ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2023м. ХарківСправа № 922/699/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ємельянової О.О.

при секретарі судового засідання Катречко Д.С.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрокомпанія "Юнітек", 61001, м. Харків, пр-т. Гагаріна, буд. 1
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Софіївка Перша", 64606, Харківська обл., м. Лозова, мікрорайон 5, буд. 5, кв. 47
простягнення 894 818,80 грн.
за участю представників сторін:

позивача: Цимбалістий В. А.;

відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрокомпанія "Юнітек" звернулось до Господарського суду Харківської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Софіївка Перша" про стягнення суми у розмірі 894 818,80 грн. з яких: сума боргу у розмірі 498 531,44 грн., пеня у сумі 46 784, 75 грн., штраф у розмірі 35 702,20 грн., інфляційні втрати у розмірі 149 812,33 грн., 25 % річних у розмірі 163 988,08 грн.

Також до стягнення заявлені судові витрати у розмірі 13 422,28 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 18 600,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором поставки № П188 від 18.02.2021 року в частині повного та своєчасного розрахунку.

Ухвалою суду від 27.02.2023 року позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрокомпанія "Юнітек" (вх. 699/23) залишено без руху.

21.03.2023 року від позивача через канцелярію суду надійшли пояснення (вх. № 6949/23).

23.03.2023 року від позивача через канцелярію суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви (вх. № 7144/23).

Ухвалою суду від 23.03.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження.

27.03.2023 року від Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрокомпанія "Юнітек" через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. № № 7338) про участь в розгляді справи в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою суду від 28.03.2023 року клопотання (вх. № 7338 від 27.03.2023 року) Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрокомпанія "Юнітек" про участь в розгляді справи в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів задоволено частково.

Ухвалою суду від 11.04.2023 року знято з розгляду справу № 922/699/23, призначену до розгляду у підготовчому засіданні на 12 квітня о(б) 12:40 год. Призначено у справі № 922/699/23 підготовче засідання на "10" травня 2023 року. Підготовче засідання у справі № 922/699/23 призначене на 10.05.2023 року відбудеться в режимі відеоконференції відповідно до клопотання (вх. № 7338 від 27.03.2023 року) Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрокомпанія "Юнітек".

Ухвалою суду від 10.05.2023 року, яку занесено до протоколу судового засідання, судом відповідно до вимог частини 3 статті 177 господарського процесуального кодексу України, судом за власної ініціативи продовжено строк підготовчого засідання на 30 днів. У підготовчому засіданні оголошено перерву до "31" травня 2023 року. Також, судом задоволено усне клопотання позивача від 10.05.2023 року про проведення наступного судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 31.05.2023 року, яку занесено до протоколу судового засідання, судом закрито підготовче засідання у справі, та призначено справу до розгляд по суті на 14 червня 2023 року. Також, судом задоволено усне клопотання позивача від 31.05.2023 року про проведення наступного судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 14.06.2023 року, яку занесено до протоколу судового засідання, судом з розгляду справи по суті оголошено перерву до 10 липня 2023 року. Також, судом задоволено усне клопотання позивача від 14.06.2023 року про проведення наступного судового засідання в режимі відеоконференції.

Уповноважений представник відповідача у призначене судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належний чином, про свідчить направлення на юридичну адресу останнього копії ухвали суду від 14.06.2023 року.

Присутній у судовому засіданні в режимі відео конференції представник позивача надав усні пояснення щодо позовних вимог, та просив суд, позов задовольнити у повному обсязі із підстав викладених у позовній заяві.

У судовому засіданні 10.07.2023 року, відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до вимог частини 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Згідно з пунктами 3, 4, 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №270 від 05.03.2009 року (надалі - Правила), і які регулюють відносини між ними.

Поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на такі категорії: прості, рекомендовані, без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю. Рекомендовані поштові картки, листи та бандеролі з позначкою "Вручити особисто", рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка" приймаються для пересилання лише з рекомендованим повідомленням про їх вручення (пункти 11, 17 Правил).

Пунктом 99 Правил визначено, що рекомендовані поштові відправлення (крім рекомендованих листів з позначкою Судова повістка), рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу.

