ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" липня 2023 р. м. Київ Справа № 910/1221/23

Господарський суд Київської області у складі судді Колесника Р.М., за участю секретаря судового засідання Тимошенка Д.Ю., розглянувши в порядку загального позовного провадження справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 )

до

ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 )

про визнання недійсним договору,

за участю представників учасників справи:

від позивача: Бердило О.М.;

від відповідача: Приймак А.О.;

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивачка/ ОСОБА_1 ) до ОСОБА_2 (надалі - відповідачка/ ОСОБА_2 ), в якій позивачка просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу частки в розмірі 33,33% статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «З іншого тіста» (надалі - ТОВ «ТД «З іншого тіста»/Товариство), що становить 180448,62 гривень.

Вимоги позивачки обґрунтовані тим, що частка, що була предметом продажу, не була оплачена відповідачкою, що згідно приписів Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» виключає правомірність її відчуження, а тому договір купівлі-продажу має бути визнаний недійсним в судовому порядку.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.01.2023 у справі № 910/1221/23 матеріали позовної заяви передано за підсудністю на розгляд Господарського суду Київської області.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 13.03.2023 позовну заяву прийнято до провадження, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання, яке судом неодноразово відкладалося.

12.04.2023 від представника позивачки надійшло клопотання про виклик свідка - директора та учасника ТОВ «ТД «З іншого тіста» ОСОБА_3 , у задоволенні якого ухвалою суду, із занесенням до протоколу судового засідання, від 12.04.2023 відмовлено.

25.04.2023 на адресу суд від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву.

26.04.2023 від представника позивачки надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, а саме банківської виписки по рахунку Товариства за період з 01.04.2020 по 25.04.2023, яка була долучена до матеріалів справи.

08.05.2023 від позивачки надійшла відповідь на відзив.

09.05.2023 віл відповідачки надійшло клопотання про забезпечення доказів, у задоволенні якого ухвалою суду, із занесенням до протоколу судового засідання, від 10.05.2023 відмовлено.

Ухвалою суду від 10.05.2023 позовну заяву залишено без руху, надано строк на усунення виявлених недоліків. Недоліки стосувалися того, що позивач просить визнати недійсним договір, посвідчений нотаріально із посиланням на відповідний реєстровий номер, проте, з копії договору долученої до матеріалів справи не можливо було дійти висновку про його нотаріальне посвідчення.

15.05.2023 від представника позивачки надійшла заява про усунення виявлених недоліків та про зміну предмету позову. Зміна предмету позову стосувалася фактично редагування реквізитів спірного договору у спосіб виключення посилання на його нотаріальне посвідчення, оскільки цей договір нотаріально не посвідчувався.

Ухвалою суду від 22.05.2023 продовжено розгляд справи та прийнято заяву про зміну предмета позову.

05.06.2023 від представника відповідачки надійшло клопотання про долучення доказів, а саме відповіді ГУ ДПС у Київській області, щодо того, що Товариство не подавало звітність за 2021, 2022 роки, копію протоколу № 1 від 20.07.2021 засновників товариства та копію статуту.

21.06.2023 від представника позивачки надійшло клопотання про долучення доказів, а саме фінансової звітності за 2021 та 2022 роки, на підтвердження того, що статутний капітал відображено як такий, що не був сформований.

Ухвалою суду, із занесенням до протоколу судового засідання, від 21.06.2023 підготовче провадження закрито та за письмовою згодою присутніх представників сторін, суд розпочав розгляд справи по суті в день закриття підготовчого провадження, яке було відкладено на 05.07.2023.

В судовому засіданні 05.07.2023 взяли участь представники сторін. Представник позивачки наполягав на задоволенні позовних вимог, представник відповідачки просив у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

20.10.2021 позивачкою (покупець) та відповідачкою (продавець) укладено договір купівлі-продажу, за яким відповідачка передає у власність позивачки частку у розмірі 33,33%, що становить 180448,62 гривень у статутному капіталі ТОВ «ТД «З іншого тіста» (надалі - договір).

За змістом п.п. 1.2.-1.4., 2.1.-2.2. договору статутний капітал товариства становить 541400 гривень, на момент укладення договору частка продавця в статутному капіталі товариства сплачена повністю, право власності продавця на частку підтверджується статутом товариства. Загальна вартість частки становить 788100 гривень, які мають бути сплачені до 01.02.2022.

