ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2023 р. м. Київ Справа № 911/541/23

Господарський суд Київської області у складі судді Сокуренко Л.В., за участі секретаря судового засідання Друккера Д.Д., дослідивши матеріали справи

За позовом Фізичної особи-підприємця Науменко Святослава Ігоровича

до Російської Федерації в особі Міністерства Юстиції Російської Федерації

про стягнення 22 330 634,00 грн

Учасники судового процесу:

від позивача: Берьозкіна Ю.В.;

від відповідача: не з`явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Науменко Святослав Ігорович звернувся до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Російської Федерації в особі Міністерства Юстиції Російської Федерації про стягнення 22 330 634,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 08.03.2022 внаслідок авіаудару та пожежі в складських приміщеннях, що розташовані в смт. Калинівка Броварського району Київської області, якими позивач користувався у своїй господарській діяльності на підставі договору оренди, було ушкоджене майно позивача. Так позивач зазначає, що внаслідок пожежі, яка відбулася 08.03.2022, було знищено належне йому майно вартістю 17 330 634,00 грн. Крім того, позивач зазначає, що внаслідок позбавлення останнього можливості ведення господарської діяльності та отримання доходів, через збройну агресію Російської Федерації та внаслідок пошкодження його власності, позивач відчуває душевні страждання та йому заподіяно суттєву моральну шкоду. У зв`язку із цим позивач звернувся до суду із даним позовом про стягнення з відповідача 17 330 634,00 грн матеріальної шкоди та 5 000 000,00 грн моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 27.02.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 911/541/23. Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; надано відповідачу строк для подачі відзиву на позов, а позивачу - відповіді на відзив; призначено підготовче судове засідання на 22.03.2023.

Визначаючи, чи поширюється на Російську Федерацію судовий імунітет у справі № 911/541/23, яка розглядається, судом враховано наступне.

Предметом позову у справі № 911/541/23 є відшкодування шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами Російської Федерації, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН. У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що, у свою чергу, з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства Російської Федерації в Україні, у зв`язку із припиненням його роботи на території України. До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і Російською Федерацією, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постановах від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19, від 18 травня 2022 року № 760/17232/20, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167цс20 (пункт 58).

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 990/80/22, Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії.

При цьому, Верховний Суд виходив з того, що країна-агресор діяла поза межами свого суверенного права на самооборону, навпаки, віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, тому безумовно Російська Федерація надалі не користується в такій категорії справ своїм судовим імунітетом. Такі висновки наведено в постановах Верховного Суду від 08 та 22 червня 2022 року у справах № 490/9551/19 та № 311/498/20.

Таких самих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 та у справі № 760/17232/20-ц, зазначивши додаткові аргументи непоширення судового імунітету Російської Федерації у спірних правовідносинах, а саме: підтримання юрисдикційного імунітету Російської Федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції; судовий імунітет Російської Федерації не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004); підтримання імунітету Російської Федерації є несумісним з міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом; судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення нею державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.

За приписами ст. 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору. Іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (ст. 365 ГПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 367 ГПК України у разі, якщо в процесі розгляду справи господарському суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, господарський суд може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Порядок передачі судових та позасудових документів для вручення на території Російської Федерації регулюється Угодою про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, до якої Україна приєдналася 19.12.1992, прийнявши відповідний нормативний акт - Постанову Верховної Ради України «Про ратифікацію Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності» від 19.12.1992. Згідно вищезазначеної Угоди Компетентні суди та інші органи держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав зобов`язуються надавати взаємну правову допомогу. Взаємне надання правової допомоги включає вручення і пересилання документів і виконання процесуальних дій, зокрема проведення експертизи, заслуховування сторін, свідків, експертів та інших осіб. При наданні правової допомоги компетентні суди та інші органи держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав зносяться одна з одною безпосередньо. При виконанні доручень про надання правової допомоги компетентні суди та інші органи, в яких просять допомоги, застосовують законодавство своєї держави. При зверненні про надання правової допомоги і виконання рішень документи, що додаються, викладаються мовою держави, яка запитує, або російською мовою.

Разом з тим, у зв`язку з військовою агресією держави-відповідача проти України, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан.

Відповідно до частини 1 статті 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

За зверненням Мін`юсту, Міністерство закордонних справ України повідомило депозитаріїв конвенцій Ради Європи, Гаазької конференції з міжнародного приватного права та ООН, а також сторони двосторонніх міжнародних договорів України про повномасштабну триваючу збройну агресію Росії проти України та неможливість у зв`язку з цим гарантувати у повному обсязі виконання українською стороною зобов`язань за відповідними міжнародними договорами та конвенціями на весь період воєнного стану.

Згідно з листом Міністерства юстиції України «Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану» № 25814/12.1.1/32-22 від 21.03.2022, з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування.

Крім того, у зв`язку з агресією з боку держави-відповідача та введенням воєнного стану АТ «Укрпошта» з 25.02.2022 припинила обмін міжнародними поштовими відправленнями та поштовими переказами з державою-відповідачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 367 ГПК України судове доручення надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.

Таким чином з метою належного повідомлення відповідача про розгляд даної справи необхідно вручити відповідачу копію позовної заяви та процесуальні документи по даній справі у перекладі на російську мову з нотаріальним засвідченням його вірності через Міністерство юстиції України.