Рекомендовані поштові відправлення з позначкою Судова повістка, адресовані юридичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються представнику юридичної особи, уповноваженому на одержання пошти, під розпис. У разі відсутності адресата за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку робить позначку адресат відсутній за вказаною адресою, яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду (п. 992 Правил).

Відповідно до пунктів 116, 117 Правил у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження. Поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі, зокрема, закінчення встановленого строку зберігання.

Системний аналіз статей 120, 242 Господарського процесуального кодексу України, пунктів 11, 17, 99, 116, 117 Правил свідчить, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі (аналогічна позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2020 року у справі № 910/22873/17 та від 14.08.2020 року у справі № 904/2584/19).

Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.12.2020 року у справі № 902/1025/19 Верховний Суд звернув увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

Крім того, процесуальні документи щодо розгляду даної справи офіційно оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua) та знаходяться у вільному доступі.

Відповідно до положень частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, судом було вжито усіх належних заходів, щодо повідомлення відповідача у справі про розгляд справи.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані докази, заслухавши представника позивача, суд встановив наступне.

Як зазначає позивач, 18.06.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрокомпанія "Юнітек" (позивач, постачальник) Товариством з обмеженою відповідальністю "Софіївка Перша" (відповідач, покупець) було укладено договір поставки № П188.

Пунктом 12.2. договору, сторони погодили, що договір набуває чинності з дня його підписання представниками обох сторін і діє до 31.12.2021 року, а в частині розрахунків до повних розрахунків.

Відповідно до пункту 1.1. договору, постачальник зобов`язується поставити і передати покупцю в строки, передбачені цим договором, продукцію виробничо технічного призначення в асортименті (номенклатурі), кількості та за цінами згідно відповідних додатків та видаткових накладних до цього договору, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього грошову суму у розмірі та в порядку, визначених у цьому договорі. Товаром за цим договором є засоби захисту рослин та або насіння, та або мікродобрива.

Загальна сума договору визначається сукупністю додатків та / або видаткових накладних, які є невід`ємною частиною цього договору, на підставі яких було поставлено товар покупцю в період дії договору. У випадку розбіжностей даних у додатку щодо асортименту (номенклатури), кількості та / або ціни товару в порівнянні з даними у відповідній видатковій накладній, перевагу має видаткова накладна. Видаткова накладна є невід`ємною частиною договору та підписується з боку покупця особисто, уповноваженою довіреністю на отримання товарно матеріальних цінностей (товару) або керівником покупця, який уповноважений діяти від його імені без довіреності (пункт 1.3. договору).

Пунктом 2.1. договору сторони погодили, що ціна товару, що поставляється за цим договором, вказується у додатках та видаткових накладних в національній валюті та визначається в залежності від виду товару. У додатках до договору сторони також встановлюють еквівалент вартості товару у доларах США або Євро.

Строк оплати товару вказується у відповідному додатку до договору. Товар, що був поставлений покупцю в межах цього договору на підставі видаткових накладних, але без укладання відповідних додатків, має бути оплачений покупцем в повному обсязі не пізніше 10 календарних днів з моменту його отримання за відповідною видатковою накладною (пункт 2.4. договору).

Як зазначає позивач, на виконання умов договору, було поставлено товар на загальну суму 624 924,36 грн. про що свідчать підписані між сторонами додатки, а саме:

- додаток № 1 (ззр) від 18.06.2021 року на суму 162 747,12 грн. (покупець зобов`язаний сплатити постачальнику загальну вартість за товар, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника у наступні строки: 30 % попередня оплата до 18.06.2021 року, 70 % відстрочення оплати до 25.10.2021 року);;

- додаток № 2 (ззр) від 22.06.2021 року на суму 143 562,60 грн. (покупець зобов`язаний сплатити постачальнику загальну вартість за товар, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника у наступні строки: 30 % попередня оплата до 25.06.2021 року, 70 % відстрочення оплати до 25.10.2021 року);

- додаток № 3 (ззр) від 29.06.2021 року на суму 144 392,40 грн. (покупець зобов`язаний сплатити постачальнику загальну вартість за товар, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника у наступні строки: 30 % попередня оплата до 30.07.2021 року, 70 % відстрочення оплати до 25.10.2021 року);

- додаток № 4 (ззр) від 08.07.2021 року на суму 174 222,24 грн. (покупець зобов`язаний сплатити постачальнику загальну вартість за товар, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника у наступні строки: 30 % попередня оплата до 13.07.2021 року, 70 % відстрочення оплати до 25.10.2021 року).

