ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2023 р. Справа№ 910/546/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Шапрана В.В.

Буравльова С.І.

за участю секретаря судового засідання: Прокопенко О.В.

учасники справи:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Жиленко Христина Олексіївна

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця"

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2023 (повне рішення складено 01.05.2023)

у справі №910/546/23 (суддя Картавцева Ю.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Технологія для бізнесу"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення 537 472,42 грн

УСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Технології для бізнесу» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 1 466 042,92 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.04.2023 у справі №910/546/23 позов задоволено частково. Закрито провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Технології для бізнесу" до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в частині вимог про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 309 523, 50 грн, стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Технології для бізнесу" інфляційні втрати у розмірі 227 158,58 грн, відсотків річних у розмірі 790,34 грн, судовий збір у розмірі 3 419,23 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 482,26 грн.

Рішення мотивоване тим, що судом установлено факт порушення відповідачем сторін оплати отриманого від позивача товару.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство "Українська залізниця" подало апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2023 у справі №910/546/23 та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Технологія для бізнесу" про стягнення інфляційних втрат у розмірі 227 158,58 грн, 0,1% відсотків річних у сумі 790,34 грн, судового збору у розмірі 3 419,23 грн та 8 482,26 грн витрат на професійну правничу допомогу; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Технологія для бізнесу" на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південна залізниця" сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 5 128, 85 грн.

Апеляційна скарга обґрунтована зокрема наступним. На думку апелянта місцевим господарським судом необґрунтовано було задоволено позовні вимоги. Апелянт зокрема вказує на наявність форс-мажорних обставин як на підставу порушення умов договору.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просив суд рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення з огляду на її необґрунтованість.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.06.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2023 у справі №910/546/23, розгляд апеляційної скарги призначено на 12.07.2023.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом установлено, що 04.10.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «Технології для бізнесу» (постачальник) та Акціонерне товариство «Українська залізниця» (покупець) уклали Договір поставки № П/НХ-21948/НЮ, відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов`язується поставити і передати у зумовлені строки у власність покупцю певну продукцію, надалі товар, відповідно до Специфікації №1, яка є невід`ємною частиною Договору, а покупець зобов`язується прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату відповідно до умов даного Договору.

Відповідно до п. 3.4. Договору ціна цього договору становить: 1 239 999,69 грн.

Згідно п. 4.2. Договору покупець оплачує постачальнику кожну прийняту партію товару після його поставки покупцю, при умові надання постачальником рахунку-фактури, документів якості на поставлений товар, не менше 45 банківських днів з дати реєстрації постачальником податкової накладної на кожну партію товару.

За умовами п. 5.1.6. Договору датою поставки товару вважається день підписання покупцем або його уповноваженим представником акту прийому-передачі товару, який готується постачальником (зразок додається) та надається одночасно з товаром покупцю. Датування акту прийому-передачі постачальником забороняється.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не установлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

На виконання умов договору постачальник передав, а покупець отримав товар на суму 1 238 094,00 грн, що підтверджується актом прийому-передачі товару від 31.12.2021 за договором від 04.10.2021 року № П/НХ-21948/НЮ.

Постачальник зареєстрував податкову накладну №635 від 30.12.2021 на суму 1 238 094,00 грн.

На виконання умов договору покупець сплатив постачальнику 309 523,50 грн, що підтверджується платіжним дорученням №376927 від 30.12.2022; 309 523,50 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 17422 від 17.01.2023; 309 523,50 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 85477 від 17.02.2023; 309 523,50 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 147548 від 17.03.2023.

Спір у даній справі виник у зв`язку із тим, що за твердженням позивача, відповідачем не було у повному обсязі оплачено поставлений товар у зв`язку із чим відповідач має сплатити позивачу 309 523,50 грн основного боргу, 227 158,58 грн інфляційних втрат та 790,34 грн 0,1% річних.

