмір судових витрат не є надмірним та завищеним, оскільки відповідає як принципам матеріального (договірного) права, так і процесуального права (оскільки висвітлює затрати по роботі адвоката у даній справі), що відповідає правовим позиціям, викладеним Верховним Судом у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та у постановах від 25.04.2018 у справі №922/3142/17, від 02.05.2018 у справі №910/22350/16, від 11.06.2018 року у справі №923/567/17.

Беручи до уваги підтвердження позивачем правового статусу адвоката, надання доказів фактичного надання правничої допомоги на підставі договору, а також співмірність розміру витрат з наданими послугами, суд дійшов висновку про обґрунтованість поданої заяви, в зв`язку з чим, судом покладаються на відповідача витрати позивача на правову допомогу в розмірі 10 000, 00 грн.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 237 - 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АПТ Україна ГРУПП» (02121, місто Київ, вулиця Вербицького, будинок 32-А, офіс 316, ідентифікаційний код 41456223) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕККАНІСКА» (04209, місто Київ, вулиця Богатирська, будинок 11, ідентифікаційний код 35411500) 136 399 (сто тридцять шість тисяч триста дев`яносто дев`ять) грн 75 коп. основного боргу, 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн 00 коп. судового збору та 10 000 (десять тисяч) грн 00 коп. витрат на правову допомогу.

3. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до апеляційної інстанції у строки передбачені ст. 256 ГПК України.

Суддя Я.А. Карабань