Та видаткові накладні від 18.06.2021 року № 1008 на суму 162 747,12 грн.; від 24.06.2021 року № 1047 на суму 143 562,60 грн.; від 30.06.2021 року № 1064 на суму 144 392,40 грн.; від 08.07.2021 року № 1097 на суму 174 222,24 грн.

Проте, відповідач в порушення умов договору за поставлений позивачем товар розрахувався частково, а саме на суму 126 392,92 грн.

Також за твердженнями позивача, між сторонами було підписано акт звірки розрахунків, відповідно до якого станом на 11.10.2021 року сума боргу складає 515 031,14 грн., але після підписання акту звірки, відповідачем було здійснено часткову оплату на суму 16 500,00 грн., у зв`язку із чим, станом на 17.02.2023 року за розрахунком позивача, у відповідача наявний борг у розмірі 498 531,44 грн.

Вищевказані обставини, стали підставою звернення позивача із відповідним позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. (Аналогічна норма міститься і у статті 526 Цивільного кодексу України). До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін .

Згідно частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Доказів здійснення повної оплати за спірною господарською операцією відповідач суду не надав.

Враховуючи вищевказані обставини, неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки № П188 від 18.02.2021 року в частині повного та своєчасного розрахунку за отриманий товар, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення суми заборгованості у розмірі 498 531,44 грн. є обґрунтованими, та не спростованими відповідачем.

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором, позивачем було нараховано пеню у сумі 46 784, 75 грн., штраф у розмірі 35 702,20 грн., інфляційні втрати у розмірі 149 812,33 грн., та 25 % річних у розмірі 163 988,08 грн. (відповідно до наданого розрахунку).

Щодо 25 % річних у розмірі 163 988,08 грн. (відповідно до наданого розрахунку), суд зазначає наступне.

Позивач, обґрунтовуючи заявлені до стягнення 25 % річних у розмірі 163 988,08 грн. зазначає, що у пункті 8.7. договору сторони дійшли згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, і встановили її у розмірі 25 % річних від простроченої суми.

Суд, дослідивши матеріали справи, та умови договору зазначає наступне.

У постанові від 04.12.2020 року у справі №917/1739/17 Велика Палата Верховного суду зазначила, що правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, як помилково вважали суди попередніх інстанцій у цій справі.

Суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального та процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові ВП ВС від 25.06.2019 року у справі №924/1473/15).

При цьому, зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду від 23.10.2019 року у справі №761/6144/15-ц).

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Зі змісту пункту 8.7. договору вбачається, що сторони визначили, що у разі прострочення оплати товару, покупець сплачує на користь постачальника проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 25 процентів річних від простроченої суми.

З аналізу вищевикладеного слідує, що сторони пунктом 8.7. договору визначили, саме сплату процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 25 процентів річних саме від простроченої суми. При цьому, термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

У зв`язку із чим, помилковим є посилання позивача у позовній заяві на те, що у пункті 8.7. договору сторони дійшли згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, і встановили її у розмірі 25 % річних від простроченої суми.

З аналізу вищевикладеного слідує, що позовна заява в часті обґрунтування заявлених до стягнення 25 процентів річних містить не вірне застосування позивачем норми матеріального права. У зв`язку із чим, суд зазначає, що згідно з принципом jura novit curia (суд знає закони) неправильна юридична кваліфікація позивачем спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду у справі від 13.02.2020 року № 904/349/19.

При цьому, статтею 536 Цивільного кодексу України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Враховуючи вищевикладене, та відповідно до пункту 8.7. договору, саме стаття 536 Цивільного кодексу України підлягає до застосування, щодо заявлених позивачем до стягнення із відповідача саме 25 процентів річних від простроченої суми.

Перевіривши правильність нарахування позивачем 25% річних у розмірі 163 988,08 грн. за заявлений позивачем період, а саме загальний період за кожною поставкою із урахуванням часткових сплат з 26.10.2021 року по 31.01.2023 року судом встановлено, що такі нарахування здійснено не вірно.