За змістом ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Враховуючи п. 4.2. Договору строк оплати поставленого товару вартістю 1 238 094,00 грн є таким що настав.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Частиною 1 статті 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Згідно з п. 4.2. Договору покупець оплачує постачальнику кожну прийняту партію товару після його поставки покупцю, при умові надання постачальником рахунку-фактури, документів якості на поставлений товар, не менше 45 банківських днів з дати реєстрації постачальником податкової накладної на кожну партію товару.

Як убачається з викладеного вище, умови Договору не передбачають обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), а визначають обов`язок оплати вартості товару після його поставки покупцю, тому питання щодо строку оплати регулюється приписами ст. 692 ЦК України та не пов`язується з моментом пред`явлення вимоги.

Відтак, відповідач мав сплатити вартість поставленого товару протягом 45 банківських днів з дати реєстрації постачальником податкової накладної.

Відповідач сплатив позивачу 309 523,50 грн, що підтверджується платіжним дорученням №376927 від 30.12.2022.

Крім того після відкриття провадження у справі відповідач, зокрема сплатив позивачу 619 047,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №17422 від 17.01.2023 на суму 309 523,50 грн та №85477 від 17.02.2023 на суму 309 523,50 грн. Також відповідач сплатив 309 523,50 грн, що підтверджується платіжним дорученням №147548 від 17.03.2023.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

У зв`язку зі сплатою відповідачем грошових коштів у розмірі 309 523,50 грн після пред`явлення позову позивачем, місцевим господарським судом обґрунтовано закрито провадження у справі в частині вимог про стягнення основного боргу у розмірі 309 523,50 грн.

Щодо вимог про стягнення з відповідача 227 158,58 грн інфляційних втрат (за період березень - вересень 2022) та 790,34 грн 0,1% річних (за період 08.03.2022 - 26.10.2022) колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п. 7.3. Договору покупець за даним договором несе наступну відповідальність - відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України розмір відповідальності покупця за прострочення виконання грошового зобов`язання за цим Договором становить 0,1 (нуль цілих одна десята) процента річних від простроченої суми грошових зобов`язань за цим Договором.

При цьому сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №703/2718/16-ц (провадження №14-241цс19), від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18), від 13.11.2019 у справі №922/3095/18 (провадження №12-105гс19), від 18.03.2020 у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19), а також у постановах Верховного Суду від 07.09.2022 у справі №924/159/14 та від 31.05.2022 у справі №910/4235/20.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Отже, у даному випадку, за порушення виконання грошового зобов`язання на відповідача покладається відповідальність відповідно до статті 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов`язку, нового додаткового обов`язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат позивача від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати 0,1 % річних від простроченої суми.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 227 158,58 грн та 0,1% річних у розмірі 790,34 грн.

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Положеннями статті 126 Господарського процесуального кодексу України установлено, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК України).

Згідно з частиною 1 статті 124 Господарського процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Як убачається з першої заяви по суті спору (позовної заяви) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і очікує понести в зв`язку із розглядом справи становить 41 990,64 грн, та складається з судового збору у розмір 21 990,64 грн, а також втрат на правову допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

Суд зазначає, що зі змісту статті 129 Господарського процесуального кодексу України випливає, що судові витрати підлягають відшкодуванню за умови надання стороною належних доказів, що їх підтверджують.

Так, до позовної заяви додано копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю ЛВ№002358 від 28.01.2022, ордер на надання правничої допомоги ВС№1168890 від 04.11.2022, Договір про надання правової допомоги №6/2022 від 01.04.2022 та акт наданих послуг №1ТБ/Ф від 26.10.2022.

Між адвокатом Фоменком Ю.О. та ТОВ «Технології для бізнесу» укладено Договір про надання правової допомоги №6/2022 від 01.04.2022 відповідно до п. 1.1. якого Адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором, а Клієнт зобов`язаний прийняти таку правову допомогу і оплатити винагороду у порядку та строки обумовлені Сторонами.

Відповідно до п. 2.1. Договору №6/2022 від 01.04.2022 за надану правову допомогу Клієнт виплачує Адвокату винагороду (гонорар), що визначається відповідно до актів наданих послуг.

