ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2023м. ХарківСправа № 922/1106/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Новікової Н. А.

за участю секретаря судового засідання Желтухіна А. М.

розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Преформ» (вул. Автотранспортна, буд. 6, м. Дніпро, 49008, )

до Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «СВ» (вул. Польова, 11, с. Руська Лозова, Харківська область, 62332, )

про стягнення 2.514.059,21 грн.,

за участю представників учасників справи:

позивача - Трикози Т. В.,

відповідача - не з явився,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Завод Преформ» (позивач по справі) звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «СВ» (відповідач по справі) про стягнення 2.514.059,21 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що між позивачем та відповідачем 08 січня 2020 року було укладено договір постачання № 80120/09, відповідно до умов якого позивач поставив відповідачу обумовлений договором товар, проте відповідач у визначені договором строки отриманий від позивача товар не оплатив, в зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 1.908.404,77 грн., на вказану суму заборгованості позивачем нараховано відповідачу пеню у розмірі 27.706,14 грн., інфляційні збитки у розмірі 512.895,89 грн., 3 % річних у розмірі 65.052,41 грн.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 27.03.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/1106/23, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, почато підготовче провадження і призначено підготовче засідання на 26.04.2023, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву; у зазначений строк відповідач має надіслати суду відзив, який повинен відповідати вимогам статті 165 ГПК України, і всі письмові та електронні докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; копію відзиву та доданих до нього документів відповідач має надіслати (надати) іншим учасникам справи одночасно із надсиланням (наданням) відзиву до суду та докази надіслання надати суду разом із відзивом на позов; позивачу згідно статті 166 ГПК України встановлено строк 5 днів на подання до суду відповіді на відзив з дня його отримання; відповідачу згідно статті 167 ГПК України встановлено строк 5 днів на подання до суду заперечень на відповідь на відзив з дня його отримання.

Протокольною ухвалою суду від 26.04.2023 відкладено підготовче засідання на 17.05.2023, протокольною ухвалою суду від 17.05.2023 продовжено строк підготовчого провадження до 08.06.2023 з огляду на неявку відповідача в призначене судове засідання, ненадання відзиву на позовну заяву та неповідомлення про причини неявки, а також відкладено підготовче засідання по справі на 07.06.2023.

В судовому засіданні 07.06.2023 взяв участь представник позивача, відповідач свого повноважного представника в призначене судове засідання не направив, про причини неявки суд не повідомив, ухвала суду про відкриття провадження у справі повернулась на адресу господарського суду з відміткою відділення поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою», ухвала-повідомлення направлялась також на електронну адресу відповідача, зазначену в договорі постачання, а також засновникам Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «СВ». З огляду на приписи ст. 242 ГПК України відносно того, що днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомлення відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, суд протокольною ухвалою від 07.06.2023 закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 21.06.2023.

16.06.2023 (вх. № 15510) на адресу Господарського суду Харківської області надійшла заява представника Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «СВ» адвоката Романенко С. В. про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді.

20.06.2023 (вх. № 15813) на адресу Господарського суду Харківської області надійшло клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «СВ» адвоката Романенко С. В., в якому останній просив суд відкласти розгляд справи, призначений на 21.06.2023 року в зв`язку з необхідністю підготувати свою позицію по справі та за наявності підстав і обопільної згоди укласти мирову угоду між сторонами.

21.06.2023 (вх. № 15913, 15930, 15931) на адресу Господарського суду Харківської області надійшли клопотання про відкладення розгляду справи директора Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «СВ» ОСОБА_3, засновників Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «СВ» ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (аналогічні за змістом), в яких директор та засновники відповідача просили суд відкласти розгляд справи, призначений на 21.06.2023, в зв`язку з необхідністю з`ясувати фактичні обставини справи, які мали місце між позивачем та відповідачем. З врахуванням поданих клопотань по справі, суд протокольною ухвалою від 17.06.2023 відклав судове засідання на 05.07.2023 для надання можливості відповідачу надати свої пояснення по справі та з огляду на можливість укладення сторонами мирової угоди.

04.07.2023 (вх. № 17258) на адресу Господарського суду Харківської області надійшла заява представника Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «СВ» адвоката Романенко С. В. про затвердження мирової угоди, в якій представник відповідача просив суд затвердити мирову угоду у випадку згоди на це позивача та просив суд розгляд заяви проводити за відсутності представника відповідача, до заяви надано проект мирової угоди сторін, який підписаний зі сторони Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «СВ» адвокатом Романенко С. В. Також 04.07.2023 (вх. № 17260) на адресу Господарського суду Харківської області надійшла заява представника Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «СВ» адвоката Романенко С. В. про розгляд справи за відсутності відповідача та представників відповідача.

04.07.2023 (вх. № 17317) на адресу Господарського суду Харківської області надійшли заперечення представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Преформ» адвоката Маєвської К. В., в яких останній повідомляє суд про те, що позивач не має наміру укладати мирову угоду з відповідачем, про що відповідачу було направлено позивачем відповідний лист.