Разом з тим у зв`язку із порушенням Російською Федерацією цілей та принципів статуту ООН, Гельсінського Заключного Акта, Паризької Хартії для Нової Європи та ряді інших документів ОБСЄ, у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти суверенітету та територіальної цілісності України, Міністерство закордонних справи України 24.02.2022 нотифікувало МЗЗ РФ про прийняте Україною рішення розірвати дипломатичні відносини з Росією, що були встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною та Російською Федерацією від 14.02.1992.

Відтак діяльність дипломатичних представництв України в Росії та Росії в Україні, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинено відповідно до Віденської Конвенції про дипломатичні зносини 1961 року.

Отже подальше застосування відповідного алгоритму для подачі будь-яких судових документів до російської сторони дипломатичними каналами не є можливим з огляду на розірвання дипломатичних відносин та евакуацію всіх співробітників дипломатичних та консульських установ України через повномасштабну агресію Російської Федерації проти України.

Таким чином, на період збройного конфлікту у відносинах з державою-агресором унеможливлено застосування міжнародних договорів України з питань правового співробітництва, у тому числі у зв`язку із припиненням поштового сполучення.

З урахування вищенаведеного, а також враховуючи неможливість виконання судового доручення про вручення відповідачу судових документів про відкриття провадження у справі № 911/541/23 дипломатичними каналами, господарський суд дійшов висновку про подальше повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

При цьому відповідно до ч. 4 ст. 122 ГПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

Виклики відповідача у справі здійснювалися через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України (https://ko.arbitr.gov.ua/).

У даному випадку судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному вебпорталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалою про відкриття провадження у справі від 27.02.2023 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

22.03.2023 в судове засідання прибув представник позивача та надав усні пояснення по справі; представник відповідача в судове засідання не з`явився. Ухвалою суду від 22.03.2023, яка занесена до протоколу судового засідання, відкладено підготовче судове засідання у справі на 26.04.2023.

З метою повідомлення відповідача про дату та час наступного судового засідання, судом складено ухвалу повідомлення від 22.03.2023, а також розміщено оголошення про виклик від 03.04.2023 на офіційному веб-сайті судової влади України.

26.04.2023 в судове засідання прибув представник позивача, надав усні пояснення по справі та подав до суду оригінали документів для огляду; представник відповідача в судове засідання не з`явився; судом з`ясовано думку представника позивача щодо закриття підготовчого провадження та призначення розгляду справи по суті; представник позивача не заперечував.

Ухвалою суду від 26.04.2023 судом вирішено закрити підготовче провадження у справі № 911/541/23 та призначити справу до судового розгляду по суті на 17.05.2023, про що занесено до протоколу судового засідання.

З метою повідомлення відповідача про дату та час наступного судового засідання, судом складено ухвалу повідомлення від 26.04.2023, а також розміщено оголошення про виклик від 26.04.2023 на офіційному веб-сайті судової влади України.

17.05.2023 в судове засідання представники сторін не з`явились, у зв`язку із чим ухвалою суду від 17.05.2023 відкладено розгляд справи на 15.06.2023, про що занесено до протоколу судового засідання.

З метою повідомлення сторін про дату та час наступного судового засідання, судом складено ухвалу повідомлення від 17.05.2023, а також розміщено оголошення про виклик від 17.05.2023 на офіційному веб-сайті судової влади України.

06.06.2023 на електронну адресу суду від позивача надійшла заява про долучення матеріалів до справи, у якій позивач просить суд долучити до матеріалів справи висновок експерта за результатами проведення товарознавчого дослідження за клопотанням ФОП Науменка С.І. від 29.05.2023 № 70/12.1/2023.

15.06.2023 в судове засідання прибув представник позивача та надав усні пояснення щодо експертного висновку та просив суд заяву про долучення матеріалів до справи задовольнити; суд протокольно прийняв висновок експерта до матеріалів справи.

15.06.2023 в судовому засіданні представник позивача надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких позовні вимоги підтримував в повному обсязі та просив суд позов задовольнити, посилаючись на наступне.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 08.03.2022, внаслідок авіаудару та пожежі в складських приміщеннях, що розташовані у селі Калинівка Броварського району Київської області, якими позивач користувався у своїй господарській діяльності на підставі договору оренди, було ушкоджене майно позивача. Так позивач зазначає, що внаслідок пожежі, яка відбулася 08.03.2022, було знищено належне йому майно вартістю 17 330 634,00 грн. Крім того, позивач зазначає, що внаслідок позбавлення останнього можливості ведення господарської діяльності та отримання доходів, через збройну агресію Російської Федерації та внаслідок пошкодження його власності, позивач відчуває душевні страждання та йому заподіяно суттєву моральну шкоду. У зв`язку із цим позивач звернувся до суду із даним позовом про стягнення з відповідача 17 330 634,00 грн матеріальної шкоди та 5 000 000,00 грн моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

15.06.2023 представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України).

Зі змісту п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що суд розглядає справу за відсутності учасника справи, якого було належним чином повідомлено про судове засідання, та яким не було повідомлено про причини неявки.

Згідно ч. 1 ст. 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ст. 9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004 р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст. 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі «ЮніонЕліментаріяСандерс проти Іспанії» (AlimentariaSanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 15.06.2023 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Частина 6 ст. 233 ГПК України встановлює, що у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Враховуючи те, що суддя Сокуренко Л.В, починаючи з 26.06.2023 до 10.07.2023 включно перебувала у відпустці, тому повний текст рішення складено та підписано судом після виходу судді на роботу.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд Київської області

ВСТАНОВИВ:

11.02.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Автосервіс-2000» (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Науменко Святославом Ігоровичем (далі - орендар, позивач) укладено договір оренди складського приміщення № 15 (далі - договір) за умовами п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування частину складського приміщення площею 200,0 кв.м. (далі - об`єкт оренди), для зберігання свого майна і здійснення підприємницької діяльності, на умовах цього договору.