Адвокат надав, а клієнт отримав юридичну послугу - правова допомога у справі за позовом ТОВ «Технології для бізнесу» до АТ «Укрзалізниця» про стягнення заборгованості в розмірі 1 466 042,92 грн, що включає зокрема: підготовку процесуальних документів по справі, у т.ч. позовної заяви та судове представництво у справі за позовом клієнта.

Суд звертає увагу, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Схожий правовий висновок викладено у постанові Великої Палата Верховного Суду у справі № 922/1964/21 від 16.11.2022.

Відповідно до частини п`ятої статті 130 ГПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Згідно з ч. 9 ст. 129 ГПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для покладення на відповідача витрат на професійну правничу допомогу на підставі ч. 9 ст. 129 ГПК України в частині вимог, провадження щодо яких підлягає закриттю, виходячи також з наступного.

Так, 24.02.2022 російською федерацією було розпочато військові дії проти України, у зв`язку з чим, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указами Президента України дію воєнного стану в Україні неодноразово продовжено.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про залізничний транспорт» залізничний транспорт є однією з важливих базових галузей економіки України, забезпечує її внутрішні та зовнішні транспортно-економічні зв`язки і потреби населення у перевезеннях. Діяльність залізничного транспорту як частини єдиної транспортної системи країни сприяє нормальному функціонуванню всіх галузей суспільного виробництва, соціальному і економічному розвитку та зміцненню обороноздатності держави, міжнародному співробітництву України.

АТ «Українська залізниця» є стратегічним підприємством залізничного транспорту, яке після початку збройної агресії виконує евакуаційні рейси, перевезення гуманітарних та військових вантажів по всій Україні, а відповідні рейси є безкоштовними.

Суд бере до уваги те що, російською федерацією цілеспрямовано здійснюються обстріли, бомбардування та атаки на об`єкти залізничної інфраструктури, в силу чого відповідач власними силами, засобами і коштами відновлює об`єкти інфраструктури з подальшим перевезення біженців, гуманітарних вантажів, медикаментів, продовольства, в тому числі солдат та техніки Збройних сил України.

До повномасштабної військової агресії російської федерації проти України основним джерелом доходу відповідача було комерційне перевезення вантажів, однак після початку військових дій комерційні перевезення значно скоротились, а в деяких регіонах повністю припинились чи стало фізично неможливим. Тобто, відповідач наразі, докладаючи всіх зусиль для збереження життя людей та зміцнення обороноздатності країни, несе значні витрати для виконання таких завдань при одночасному значному зменшенні доходу від здійснення своєї основної підприємницької діяльності.

Частиною 3 статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Загальновідомість факту військової агресії російської федерації, виконання відповідачем евакуаційних рейсів, здійснення перевезень для потреб Збройних Сил України, військові атаки на об`єкти залізничної інфраструктури підтверджуються органами державної влади та місцевого самоврядування України, публікаціями у національних та міжнародних засобах масової інформації, а також не заперечується позивачем та відповідачем.

Таким чином, наведені факти є загальновідомими обставинами, а отже в силу приписів частини 3 статті 75 Господарського процесуального кодексу України не потребують доказування. При цьому, ці обставини (повинні бути) відомі обом сторонам.

Судом ураховано, що відповідач до відкриття провадження у справі та протягом розгляду справи повністю сплатив вартість поставленого товару.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що зважаючи на часткове задоволення позову, витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 8 482,26 грн.

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтями 78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі наявних матеріалів справи колегія суддів установила, що обставини, на які посилається скаржник - АТ "Українська залізниця", у розумінні статті 86 ГПК України не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва 18.04.2023 у справі №910/546/23, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ураховуючи наведене, рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2023 у справі №910/546/23 відповідає матеріалам справи, є законним та обґрунтованим, підстави, передбачені ст.ст. 277-278 ГПК України для його скасування, відсутні.

Керуючись ст. 129, 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2023 у справі №910/546/23 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2023 у справі №910/546/23 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство "Українська залізниця".

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 18.07.2023.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді В.В. Шапран

С.І. Буравльов