На момент розгляду справи купівельна ціна за придбану частку позивачкою сплачена не була.

В провадженні Господарського суду Київської області перебуває справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (справа № 910/9831/22) про стягнення заборгованості за зазначеним договором купівлі-продажу. Провадження у зазначеній справі зупинено до набрання законної сили рішення у цій справі.

Позивачка звернулася до суду із розглядуваним позовом та просить визнати недійсним укладений сторонами договір купівлі-продажу від 20.10.2021, в обґрунтування якого посилається на те, що частка, що виступала предметом купівлі-продажу не була сплачена відповідачкою, з огляду на що вона не була наділена повноваженнями на її відчуження, а тому укладений сторонами договір не відповідає вимогам законодавства, а саме вимогам ст. 21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».

Заперечуючи проти позову відповідачка у відзиві на позовну заяву посилалася на те, що позивачкою не доведено належними доказами того, що відповідачка не сплатила свою частку, позивачка набула прав учасника товариства, відповідні відомості на підставі акту приймання-передачі частки внесено в ЄДР, та в подальшому відповідачка посилалася на те, рішенням установчих зборів засновників товариства, оформленим протоколом № 1 від 20.07.2021 було передбачено, що статутний капітал вноситься у вигляді грошового та майнового внеску, отже її частка була сформована саме за рахунок майна.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з частиною статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч. 3 ст. 21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі лише в тій частині, в якій вона є оплаченою.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14 (№ 3-449гс16) та підтримано усталеною судовою практикою Верховного Суду.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Аналогічна правова позиція викладена у пункті 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17.

Отже, для правильного вирішення цієї справи необхідним є встановлення того, чи є частка, що була предметом відчуження за спірним договором сплаченою відповідачкою на момент вчинення відповідного правочину.

Позивачка, стверджуючи, що частка відповідачки у розмірі 33% статутного капіталу Товариства не була сплаченою посилалася на те, що з інформації наданої директором товариства на адвокатський запит, вбачається, що за даними фінансово-бухгалтерського обліку та звітності, а також з інформації отриманої із загальної банківської виписки по рахунках Товариства, статутний капітал Товариства на день надання цієї інформації (18.08.2022) не сформований, кошти на формування статутного капіталу учасниками Товариства не вносилися.

Відповідачка стверджувала, що її вклад до статутного капіталу був сформований майном, проте відповідні документи, що це підтверджували б у неї не збереглися, за відомостями ДПС у Київській області Товариство фінансову звітність до податкових органів за 2021 та 2022 роки не подавало, проте з тексту рішення засновників, оформленого протоколом № 1 вбачається, що статутний капітал вноситься у вигляді грошового та майнового внеску, жодних повідомлень від товариства про необхідність внести вклад, про прострочення його внесення, про скликання зборів з цього питання на її адресу від Товариства не надходило. До того ж, вона позбавлена можливості здійснення ефективного контролю ведення бухгалтерського та фінансового обліку товариства.

Надаючи доводам сторін в цій частині належну юридичну оцінку, суд дійшов наступних висновків.

Згідно положень Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»:

- вкладом учасника товариства можуть бути гроші, цінні папери, інше майно, якщо інше не встановлено законом. Вклад у негрошовій формі повинен мати грошову оцінку, що затверджується одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства. При створенні товариства така оцінка визначається рішенням засновників про створення товариства (ст. 13 закону);

- кожен учасник товариства повинен повністю внести свій вклад протягом шести місяців з дати державної реєстрації товариства, якщо інше не передбачено статутом. Відповідні положення можуть бути внесені до статуту, змінені або виключені з нього одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства. Вартість вкладу кожного учасника товариства повинна бути не менше номінальної вартості його частки (ст. 14 Закону);

- якщо учасник прострочив внесення вкладу чи його частини, виконавчий орган товариства має надіслати йому письмове попередження про прострочення. Попередження має містити інформацію про невнесений своєчасно вклад чи його частину та додатковий строк, наданий для погашення заборгованості. Додатковий строк, наданий для погашення заборгованості, встановлюється виконавчим органом товариства чи статутом товариства, але не може перевищувати 30 днів. Якщо учасник товариства не вніс вклад для погашення заборгованості протягом наданого додаткового строку, виконавчий орган товариства має скликати загальні збори учасників, які можуть прийняти одне з таких рішень: 1) про виключення учасника товариства, який має заборгованість із внесення вкладу; 2) про зменшення статутного капіталу товариства на розмір неоплаченої частини частки учасника товариства; 3) про перерозподіл неоплаченої частки (частини частки) між іншими учасниками товариства без зміни розміру статутного капіталу товариства та сплату такої заборгованості відповідними учасниками; 4) про ліквідацію товариства. Голоси, що припадають на частку учасника, який має заборгованість перед товариством, не враховуються при визначенні результатів голосування для прийняття рішення відповідно до частини другої цієї статті (ст. 15 Закону).