Відповідно до п. 1.2 договору, названий об`єкт оренди знаходиться за адресою 07443, Київська обл., Броварський район, смт. Калинівка, вул. Ігорева 12 і належить орендодавцю на праві власності.

Вказаний у п. 1.1 об`єкт оренди повинен бути переданий орендодавцем та прийнятий орендарем - 11.02.2022 р. Передача здійснюється за Актом приймання-передачі (п. 2.1 договору).

Згідно з п. 3.1 договору, строк оренди - з моменту передачі об`єкту в оренду, яким є дата підписання сторонами Акту приймання-передачі, по 31 липня 2022 року.

З матеріалів справи вбачається, що 11.02.2022 орендодавець передав, а орендар, за актом прийому-передачі по договору № 15 від 11.02.2022 р. оренди складського приміщення, прийняв у строкове платне користування частину складського приміщення площею - 200,0 кв.м., для зберігання свого майна і здійснення підприємницької діяльності за адресою: 07443, Київська обл., Броварський район, смт. Калинівка, вул. Ігорева 12. Вказаний акт підписаний сторонами та скріплений відтисками печаток сторін без будь-яких зауважень та заперечень, а копія долучена позивачем до матеріалів справи.

Як зазначає позивач, 08.03.2022, внаслідок авіаудару та пожежі в складських приміщеннях, що розташовані у селі Калинівка Броварського району Київської області, якими позивач користувався у своїй господарській діяльності на підставі договору оренди, було ушкоджене майно позивача. Так позивач зазначає, що внаслідок пожежі, яка відбулася 08.03.2022, було знищено належне йому майно вартістю 17 330 634,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що згідно Акта про пожежу від 29.06.2022, складеного комісією у складі провідного фахівця відділу організації заходів цивільного захисту Броварського РУ ГУ ДСНС України у Київській області майора служби цивільного захисту Коробейника І.І., головного інспектора відділу запобігання НС Броварського РУ ГУ ДСНС України у Київській області капітана служби цивільного захисту Кравця С.В. та за участі ФОП Науменко С.І., 08.03.2022 о 15 годині 40 хвилин на об`єкті металевий ангар за адресою: Броварський район, смт. Калинівка, вул. Ігорева, 12, орендарем якого є ФОП Науменко С.І., виникла пожежа.

Актом про пожежу від 29.06.2022 засвідчено, що причина пожежі: потрапляння вибухонебезпечного предмету під час обстрілу внаслідок бойових дій РФ; пожежею знищено: меблі, побутові товари (насоси, котли, гідроакумулятори, манометри, шланги), документи на товар; прямі збитки від пожежі орієнтовні в сумі 17281634 грн, побічні збитки від пожежі орієнтовні в сумі 17375537 грн. Вказаний акт підписаний членами комісії у кількості трьох осіб та позивачем.

В результаті звернення Науменка С.І. на лінію 102 в інформаційно-комунікаційну систему «Інформаційний портал Національної поліції України» Броварським РУП внесений запис № 17937 за фактом потрапляння у склад за адресою: смт. Калинівка, вул. Ігорева, буд. 12 снаряду та пошкодження складського приміщення та майна.

В ході розгляду вказаного повідомлення, працівниками поліції були зафіксовані пошкодження, зібрані відповідні матеріали та за вказаним фактом слідчим відділом Броварського РУП ГУНП в Київської області прийнято рішення про приєднання матеріалів ЄО № 17937 до кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001222 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України, про що складено відповідну довідку (копія наявна в матеріалах справи).

Згідно Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 1 ст. 438 Кримінального Кодексу України відкрито кримінальне провадження № 0001222, встановлено, що представниками підрозділів збройних силових відомств Російської Федерації, із застосуванням військової техніки та зброї, здійснили збройний напад на цивільних громадян, цивільні споруди, що перебували на території Калинівської територіальної громади, а саме: смт. Калинівка Броварського району Київської області, допустивши порушення законів і звичаїв війни. Зокрема, останні відкрили вогонь у напрямку нежитлових приміщень ТОВ «Автосервіс 2000», ТОВ «УМТТМ», ТОВ «Бреннтаг Україна», ФОП Науменко С.І., яке розташовано за адресою: Броварський район, смт. Калинівка, вул. Ігорева, 12. ЄО № 17925, 17937, 18042, 18156, 18163.

З матеріалів справи вбачається, в рамках кримінального провадження № 0001222 Науменко С.І. було визнано потерпілим, що підтверджується пам`яткою про процесуальні права та обов`язки потерпілого від 21.06.2023 (копія наявна в матеріалах справи).

Судом встановлено, що ФОП Науменко С.І. було проведено інвентаризацію майна, що знаходилося у складському приміщенні за адресою Броварський район, смт. Калинівка, вул. Ігорева, 12, орендарем якого був ФОП Науменко С.І., та складено акт про інвентаризацію товарів на складі № 1 від 10.03.2022.

У вказаному документі наведено найменування товару, що перебувало у пошкодженому складському приміщенні за адресою: Київська обл., Броварський район, смт. Калинівка, вул. Ігорева, 12, кількість товару, ціну та суму товару. Відповідно до вказаного документа загальна сума товару за обліком склала 17 246 634,00 грн.