Судом здійснено власний розрахунок із урахуванням вимог пункту 8.7. договору, а саме 25 процентів річних від простроченої суми (498 531,44 грн.), та встановлено, що сума 25 процентів річних, які підлягає до стягнення становлять 124 632,86 грн.

В частині стягнення 25 процентів річних у розмірі 39 355,22грн. відмовити.

Щодо стягнення із відповідача нарахованих позивачем інфляційних втрат у розмірі 149 812,33 грн., суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Перевіривши правильність нарахування позивачем інфляційних втрат у розмірі 149 812,33 грн. за заявлений позивачем період відповідно до наданого розрахунку, а саме загальний період за кожною поставкою із урахуванням часткових сплат з 26.10.2021 року по 31.01.2023 року судом встановлено, що позивачем при здійсненні розрахунку допущено помилку.

Судом здійснено власний розрахунок інфляційних втрат в онлайн системі Ліга Закон та встановлено, що сума інфляційних втрат, яка підлягає до стягнення становлять 146 612,22 грн.

В частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 3 200,11 грн. відмовити.

Щодо стягнення із відповідача нарахованих пені у сумі 46 784, 75 грн., та штраф у розмірі 35 702,20 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 8.5. договору покупець за несвоєчасну оплату товару сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент такої несплати за кожен день прострочення оплати. Нарахування пені за прострочення виконання зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати за поставлений товар триває до дня, коли зобов`язання щодо оплати фактично виконане покупцем або до моменту звернення постачальникам до суду з позовом про стягнення заборгованості. Постачальник має право вдатися до інших видів захисту своїх інтересів згідно чинного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статей 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

В силу статті 230 Господарського процесуального кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 Цивільного кодексу України). Сплата неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі (частина 1 статті 552 Цивільного кодексу України).

Перевіривши правильність нарахування позивачем суми пені у сумі 46 784, 75 грн., за заявлений позивачем період, а саме загальний період за кожною поставкою із урахуванням часткових сплат з 26.10.2021 року по 31.01.2023 року судом встановлено, що такі нарахування здійснено арифметично вірно.

Пунктом 8.6. договору, сторони визначили, що у випадку порушення покупцем терміну строку оплати товару, що вказаний у відповідному додатку або договорі, більш як на 2 календарних дні, покупець додатково сплачує постачальнику штраф у розмірі 7 % від ціни поставленого, але не оплаченого товару.

Перевіривши правильність нарахування позивачем суми штрафу у розмірі 35 702,20 грн., судом встановлено, що такі нарахування здійснено арифметично вірно та вони відповідають умов укладеного між сторонами договору.

Частинами 1, 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 42 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (стаття 74 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням викладеного, господарський суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, а саме стягнення із відповідача суми боргу у розмірі 498 531,44 грн., пеню у сумі 46 784, 75 грн., штраф у розмірі 35 702,20 грн., 25 % річних у розмірі 124 632,86 грн., інфляційні втрати у розмірі 146 612,22 грн.

В частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 3 200,11 грн. та 25 % річних у розмірі 39 355,22 грн. відмовити.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного

Як вбачається із матеріалів справи, у прохальній частині позовної заяви, позивачем заявлено до стягнення із відповідача понесені останнім витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 18 600,00 грн.

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до частини 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За змістом наведених законодавчих приписів необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

У підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу, останнім було надано до суду копії:

- договору про надання правової допомоги № 10/02-23 від 10.02.2023 року укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрокомпанія «Юнітек» та адвокатом Цимбалістий В.А.;

- акту № 1 приймання передачі наданих послуг від 16.02.2023 року на суму 18 600, грн.;

- платіжного доручення № 3890 від 13.02.2023 року на суму 18 600,00 грн.;

- ордер серія АХ №1118070 від 17.02.2023 року;

- копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія КР № 000122 від 07.07.2017 року.

Як вбачається із поданого позивачем акту № 1 приймання передачі наданих послуг від 16.02.2023 року на суму 18 600, грн., пунктом 1 акту визначено, що адвокатом надана правова допомога клієнту, а клієнтом прийняті наступні, передбачені пунктом 2.1. договору послуги: складено позовну заяву ТОВ «АК`Юнітек» до ТОВ «Софіївка Перша» про стягнення заборгованості та штрафних санкцій за договором поставки № П188 від 18.06.2021 року та додатки до позовної заяви. Обсяг роботи адвоката 15,5 годин.

