РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.07.2023Справа № 910/260/23

За позовом Приватного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКІ ХЛІБНІ ТРАДИЦІЇ";

до TOLAPEL LTD (ТОЛАПЕЛЬ ЛТД);

про стягнення 2 223 045,00 євро.

Суддя Мандриченко О.В.

Секретар судового засідання Рябий І.П.

Представники:

Від позивача: Шпак В.І., адвокат, ордер серії АІ № 1327772 від 03.02.2023;

Від відповідача: не з`явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "КИЇВХЛІБ" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом, в якому просить стягнути з TOLAPEL LTD (ТОЛАПЕЛЬ ЛТД) 2 223 045,00 євро попередньої оплати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань на підставі умов контракту поставки № 20211229 від 24.01.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.01.2023 позовну заяву Приватного акціонерного товариства "КИЇВХЛІБ" залишено без руху та встановлено позивачу спосіб та строк для усунення недоліків позовної заяви.

До господарського суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків на виконання вимог ухвали суду від 18.01.2023.

У вказаній заяві позивач, серед іншого, просить суд врахувати зміну найменування позивача з Приватного акціонерного товариства "КИЇВХЛІБ" на Приватне акціонерне товариство "УКРАЇНСЬКІ ХЛІБНІ ТРАДИЦІЇ", що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 29.12.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/260/23, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 07.03.2023.

До господарського суду 04.04.2023 від представника TOLAPEL LTD (ТОЛАПЕЛЬ ЛТД), Проніна Є. І., надійшли письмові пояснення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.05.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/260/23 до судового розгляду по суті.

Під час розгляду спору по суті у судовому засіданні 11.07.2023 представник позивача позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити.

У судове засідання 11.07.2023 представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 015.

Згідно з частиною 1, 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки.

Судом, враховано, що в силу вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 року, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей ст. 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, який вважається належним чином повідомлений про розгляд справи, встановлений ухвалою суду від 02.02.2023, не подав до суду відзив на позов, а відтак, не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на наведене та з урахуванням того, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

11.07.2023 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

24.01.2022 між Приватним акціонерним товариством "КИЇВХЛІБ" (в подальшому перейменоване в Приватне акціонерне товариство "УКРАЇНСЬКІ ХЛІБНІ ТРАДИЦІЇ") (далі також - позивач, покупець) та TOLAPEL LTD (ТОЛАПЕЛЬ ЛТД) (далі також - відповідач, постачальник) укладено контракт № 20211229 (далі - контракт), за змістом п. 1.1. якого, постачальник зобов`язується, на умовах цього контракту поставити покупцю продукцію, далі - товар, а покупець зобов`язується, на умовах цього контракту прийняти товар та оплатити його вартість.

Відповідно до п. 2.2. договору, загальна кількість товару, що підлягає поставці за цим контрактом, є тотожною кількості усього товару, сума кількостей якого вказана в усіх специфікаціях, укладених сторонами протягом терміну дії цього контракту.

Пунктом 3.2. контракту встановлено, що строк поставки кожної партії товару зазначається у специфікаціях до контракту.

Як встановлено у п. 3.4. контракту, поставка товару дозволяється частинами.

У п. 5.1. контракту визначено, що умови оплати визначаються у специфікаціях до цього контракту.

Як передбачили сторони у п. 5.3. контракту, платежі за товар, що поставляється за цим контрактом, здійснюється в Євро.

Згідно з п. 6.1., 6.2. контракту, факт поставки товару підтверджується актом приймання-передачі підписаним з обох сторін. Специфікаціями може бути передбачено інший момент виконання поставки товару, виходячи з базису поставки.

За змістом п. 12.1., 12.2. контракту, цей контракт вступає в силу з дати його підписання обома сторонами і діє до 31 грудня 2022 року включно, а в частині розрахунків - до їх повного завершення. Термін дії контракту може бути пролонгований за згодою сторін шляхом укладання відповідної додаткової угоди, підписаної сторонами.

21.09.2022 сторони уклали додаткову угоду №1 до контракту, в якій домовилися, що поставка товару відбудеться до складу покупця за адресою - 04080, Україна, м. Київ, Вул. Межигірська, 83.