За результатами поведеної ФОП Науменко С.І. інвентаризації встановлений перелік майна, що знищено в результаті пожежі, та сформована довідка № 16/1 від 16.01.2023 щодо балансової вартості знищеного майна, вартість якого складає 17 246 634,00 грн.

Крім того, як зазначає позивач, під час пожежі в складському приміщенні за адресою: Броварський район, смт. Калинівка, вул. Ігорева, 12 , був знищений причіп загальний бортовий WM Meyer 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що використовувався позивачем у господарській діяльності позивача та належав останньому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .

Відповідно до довідки про балансову вартість причепу вих. № 15/2 від 15.02.2023 станом на 15.02.2023 балансова вартість причепу становить у гривневому еквіваленті 84 000,00 грн (копія довідки наявна в матеріалах справи).

Інших доказів, у тому числі, відомостей з Реєстру пошкодженого та знищеного майна, звітів та актів технічного обстеження, суду не надано.

Водночас судом встановлено, що 22.05.2023 позивачем, з метою визначення розміру матеріальної шкоди, завданої майну ФОП Науменка С.І. наслідок збройної агресії Російської Федерації станом на 08.03.2022, було укладено з ТОВ «Незалежна судова експертиза і оцінка» договір № 13/12.1/2023 про проведення експертного дослідження.

Суб`єктом оціночної діяльності Арашиним Олександром Леонідовичем, згідно з договором № 13/12.1/2023 про проведення експертного дослідження від 22.05.2023, укладеним з ТОВ «Незалежна судова експертиза і оцінка» та який діє на підставі Свідоцтва № 15-21/П від 20.04.2021 року, № 117-22/П від 17.11.2022 року та кваліфікаційного свідоцтва оцінювача МІ № 2282, виданого ФДМУ від 24.03.2001 р., було виконано незалежну оцінку розміру матеріальної шкоди,завданої майну ФОП Науменка Святослава Ігоровича внаслідок збройної агресії РФ станом на 08.03.2022.

За результатами проведення експертного дослідження судовим експертом складено висновок експерта № 70/12.1/2023 від 29.05.2023, яким встановлено, що загальна вартість реальних збитків, завданих ФОП Науменко С.І. внаслідок знищення його майна у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, дорівнює ринковій вартості цього майна станом на 08.03.2022 року і становить 20 948 878,14 грн.

З урахуванням зазначеного позивач просить суд стягнути з відповідача завдану матеріальну шкоду в сумі 17 330 634,00 грн.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 5 000 000,00 грн моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

В обґрунтування стягнення моральної шкоди позивач зазначає, що позбавлення останнього можливості ведення господарської діяльності та отримання доходів, через збройну агресію Російської Федерації, суттєвого погіршення здоров`я, зміни звичного способу та укладу життя, а також через знищення майна, з реалізації якого Науменко С.І. мав отримати дохід та утримувати себе та родину, позивачу заподіяно суттєву моральну шкоду.

Таким чином, за ствердженням позивача, через потрапляння вибухонебезпечного предмету в склад, де зберігалося майно, що підлягало реалізації і за рахунок якого ФОП Науменко С.І. мав отримати дохід, останній позбавлений можливості вести господарську діяльність та утримувати родину на звичному рівні, якій існував до повномасштабного вторгнення, а значна неспроможність погано впливає на самопочутті та морально-психологічному стані Науменка С.І. та унеможливлює ведення ним підприємницької діяльності на довоєнному рівні. У зв`язку із цим, визначаючи розмір моральної шкоди, позивач вважає, що достатнім розміром на відшкодування моральних страждань є сума 5 000 000,00 грн та є близькою до суми, що допоможе відновити господарську діяльність та здоров`я.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Згідно зі статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Суд зазначає, що при вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтею 1166 ЦК України, доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія Російської Федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.

Аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16 березня 2022 року у справі щодо звинувачень в геноциді за конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти Російської Федерації) зобов`язав Російську Федерацію припинити військову агресію проти України.

Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію Росії проти України, вимагає від Російської Федерації припинення військових дій, в тому числі атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року «Про Заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 210/4458/15-ц, від 30 січня 2020 року у справі № 287/167/18-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 серпня 2017 року у справі № 761/9437/15-ц висловлено правову позицію про те, що факт збройної агресії Російської Федерації проти України встановленню в судовому порядку не потребує.

Відповідно до статей 1 та 2 Конституції України Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Суверенітет України поширюється на всю її територію. Україна є унітарною державою. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

У преамбулі Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» вказано, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та Законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Відповідно до частини 3 статті 85 Господарського процесуального кодексу України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Отже, протиправність діяння відповідача, як складового елементу факту збройної агресії Росії проти України в розумінні частини 3 статті 85 Господарського процесуального кодексу України є загальновідомим фактом, який закріплено державою на законодавчому рівні, а також визнано на найвищому міжнародному рівні.

Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 210/4458/15-ц, від 30.01.2020 у справі № 287/167/18-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.08.2017 у справі № 761/9437/15-ц висловлено правову позицію про те, що факт збройної агресії Російської Федерації проти України встановленню в судовому порядку не потребує.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що такий елемент складу цивільного правопорушення як протиправна діяльність відповідача є загальновідомими фактом та доведення не потребує.