Згідно положень Статуту Товариства:

- розмір статутного капіталу, розмір частки кожного з учасників у статутному капіталі товариства містяться в ЄДР (п. 11.1);

- вкладом учасника товариства можуть бути гроші, цінні папери, інше майно, якщо інше не встановлено законом. (п. 11.1.1.);

- вклад у не грошовій формі повинен мати грошову оцінку, що затверджується одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства (п. 11.1.2.);

- кожен учасник товариства повинен повністю внести свій вклад протягом дванадцяти місяців з дати державної реєстрації товариства (п. 11.2.1.);

- учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам (п. 11.9.1.);

- учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі лише в тій частині, в якій вона є оплаченою (п. 11.9.2.).

Положення п. 11.3. Статуту Товариства щодо правових наслідків прострочення внесення учасником свого вкладу до статутного капіталу є ідентичними зі змістом ст. 15 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».

З наведених положень Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальн6істю» та Статуту товариства вбачається, що частка учасника може бути відчужена лише після того, як буде сплаченою.

В тексті спірного договору, зокрема в п. 1.3., міститься запевнення відповідачки про те, що частка нею сплачена повністю.

Поряд із цим, в матеріалах справи об`єктивних доказів того, що частка відповідачки є сплаченою не має.

Посилання відповідачки на те, що її вклад до статутного капіталу було внесено за рахунок майнового внеску належними доказами також не підтверджено, а твердження відповідачки про те, що зазначені обставини (внесення майнового внеску) підтверджуються змістом рішення засновників товариства, оформленого протоколом № 1 від 20.07.2021 судом відхиляються.

Дійсно у тексті зазначеного рішення міститься припис про те, що статутний капітал вноситься у вигляді грошового та майнового внеску.

Поряд із цим, такий припис, відповідає загальним формулюванням визначення способу внесення вкладів учасників, що містяться в ч. 1 ст. 13 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» та в п. 11.1.1. Статуту товариства, тобто наявність такого припису в рішенні засновників зовсім не свідчить про те, що саме частка відповідачки підлягає формуванню за рахунок майнового внеску.

Крім того, за логікою та змістом ч. 2 ст. 13 цього закону у разі, якщо при створенні товариства вклад учасника здійснюється у грошовій формі, рішенням засновників має бути затверджений як перелік майна, що вноситься у якості майнового внеску до статутного капіталу, так і грошову оцінку такого вкладу, яка має бути затверджена одностайним рішенням. Таке ж положення міститься і в п. 11.1.2. Статуту Товариства.

Оскільки в рішенні засновників Товариства, оформленого протоколом № 1 від 20.07.2021, на зміст якого посилається відповідачка в обґрунтування своїх заперечень проти позову, жодних відомостей щодо складу майна, що вноситься до статутного капіталу та щодо його грошової оцінки не міститься, саме лише посилання на можливість внесення вкладів грошовими коштами та майном не може вважатися підтвердженням здійснення відповідачкою свого вкладу до статутного капіталу за рахунок майнового внеску.

Суд також приймає до уваги той факт, що відчужуючи свою частку у статутному капіталі товариства та стверджуючи в договорі про те, що частка оплачена повністю, то у разі сумнівів у покупця щодо того, чи є частка сплаченою, саме на відповідачку, як продавця накладається тягар доведення того, що частка є дійсно сплаченою.

Поряд із цим, у відзиві на позовну заяву, відповідачка жодним чином не зазначила, яким же чином вона внесла свій вклад до статутного капіталу (у грошовій чи негрошовій формі), обмежившись правовим аналізом положень норм матеріального права та загальним посиланням на здійснені запити на адресу податкових органів щодо підтвердження формування статутного капіталу товариства в цілому.