Відповідно до пункту 4.1. договору вартість послуг (гонорару / винагороди) адвоката, вказаних у пункті 1 акту, складає 18 600,00 грн. (пункт 2 акту).

Пунктом 3 акту сторони погодили. що акт вважається укладеним з дня його підписання сторонами. Претензій та зауважень до наданих послуг клієнт не заявив.

Крім того, пунктом 4.1. договору, сторони визначили, що за надання правової допомоги (послуг) клієнт сплачує адвокату гонорар (винагороду), розмір якого складає 18 600,00 грн. та розраховується, виходячи з погодинної ставки адвоката 1200 грн. /год. х 15,5 робочих годин.

Розмір винагороди адвоката зазначається в акті приймання передачі наданих послуг, який є доказом надання клієнту правової допомоги (пункт 4.2. договору).

Колегія суддів Касаційного господарського суду Верховного суду у своїй постанові від 05.02.2019 року у справі № 906/194/18 та постанові від 14.11.2018 року у справі № 910/8682/18 зауважила, що необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

В даному випадку витрати позивача на послуги адвоката в заявленому розмірі 18 600,00 грн. підтверджені належними фінансовими документами, копії яких наявні у матеріалах справи № 922/699/23.

Крім того, Верховний суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 640/18402/19 у постанові від 28.12.2020 року, зазначив, розмір гонорару адвоката, встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу, витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта (постанова Касаційного господарського суду Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 910/23210/17).

З аналізу вищевикладеного слідує, що для включення всієї суми гонорару до відшкодування за рахунок іншої сторони, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені до відшкодування, з урахуванням того, чи були такі витрати здійснені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. За наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час і неспівмірність порівняно з ринковими цінами. Здійснюючи розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу між сторонами спору, господарський суд має враховувати результат розгляду спору, умови договору про надання правничої допомоги, укладеного між стороною спору та адвокатом (адвокатським об`єднанням, бюро), обсяги наданих стороні як клієнту послуг правничої допомоги щодо представництва її інтересів в суді під час розгляду справи.

При цьому, відповідно до вимог частини 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

За змістом частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, у позові відмовлено частково, у зв`язку із чим, витрати на професійну правничу допомогу позивача у відповідності до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, розподіляються між сторонами пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на приписи статей 126, 129 Господарського процесуального кодексу України, із урахуванням вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, із відповідача підлягає до стягнення суму витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 17 715,43 грн. (18600,00 грн. х 852 263,47 грн. / 894 818,80).

Крім того, як свідчать матеріали справи, при зверненні до суду з позовом позивач сплатив судовий збір в сумі 13 422,28 грн.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, і з відповідача підлягає до стягнення сума судового збору у розмірі 12 783,95грн. (13 422,28грн. х 852 263,47 грн. / 894 818,80).

Керуючись статтями 4, 12, 20, 73, 74, 76 - 79, 86, 129, 236 - 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Софіївка Перша" (64606, Харківська обл., м. Лозова, мікрорайон 5, буд. 5, кв. 47, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрокомпанія "Юнітек" (61001, м. Харків, пр-т. Гагаріна, буд. 1, )

суму боргу у розмірі 498 531,44 грн.,

пеню у сумі 46 784, 75 грн.,

штраф у розмірі 35 702,20 грн.,

25 % річних у розмірі 124 632,86 грн.

інфляційні втрати у розмірі 146 612,22 грн.

та 12 783,95 грн. судового бору, та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17 715,43 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 3 200,11 грн. та 25 % річних у розмірі 39 355,22 грн. відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду, у межах апеляційного округу, протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Інформацію щодо роботи суду та щодо розгляду конкретних судових справ можна отримати на сайті суду, а також за допомогою Телеграм-бота Господарського суду Харківської області https://t.me/GospSud_kh_bot.

Реквізити сторін:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрокомпанія "Юнітек" (61001, м. Харків, пр-т. Гагаріна, буд. 1, );

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Софіївка Перша" (64606, Харківська обл., м. Лозова, мікрорайон 5, буд. 5, кв. 47, ).

Повне рішення складено "20" липня 2023 р.

Суддя О.О. Ємельянова