Обов`язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв`язок між вчиненими порушеннями і завданими збитками. Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок вчиненого порушення, тобто наявності прямого причинно-наслідкового зв`язку між діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, Фізична особа-підприємець Науменко Святослав Ігорович з 11.02.2022 орендував частину складського приміщення площею 200,0 кв.м. за адресою Київська обл., Броварський район, смт. Калинівка, вул. Ігорева 12 , на підставі договору оренди складського приміщення № 15 від 11.02.2022.

Судом було встановлено, 08.03.2022, внаслідок авіаудару та пожежі в складських приміщеннях, що розташовані у смт. Калинівка Броварського району Київської області, якими позивач користувався у своїй господарській діяльності на підставі договору оренди, було ушкоджене майно позивача.

З матеріалів справи вбачається, що згідно Акта про пожежу від 29.06.2022, складеного комісією у складі провідного фахівця відділу організації заходів цивільного захисту Броварського РУ ГУ ДСНС України у Київській області майора служби цивільного захисту Коробейника І.І., головного інспектора відділу запобігання НС Броварського РУ ГУ ДСНС України у Київській області капітана служби цивільного захисту Кравця С.В. та за участі ФОП Науменко С.І., 08.03.2022 о 15 годині 40 хвилин на об`єкті металевий ангар за адресою: Броварський район, смт. Калинівка, вул. Ігорева, 12, орендарем якого є ФОП Науменко С.І., виникла пожежа.

Актом про пожежу від 29.06.2022 засвідчено, що причина пожежі: потрапляння вибухонебезпечного предмету під час обстрілу внаслідок бойових дій РФ; пожежею знищено: меблі, побутові товари (насоси, котли, гідроакумулятори, манометри, шланги), документи на товар; прямі збитки від пожежі орієнтовні в сумі 17281634 грн, побічні збитки від пожежі орієнтовні в сумі 17375537 грн. Вказаний акт підписаний членами комісії у кількості трьох осіб та позивачем.

Крім того, судом було встановлено, що згідно Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 1 ст. 438 Кримінального Кодексу України відкрито кримінальне провадження № 0001222, встановлено, що представниками підрозділів збройних силових відомств Російської Федерації, із застосуванням військової техніки та зброї, здійснили збройний напад на цивільних громадян, цивільні споруди, що перебували на території Калинівської територіальної громади, а саме: смт. Калинівка Броварського району Київської області, допустивши порушення законів і звичаїв війни. Зокрема, останні відкрили вогонь у напрямку нежитлових приміщень ТОВ «Автосервіс 2000», ТОВ «УМТТМ», ТОВ «Бреннтаг Україна», ФОП Науменко С.І., яке розташовано за адресою: Броварський район, смт. Калинівка, вул. Ігорева, 12. ЄО № 17925, 17937, 18042, 18156, 18163.

В рамках кримінального провадження № 0001222 Науменко С.І. було визнано потерпілим, що підтверджується пам`яткою про процесуальні права та обов`язки потерпілого від 21.06.2023 (копія наявна в матеріалах справи).

Судом встановлено, що ФОП Науменко С.І. було проведено інвентаризацію майна, що знаходилося у складському приміщенні за адресою Броварський район, смт. Калинівка, вул. Ігорева, 12 , орендарем якого був ФОП Науменко С.І., та складено акт про інвентаризацію товарів на складі № 1 від 10.03.2022. Відповідно до вказаного документа, загальна сума товару за обліком склала 17 246 634,00 грн.

За результатами проведеної ФОП Науменко С.І. інвентаризації встановлений перелік майна, що знищено в результаті пожежі, та сформована довідка № 16/1 від 16.01.2023 щодо балансової вартості знищеного майна, вартість якого складає 17 246 634,00 грн

Крім того, в матеріалах справи наявні видаткові накладні за період з травня 2019 до грудня 2021 року на належне ФОП Науменко С.І., що зберігалося у пошкодженому відповідачем складському приміщенні за адресою 07443, Київська обл., Броварський район, смт. Калинівка, вул. Ігорева, 12 .

В матеріалах справи також наявне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , відповідно до якого Науменко С.І. належить причіп загальний бортовий WM Meyer 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Відповідно до довідки про балансову вартість причепу вих. № 15/2 від 15.02.2023, станом на 15.02.2023 балансова вартість причепу становить у гривневому еквіваленті 84 000,00 грн (копія довідки наявна в матеріалах справи).

Таким чином, за результатами дослідження наявних у матеріалах справи доказів, судом встановлено, що саме внаслідок ракетного обстрілу з боку російських військ в смт. Калинівка Броварського району Київської області зазнало пошкодження складське приміщення, в якому знаходилось належне позивачу майно.

Суд враховує, що захист права власності гарантується першою статтею Додаткового протоколу до Європейської конвенції з прав людини, а відповідальність за порушення вказаного права покладається безпосередньо на державу і настає у тому випадку, коли будь-яке діяння держави має своїм прямим наслідком застосування до особи забороненого поводження.

Крім того, згідно з пунктами 1, 3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 року відповідальність у формі відшкодування збитків у випадку порушення правил і звичаїв ведення воєнних дій покладається саме на державу в цілому, як воюючу сторону. Відтак, стягнення відповідної шкоди також має здійснюватись із держави в цілому, за рахунок усіх наявних у неї активів, зокрема і майна підрозділів специфічного апарату держави, який реалізує її функції, в тому числі як державних органів, так і інших підприємств, організацій, установ, які реалізовують відповідні державні функції.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

За приписами пунктів 1, 3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 року також передбачено, що договірні держави видають своїм сухопутним військам накази, які відповідають Положенню про закони і звичаї війни на суходолі. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, підлягає відповідальності у формі відшкодування збитків, якщо для цього є підстави. Вона є відповідальною за всі дії, вчинені особами, які входять до складу її збройних сил.