05.07.2023 призначене по справі судове засідання не відбулось в зв`язку з відпусткою судді, ухвалою суду від 07.07.2023 призначено розгляд даної справи на 19.07.2023.

В судовому засіданні 19.07.2023 відкрито судове засідання з розгляду справи по суті, повноважний представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та просив суд позов задовольнити повністю з підстав та мотивів, наведених в позовній заяві. Відповідач у судове засідання 19.07.2023 не з`явися, про поважність причин неприбуття 19.07.2023 суд не повідомив. Водночас, як вбачається з поданого 04.07.023 (вх. № 17260) клопотання відповідача, останній просив суд розглядати справу за відсутності відповідача та представників відповідача, в зв`язку з чим суд дійшов висновку, що неявка відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті та не є підставою для відкладення судового засідання, а відтак суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача.

Розглянувши матеріали справи та з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, в тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 ст. 181 ГК України встановлено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

08 січня 2020 року між ТОВ «Завод Преформ» та ТОВ фірма «СВ» було укладено договір постачання № 80120/09, у відповідності до розділу 1 якого позивач зобов`язався поставляти та передавати у власність відповідача товар - преформу, кришка для пляшок та ручка для пляшок (товар), а відповідач зобов`язався приймати товар та оплачувати його вартість.

Згідно до п. 4. 5 вказаного договору сторони погодили умови оплати: відтермінування платежу протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту отримання товару покупцем (відповідачем по справі).

В рамках вищевказаних взаємних зобов`язань у відповідності до умов вказаного договору, позивач поставив відповідачеві товар за наступними видатковими накладними, вартість товару поставленого за якими не була сплачена відповідачем, а саме:

- видаткова накладна № 141204 від 14.12.2021 р. на суму 578 398, 77 грн.

(строк виконання зобов`язання зі сплати вартості поставленого товару за вказаною накладною настав 14.01.2022 р., однак у передбачені договором строки відповідач не виконав належним чином своїх зобов`язань з оплати поставленого товару, в зв`язку з чим заборгованість відповідача перед позивачем за накладною 141204 становить 578 398, 77 грн.);

- видаткова накладна № 40210 від 04.02.2022 р. на суму 463 065,11 грн. (строк виконання зобов`язання відповідача зі сплати вартості поставленого товару за накладною настав 07.03.2022 р., однак у передбачені договором строки відповідач не виконав належним чином своїх зобов`язань з оплати поставленого товару, в зв`язку з чим заборгованість відповідача перед позивачем за накладною № 40210 складає 463 065,11 грн.);

- видаткова накладна № 31206 від 03.12.2021р. на суму 475 092,73 грн. (строк виконання зобов`язання відповідача зі сплати вартості поставленого товару за накладною настав 03.01.2022 р., однак у передбачені договором строки відповідач не виконав належним чином своїх зобов`язань з оплати поставленого товару, в зв`язку з чим заборгованість відповідача перед позивачем за накладною № 31206 складає 475 092,73 грн.);

- видаткова накладна № 190104 від 19.01.2022р. на суму 391 848,16 грн. (строк виконання зобов`язання відповідача зі сплати вартості поставленого товару за накладною настав 19.02.2022 р., однак у передбачені договором строки відповідач не виконав належним чином своїх зобов`язань з оплати поставленого товару, в зв`язку з чим заборгованість відповідача перед позивачем за накладною № 190104 складає 391 848,16 грн.).

Таким чином, загальна заборгованість відповідача перед позивачем на дату подання позовної заяви за вказаними чотирма накладними складає 1.908.404,77 грн.

Проаналізувавши правовідносини між сторонами, суд дійшов висновку про те, що за своє правовою природою на правовідносини, що виникли на підставі вказаного договору, розповсюджуються норми щодо договору поставки.

Частиною 1 ст. 181 ГК України встановлено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно із ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1, 2 ст. 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Як вбачається з матеріалів справи на виконання умов договору між позивачем та відповідачем було підписано чотири накладних, зі сторони Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «СВ» накладні підписані директором: видаткова накладна № 141204 від 14.12.2021 р. на суму 578.398,77 грн., видаткова накладна № 40210 від 04.02.2022 р. на суму 463.065,11 грн., видаткова накладна № 31206 від 03.12.2021р. на суму 475.092,73 грн., видаткова накладна № 190104 від 19.01.2022р. на суму 391.848,16 грн., тобто позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товару на загальну суму 1.908.404,77 грн.