Позивач вказує, що ним було здійснено попередню оплату за товар в повному обсязі, однак відповідачем у строки, встановлені специфікаціями, поставка не була здійснена.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Частина 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з п. 9. специфікацій №№ 4-8, 10, 11, 13, 15, 16, 17, покупець сплачує постачальнику 100 % вартості партії товару.

На виконання умов контракту та вказаних специфікацій, позивачем сплачено на користь відповідача грошові кошти у розмірі 2 223 045 євро, що підтверджується SWIFT-повідомленнями, які наявні в матеріалах справи.

За змістом ч. 1, 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Так специфікаціями встановлено наступні кінцеві строки поставки: специфікація № 4 від 15.07.2022 - до 15.11.2022; специфікація № 5 від 18.07.2022 - до 18.11.2022; специфікація № 6 від 01.08.2022 - до 30.11.2022; специфікація № 7 від 02.08.2022 - до 30.11.2022; специфікація № 8 від 03.08.2022 - до 02.12.2022; специфікація № 10 від 24.08.2022 - до 25.12.2022; специфікація № 11 від 24.08.2022 - до 25.12.2022; специфікація № 13 від 24.08.2022 - до 25.12.2022; специфікація № 15 від 24.08.2022 - до 25.12.2022; специфікація № 16 від 24.08.2022 - до 25.12.2022; специфікація № 17 від 24.08.2022 - до 25.12.2022.

Проте відповідач, у строк визначений специфікаціями, поставку товару не здійснив. Доказів протилежного господарському суду не надано.

27.12.2022 покупцем направлено відповідачу претензію № 27.12/1 з проханням повернути кошти за непоставлений товар у строк до 30.12.2022, однак відповідач на вказану претензію не відповів, грошові кошти не повернув.

Згідно п. 6.3. контракту, в разі прострочення поставки товару, в строки визначені специфікаціями, постачальник зобов`язується протягом 5 (п`яти) календарних днів від кінцевої дати поставки здійснити повернення коштів сплачених покупцем на банківський рахунок покупця.

За змістом статті 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

А відтак суд, здійснивши системний аналіз положень договору та норм цивільного законодавства приходить до висновку, що відповідач був зобов`язаний здійснити повернення коштів, сплачених покупцем.

Однак, відповідач у порушення норм цивільного законодавства та положень контракту своє зобов`язання у строк, встановлений п. 6.3. контракту не виконав, а відтак суд приходить до висновку, що строк виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань є таким, що настав.

Таким чином, відповідач мав сплатити позивачеві загальну заборгованість у розмірі 2 223 045 євро, проте у строки, встановлені контрактом, своє зобов`язання не виконав, а відтак відповідач є таким, що прострочив грошове зобов`язання.

Суд зазначає, що відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з чинним законодавством гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною 4 статті 524 Цивільного кодексу України, Законом України "Про зовнішньоекономічну діяльність", Законом України "Про валюту та валютні операції".

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству.

Отже, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.09.2019 у справі № 464/3790/16-ц.

Також суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі №761/12665/14-ц зробила висновок, відповідно до якого, у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог Приватного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКІ ХЛІБНІ ТРАДИЦІЇ" про стягнення грошових коштів у розмірі 2 223 045 євро.

Як встановлено судом, відповідач не скористався наданими йому ст. 46 Господарського процесуального кодексу України правами, жодного доказу на спростування доводів позивача, або доказів, які б свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлені до стягнення кошти, суду не надав.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням вищевикладеного, оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

З урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст. 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з TOLAPEL LTD (ТОЛАПЕЛЬ ЛТД) (Рівень 2 Лот 19, Лазенда Комершел Центер Фейз 3, 87000 FT Лабуан, Малайзія номер компанії LL 16686) на користь Приватного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКІ ХЛІБНІ ТРАДИЦІЇ" (04080, м. Київ, вул. Межигірська, буд. 83, ідентифікаційний код 00381574) 2 223 045 (два мільйона двісті двадцять три тисячі сорок п`ять) євро попередньої оплати та 868 350 (вісімсот шістдесят вісім тисяч триста п`ятдесят) грн 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України подається до Північного апеляційного господарського суду протягом 20 (двадцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 20.07.2023.

Суддя О.В. Мандриченко