Таким чином, відповідно до наведених положень Цивільного кодексу України та наведеної Конвенції, за шкоду, спричинену порушенням законів і звичаїв війни, відповідальність несе воююча держава в цілому, незважаючи на те, який конкретно підрозділ її збройних сил заподіяв шкоду.

За таких умов, пред`явлення позовних вимог до Російської Федерації як до держави в цілому не лише відповідає положенням матеріального закону, але являє собою ефективний спосіб захисту права позивача.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 № 326 затверджено Порядок визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації (далі - Порядок), який встановлює процедуру визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації (далі - шкода та збитки), починаючи з 19 лютого 2014 року.

Згідно з п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 №326 Міністерствам, іншим центральним та місцевим органам виконавчої влади постановлено розробити і затвердити у шестимісячний строк методики, передбачені Порядком, затвердженим цією постановою.

Згідно з пп. 18 п. 2 Порядку визначення шкоди та збитків здійснюється окремо за таким напрямом:

18) економічні втрати підприємств (крім підприємств оборонно-промислового комплексу), у тому числі господарських товариств, - напрям включає втрати підприємств усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна, втрати фінансових активів, а також упущену вигоду від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності.

Основні показники, які оцінюються (зокрема): вартість втраченого, знищеного чи пошкодженого майна підприємств недержавної форми власності; вартість втрачених фінансових активів підприємств недержавної форми власності; упущена вигода підприємств недержавної форми власності.

Відповідно до п. 5 Загальних засад (додаток до Постанови Кабінету міністрів України від 20.03.2022 № 326) оцінка збитків, завданих постраждалим, здійснюється шляхом проведення аналітичної оцінки збитків, стандартизованої, незалежної оцінки збитків або є результатом проведення судової експертизи.

Незалежна оцінка збитків проводиться суб`єктами оціночної діяльності - суб`єктами господарювання, визнаними такими Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» (далі - суб`єкти оціночної діяльності), із дотриманням національних стандартів оцінки майна та Міжнародних стандартів оцінки майна з урахуванням особливостей, що визначені цими Загальними засадами та методиками оцінки шкоди та збитків, передбаченими пунктом 5 Порядку.

Судом було встановлено, що 22.05.2023 позивачем, з метою визначення розміру матеріальної шкоди, завданої майну ФОП Науменка С.І. наслідок збройної агресії Російської Федерації станом на 08.03.2022, було укладено з ТОВ «Незалежна судова експертиза і оцінка» договір № 13/12.1/2023 про проведення експертного дослідження.

Суб`єктом оціночної діяльності Арашиним Олександром Леонідовичем, згідно з договором № 13/12.1/2023 про проведення експертного дослідження від 22.05.2023, укладеним з ТОВ «Незалежна судова експертиза і оцінка», який діє на підставі Свідоцтва № 15-21/П від 20.04.2021 року, № 117-22/П від 17.11.2022 року та кваліфікаційного свідоцтва оцінювача МІ № 2282, виданого ФДМУ від 24.03.2001 р., було виконано незалежну оцінку розміру матеріальної шкоди,завданої майну ФОП Науменка Святослава Ігоровича внаслідок збройної агресії РФ станом на 08.03.2022.

Судом встановлено, що під час проведення експертного дослідження судовим експертом використовувалися, зокрема Постанова Кабінету Міністрів України «Порядок визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації» № 326 від 20.03.2022 та Методика визначення шкоди та обсягу збитків, завданих внаслідок знищення та пошкодження їх майна у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, а також упущеної вигоди від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності, затвердженої спільним Наказом Міністерства економіки України та Фонду державного майна України від 18.10.2022 № 3904/1223, зареєстрований в Міністерстві Юстиції України 02.12.2022 за № 1522/38858.

За результатами проведення експертного дослідження судовим експертом складено висновок експерта № 70/12.1/2023 від 29.05.2023 яким встановлено, що загальна вартість реальних збитків, завданих ФОП Науменко С.І. внаслідок знищення його майна у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, дорівнює ринковій вартості цього майна станом на 08.03.2022 року і становить 20 948 878,14 грн.

Відповідно до ст. 98 Господарського процесуального кодексу України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи.

Суд має право за заявою учасників справи або з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку.

У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (прізвище, ім`я, по батькові, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством.

У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом, також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Якщо експерт під час підготовки висновку встановить обставини, що мають значення для справи, з приводу яких йому не були поставлені питання, він має право включити до висновку свої міркування про ці обставини.

Умовами пп. 1, 2, 5, 6 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права та обов`язки, що і експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

Згідно зі ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Згідно ст. 12 Закону України «Про судову експертизу» незалежно від виду судочинства та підстави проведення експертизи судовий експерт зобов`язаний провести повне дослідження і дати обґрунтований та об`єктивний письмовий висновок.

Судом встановлено, що у наданому позивачем висновку експерта, експерт попереджений про кримінальну відповідальність за ст. 384, 385 Кримінального Кодексу України.