Приймаючи до уваги, що матеріалах справи відсутні, а відповідачем не надані докази, які б спростовували наявність заборгованості перед позивачем, а також доказів, які б свідчили про здійснення розрахунку за поставлений товар у строки визначені договором чи повернення товару позивачу, суд дійшов висновку, що сума основного боргу у розмірі 1.908.404,77 грн. є обґрунтованою та підлягає стягненню з відповідача.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Згідно приписів ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 7.1. укладеного сторонами договору постачання, у випадку прострочення в оплаті поставленого товару/в зарахуванні коштів на рахунок постачальника (позивача) покупець (відповідач) сплачує на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від загальної вартості не оплаченого товару/суми незарахованих коштів, за кожен день порушення строків оплати/зарахування коштів.

Згідно до п. 7.4. вказаного договору постачання сторони погодили що строк позовної давності за вимогами про стягнення штрафних санкцій (неустойки, штрафу, пені), що випливають з цього договору, встановлюються тривалістю в три роки.

Приймаючи до уваги, що відповідачем не здійснено розрахунку з позивачем за поставлений товар у порядку та строки визначені договором, та у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 1.908.404,77 грн., на вказану суму заборгованості позивачем нараховано відповідачу пеню у розмірі 27.706,14 грн., інфляційні збитки у розмірі 512.895,89 грн., 3 % річних у розмірі 65.052,41 грн.

Дослідивши поданий позивачем розрахунок 3% річних, інфляційних та пені, які розраховані позивачем виходячи з розміру простроченої заборгованості, провівши власні розрахунки, судом встановлено правомірність та обґрунтованість нарахованих позивачем сум, а отже позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Водночас, суд зазначає, що подана відповідачем заява про затвердження мирової угоди задоволенню не підлягає, оскільки по-перше, суду надано лише проект мирової угоди, підписаної лише відповідачем, по-друге, позивач заявою заперечив намір укладати мирову угоду з відповідачем, тобто укладення мирової угоди сторонами не узгоджено. При цьому судом враховується також, що відповідач у запропонованій позивачу мировій угоді, яка підписана зі сторони відповідача адвокатом Романенко С., визнав заборгованість перед позивачем в розмірі 2.514.059,21 грн., тобто визнав факт наявності перед позивачем основного боргу за договором постачання № 80120/09 від 08.01.2020 р. у розмірі 1 908 404,77 грн., пені у розмірі 27 706,14 грн., інфляційних збитків у розмірі 512 895,89 грн., 3 % річних у розмірі 65 052,41 грн.

Щодо вимог позивача про зазначення у рішенні про нарахування на суму боргу інфляційних нарахувань та 3 % річних за кожен день прострочення до моменту виконання судового рішення в частині погашення суми основного грошового зобов`язання, суд зазначає наступне.

В силу приписів ч. 10 ст. 238 ГПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування, остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI ГПК України.

Правовий аналіз наведених вище норм чинного законодавства свідчить про те, що остання передбачає право, а не обов`язок суду зазначити про нарахування відсотків або пені у рішенні про стягнення боргу, і таке право надано суду для нарахування відсотків, або для нарахування пені, тобто за вибором позивача один з видів відповідальності.

При цьому суд зазначає, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, відтак індекс інфляції та 3% річних не є відсотками у розумінні приписів ч. 10 ст. 238 ГПК України.

Враховуючи викладене, беручи до уваги, що зазначення про нарахування відсотків є правом суду, а не обов`язком, враховуючи відсутність доказів ухилення відповідача від виконання рішення, з врахуванням того, що індекс інфляції та 3% річних не є відсотками у розумінні приписів ч. 10 ст. 238 ГПК України, суд не вбачає за даних обставин справи підстав для застосування п. 10 ст. 238 ГПК України.

Водночас, у разі невиконання рішення у даній справі, позивач не позбавлений права звернутися до суду з окремим позовом про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за період, який не був предметом розгляду цього спору.

Відповідно до частини першої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Надточий проти України» від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Із зазначеного вище вбачається, що відповідачем у встановленому законом порядку позовні вимоги позивача не спростовано.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги наведені положення законодавства, встановлені судом обставини, зміст доводів учасників процесу та наявних доказів, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими, підтвердженими наявними в матеріалах справи документальними доказами та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судом враховується, що Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Пунктом 5 частини 1 статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з п. 2 ч.1 ст.129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи, враховуючи вимоги статті 129 ГПК України, а також висновки суду про задоволення позову повністю, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з оплатою судового збору, підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача в розмірі 37.710,89 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1, 4, 12, 20, 46, 73, 74, 76-79, 86, 123, 129, 236-238 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «СВ», (62332, Харківська область, с. Руська Лозова, вул. Польова, 11, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Преформ» (49008, м. Дніпро, вул. Автотранспортна, буд. 6, ) основний борг за договором постачання № 80120/09 від 08.01.2020 р. у розмірі 1 908 404,77 грн., пеню у розмірі 27 706,14 грн., інфляційні збитки у розмірі 512 895,89 грн., 3 % річних у розмірі 65 052,41 грн., а також 37 710,89 грн. витрат зі сплати судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 20.07.2023.

Суддя Н.А. Новікова