Хоча саме відзив на позовну заяву є першою заявою по суті справи, де мають бути викладені ключові заперечення відповідача проти обставин, зазначених у позові, відповідачка не виклала своїх власних тверджень про те, що частка, що нею відчужена за спірним договором була сплаченою у грошовій чи у не грошовій формі, та не було викладено свою незгоду із твердженнями позивачки, в цій частині. Заперечення стосувалися скоріше та здебільшого правових підстав позову, а не фактичних обставин, якими позивачка обґрунтовувала свої позовні вимоги.

Лише в тексті клопотання про долучення до матеріалів справи копії рішення засновників товариства, оформленого протоколом № 1 від 20.07.2021, відповідачка вперше заявила, що нею було внесено саме майновий внесок до статутного капіталу. Хоча стверджуючи про це, відповідачка знову ж таки не зазначила, яке ж майно вона внесла до статутного капіталу.

Тут, суд також приймає до увагу ту обставину, що рішення про створення товариства було прийняте лише 20.07.2021, цього ж дня було проведено і державну реєстрацію створення товариства, тобто правовідносини щодо формування статутного капіталу, внесення відповідачкою свого вкладу до статутного капіталу мали місце зовсім нещодавно, та остання не може посилатися на те, що вона не пам`ятає у який спосіб оплатила свою частку, яке майно передала до статутного капіталу товариства.

Важливим аспектом цієї справи є також та обставина, що від моменту прийняття рішення про створення Товариства (20.07.2021) до моменту відчуження відповідачкою своєї частки у статутному капіталі Товариства (20.10.2021) пройшло лише три місяці, коли як загальний строк, відведений Статутом товариства для внесення учасниками своїх вкладів до статутного капіталу становить дванадцять місяців.

Зазначені обставини свідчать про те, що частка відповідачки правомірно могла бути несплаченою станом на момент її відчуження.

Саме цим (стислим терміном між датою створення товариства та датою укладення спірного правочину) може пояснюватися і відсутність звернень з боку товариства до відповідачки із попередженням про прострочення внесення вкладу, на що відповідачка посилається як на аргумент того, що претензій з боку товариства до неї щодо формування статутного капіталу та оплати частки не було, що, на її думку, може свідчити про повну сплату нею частки, що була відчужена за спірним договором.

Усі зазначені обставини у сукупності, за відсутності об`єктивних, достатніх та належних доказів оплати відповідачкою своєї частки у статутному капіталі Товариства, непослідовна поведінка відповідачки та інші наявні у справі докази, зокрема, інформація надана директором товариства, з огляду на застосування інституту вірогідності доказів (ст. 79 Господарського процесуального кодексу України) дає підстави дійти висновку, що частка відповідачки у розмірі 33% статутного капіталу товариства, що становить 180448,62 гривень на момент вчинення спірного правочину з більшою вірогідністю оплачена не була, та в силу приписів ст. 21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» не могла виступати предметом продажу, а тому укладений сторонами договір купівлі-продажу від 20.10.2021 підлягає визнанню недійсним.

Суд також, виходячи із розумного балансу інтересів сторін вважає, що повернення відповідачки до складу учасників товариства дозволить їй привести спірні питання оплати нею частки у статутному капіталі у відповідність із фактичними обставинами, провести належне оформлення зазначеного факту, та в наступному розпорядитися своєю часткою із дотриманням вимог законодавства. Відмова ж в позові могла б призвести до ситуації, коли позивачка перебуватиме у більш вразливому становищі, адже можливість користування нею корпоративними правами, за обставин коли частка не є сплаченою, буде вкрай ускладненою.

Отже, суд ухвалює рішення про задоволення позову у повному обсязі та визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 20.10.2021 позивачкою (покупець) та відповідачкою (продавець) щодо частки у розмірі 33,33%, що становить 180448,62 гривень у статутному капіталі ТОВ «ТД «З іншого тіста».

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати позивачки на оплату судового збору покладаються на відповідачку у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 73-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним договір купівлі-продажу частки в розмірі 33,33% статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «З іншого тіста», що становить 180448,62 гривень, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в письмовій формі 20.10.2021.

3. Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) 2684,00 гривень судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення у відповідності до ст. ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення буде складено та підписано 13.07.2023.

Суддя Р.М. Колесник