З урахуванням вищенаведеного у сукупності, господарський суд знаходить поданий позивачем висновок експерта № 70/12.1/2023 від 29.05.2023 за результатами проведення товарознавчого дослідження за клопотанням фізичної особи-підприємця Науменка Святослава Ігоровича таким, що не викликає сумніву у його правильності, не містить розбіжностей і відповідає вимогам чинного законодавства, у тому числі стосовно критеріїв повноти, ясності, обґрунтованості, у зв`язку із чим суд приймає висновок експерта № 70/12.1/2023 від 29.05.2023 як належний доказ у даній справі.

Отже висновком експерта № 70/12.1/2023 від 29.05.2023 встановлено, що загальна вартість реальних збитків, завданих ФОП Науменко С.І. внаслідок знищення його майна у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, дорівнює ринковій вартості цього майна станом на 08.03.2022 року і становить 20 948 878,14 грн.

Заперечень з боку відповідача щодо наданого позивачем експертного висновку або щодо суми заявлених матеріальних збитків не висловлено. Протилежного суду не доведено.

Таким чином, заявлений позивачем до стягнення з відповідача розмір збитків підтверджено, зокрема експертним висновком № 70/12.1/2023 від 29.05.2023, яким було виконано оцінку розміру матеріальної шкоди, завданої майну ФОП Науменка С.І. внаслідок збройної агресії Російської Федерації станом на 08.03.2022 та визначено її розмір в сумі 20 948 878,1 грн, інвентаризацією товарів на складі № 1 від 10.03.2022, довідкою № 16/01 від 16.01.2023, довідкою про балансову вартість причепу № 15/02 від 15.02.2023, свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , актом про пожежу від 29.06.2022 та копіями видаткових накладних.

Щодо вини, як складового елементу цивільного правопорушення, то законодавством України не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. В контексті зазначеного, саме відповідач повинен доводити відсутність своєї вини у спірних правовідносинах.

Однак, відповідачем не доведено суду відсутність своєї вини у спірних правовідносинах. Протилежного суду не доведено.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що позивачем у даній справі належними та допустимими доказами доведено наявність повного складу цивільного правопорушення, що є умовою та підставою для застосування до відповідача такого заходу відповідальності як відшкодування збитків.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суд оцінює його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

У п. 145 рішення від 15.11.1996 р. у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

З урахуванням наведеного, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Права особи в суді повинні бути захищені таким способом, який реально відновить її порушені інтереси.

Суд зазначає, що вимога позивача про стягнення з відповідача суми завданих збитків є ефективним способом захисту порушеного права в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично призведе до відновлення його порушених прав.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував та належних доказів на заперечення відомостей повідомлених позивачем не надав, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення грошових коштів в рахунок відшкодування матеріальної шкоди нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню повністю в сумі 17 330 634,00 грн.

Крім того, у позовній заяві позивачем також заявлено до стягнення з відповідача 5 000 000,00 грн моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. З приводу цього суд зазначає наступне.

В обґрунтування до стягнення з відповідача моральної шкоди позивач зазначає, що позбавлення останнього можливості ведення господарської діяльності та отримання доходів, через збройну агресію Російської Федерації, суттєвого погіршення здоров`я, зміни звичного способу та укладу життя, а також через знищення майна, з реалізації якого Науменко С.І. мав отримати дохід та утримувати себе та родину, позивачу заподіяно суттєву моральну шкоду.

Таким чином, за ствердженням позивача, через потрапляння вибухонебезпечного предмету в склад, де зберігалося майно, що підлягало реалізації і за рахунок якого ФОП Науменко С.І. мав отримати дохід, останній позбавлений можливості вести господарську діяльність та утримувати родину на звичному рівні, якій існував до повномасштабного вторгнення, а значна неспроможність погано впливає на самопочутті та морально-психологічному стані Науменка С.І. та унеможливлює ведення ним підприємницької діяльності на довоєнному рівні. У зв`язку із цим, визначаючи розмір моральної шкоди, позивач вважає, що достатнім розміром на відшкодування моральних страждань є сума 5 000 000,00 грн та є близькою до суми, що допоможе відновити господарську діяльність та здоров`я.

Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів, передбачених п. 9 ч. 2 ст. 16 Цивільного України, є відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом ч. 1, 2 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Виходячи з конструкції ст. 23 Цивільного кодексу України, яка визначає негативні наслідки, що можуть свідчить про заподіяння моральної шкоди, моральна шкода за своїм змістом не є однаковим поняттям для юридичних і фізичних осіб. Так, за приписами ст. 23 ЦК України, моральна шкода фізичної особи полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, її ділової репутації фізичної.

Моральна шкода юридичної особи полягає тільки у приниженні її ділової репутації.

Також, згідно ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Тобто, чинне законодавство не встановлює ні мінімального, ні максимального розміру відшкодування моральної шкоди. Безумовно, моральну шкоду неможливо компенсувати в повному обсязі, оскільки немає і не може бути точних критеріїв майнового вираження щиросердечного болю, честі, гідності особи, тому будь-який її розмір буде мати суто умовне вираження. Критерії оцінки, якими можна керуватися при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, різноманітні. Головне - щоб за їх допомоги можна було вимірити глибину і тривалість страждань (для людей), оцінити втрати немайнового характеру (для юридичних осіб).

Загалом, оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12.07.2007 у справі STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01).

Разом з тим, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду України від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню під час вирішення суперечки про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність дії того, хто її завдав, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням, а також провини того, хто завдав шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Так позивач, в обґрунтування до стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 5 000 000,00 грн зазначає, що внаслідок позбавлення останнього можливості ведення господарської діяльності та отримання доходів, через збройну агресію Російської Федерації, суттєве погіршення здоров`я, зміни звичного способу та укладу життя, а також знищення майна, з реалізації якого Науменко С.І. мав отримати дохід та утримувати себе та родину, позивач зазнав суттєву моральну шкоду.

Таким чином, за ствердженням позивача, через потрапляння вибухонебезпечного предмету в склад, де зберігалося майно, що підлягало реалізації і за рахунок якого ФОП Науменко С.І. мав отримати дохід, останній позбавлений можливості вести господарську діяльність та утримувати родину на звичному рівні, якій існував до повномасштабного вторгнення, а значна неспроможність погано впливає на самопочутті та морально-психологічному стані Науменка С.І. та унеможливлює ведення ним підприємницької діяльності на довоєнному рівні. У зв`язку із цим, визначаючи розмір моральної шкоди, позивач вважає, що достатнім розміром на відшкодування моральних страждань є сума 5 000 000,00 грн та є близькою до суми, що допоможе відновити господарську діяльність та здоров`я.

На підтвердження вказаного позивач, зокрема долучив до матеріалів справи завірену копію довідки внутрішньо переміщеної особи від 07.04.2022, копію довідки за наслідками консультації лікаря-кардіолога, акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) № М-0000014 від 13.01.2023, кредитний договір № -КД-1 від 05.12.2022, додаткову угоду № 1 від 05.12.2022 до кредитного договору, договір іпотеки № -ДІ-1/1 від 05.12.2022 (копії наявні в матеріалах справи).

Суд зазначає, що позивачем не обґрунтовано та документально не доведено суду розмір завданої моральної шкоди в сумі 5 000 000,00 грн, а також позивачем не надано розрахунку чи критеріїв, з яких він виходив при визначенні заявленої до стягнення суми.

Позивачем лише зазначено, що достатнім розміром на відшкодування моральних страждань є сума 5 000 000,00 грн та є близькою до суми, що допоможе відновити господарську діяльність та здоров`я. Проте, суд позбавлений можливості перевірити такі твердження позивача з огляду на відсутність будь-яких обґрунтувань, належних та допустими доказів у цій частині позову.

Посилання позивача на копію довідки внутрішньо переміщеної особи від 07.04.2022, копію довідки за наслідками консультації лікаря-кардіолога, акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) № М-0000014 від 13.01.2023, кредитний договір № -КД-1 від 05.12.2022, додаткову угоду № 1 від 05.12.2022 до кредитного договору, договір іпотеки № -ДІ-1/1 від 05.12.2022, не можуть бути прийняті судом як належні та допустимі докази завдання ФОП Науменко С.І. моральної шкоди у заявленому позивачем розмірі.

Надані позивачем докази також не дають змогу суду встановити наявність безпосереднього причинного зв`язку між понесеною ФОП Науменко С.І. моральною шкодою і протиправними діянням відповідача.

Суд звертає увагу позивача, що позов заявлено Фізичною особою-підприємцем Науменко С.І. - суб`єктом господарської діяльності, а не фізичною особою. Посилання позивача, що заподіяна моральна шкода, яка виразилася у тимчасовій неможливості займатися господарською діяльністю через суттєве погіршення здоров`я, зміни звичного способу життя (неможливість займатися звичайними справами, позбавлення налагодженої щоденної роботи), знищення майна, з реалізації якого Науменко С.І. мав отримати дохід та утримувати себе і свою родину, у більшій мірі стосуються фізичної особи, а не Науменко С.І. як суб`єкта господарської діяльності.

Таким чином, суд дійшов висновку, що дані посилання не можуть свідчити про завдання Фізичній особі-підприємцю Науменко С.І. моральної шкоди, оскільки стосуються безпосередньо фізичної особи Науменко Святослава Ігоровича , а не Фізичної особи-підприємця Науменко С.І. як суб`єкта господарської діяльності та позивача у даній справі.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи все вищенаведене у сукупності, господарський суд дійшов висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів наявності всіх елементів складу правопорушення, що є необхідною умовою для притягнення відповідача до відповідальності у вигляді відшкодуванні моральної шкоди, а також не доведено та не обґрунтовано заявленої суми моральної шкоди у розмірі 5 000 000,00 грн, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення з Російської Федерації в особі Міністерства Юстиції Російської Федерації 5 000 000,00 грн моральної шкоди визнаються судом необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Щодо розподілу судових витрат у даній справі суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Відповідно до підпункту 1 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру встановлюється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

З огляду на те, що позивач від сплати судового збору за розгляд даного спору звільнений, судовий збір за розгляд даної справи підлягає стягненню з відповідача в дохід Державного бюджету України пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи зазначене та приймаючи до уваги висновки суду про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача в дохід Державного бюджету України підлягає стягненню судовий збір в сумі 259 959,51 грн.

Керуючись ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (місцезнаходження: 119991, місто Москва, вулиця Житня, будинок 14; код органу державного управління 1318000) на користь Фізичної особи-підприємця Науменка Святослава Ігоровича (місцезнаходження: АДРЕСА_3 ; ІПН НОМЕР_3 ) 17 330 634,00 грн матеріальної шкоди.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (місцезнаходження: 119991, місто Москва, вулиця Житня, будинок 14; код органу державного управління 1318000) на користь Державного бюджету України 259 959,51 грн судового збору.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 256, ст. 257 та підп. 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 18.07.2023.

Суддя Л.В. Сокуренко