ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" липня 2023 р. Справа№ 910/9742/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Барсук М.А.

суддів: Кропивної Л.В.

Руденко М.А.

при секретарі: Овчинніковій Я.Д.

За участю представників сторін:

від позивача: Кожуховська О.Л.;

від відповідача 1: не з`явився;

від відповідача 2: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2023 року (повний текст складено 03.04.2023)

у справі №910/9742/22 ( суддя Андреїшина І.О.)

за позовом Акціонерного товариства "Райффайзен Банк"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ДНІПРО-торг"

2) ОСОБА_1

про солідарне стягнення 12 856 109,58 грн,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

Акціонерне товариство "Райффайзен Банк" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ДНІПРО-торг" та ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № 010/150-2/1667 "Кредитування траншами для корпоративних клієнтів" до Генерального договору на здійснення кредитних операцій № 01/01-00-3-0/322 від 09.12.2014 у розмірі 12 856 109,58 грн, з яких 12 000000,00 грн основного боргу та 856 109,58 грн відсотків.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що позичальником несвоєчасно здійснюється погашення, у зв`язку з чим відповідач-1 та відповідач-2 мають заборгованість за кредитним договором № 010/150-2/1667 "Кредитування траншами для корпоративних клієнтів" до Генерального договору на здійснення кредитних операцій № 01/01-00-3-0/322 від 09.12.2014 у розмірі 12 856 109,58 грн, з яких 12 000000,00 грн основного боргу та 856 109,58 грн відсотків.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.03.2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ДНІПРО-торг" та ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" заборгованість за кредитом у розмірі 12 000 000 грн 00 коп та заборгованість за відсотками у розмірі 481 315 грн 06 коп.

У решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ДНІПРО-торг" на користь Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" витрати по сплаті судового збору в розмірі 93 609 грн 86 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" витрати по сплаті судового збору в розмірі 93 609 грн 86 коп.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вказав, що позивачем документально доведено заборгованість відповідача-1 перед позивачем за Кредитним договорам, що складається із заборгованості по поверненню кредитних коштів у розмірі 12 000 000,00 грн.

Водночас, в частині нарахування відсотків за користування тілом кредиту, суд першої інстанції вказав, що після спливу визначеного строку кредитування, у позивача відсутні правові підстави для нарахування відсотків за користування кредитними коштами у визначеному договором розмірі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2023 року у справі №910/9742/22 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що 22.03.2023 з 09:08 по 11:08 було оголошено повітряну тривогу, внаслідок чого представник відповідача була позбавлена можливості взяти участь у судовому засіданні, за результатами якого прийнято оскаржуване судове рішення.

Апелянт наголосив, що суд першої інстанції стягнув з відповідача 2 93 609,86 грн. судового збору, не врахувавши, що ОСОБА_1 є особою із інвалідністю 2 групи та яка звільняється від сплати судового збору.

За твердженням скаржника, судом першої інстанції не було досліджено фактичну суму заборгованості, що наявна у відповідача 1 на момент ухвалення оскаржуваного рішення, а саме не враховано часткове погашення заборгованості та часткове погашення нарахованих відсотків. За твердженням апелянта, є необґрунтованим нарахування відсотків за період з 01.06.2022, оскільки таке нарахування виходячи з аналізу судової практики має відбуватись на підставі ст. 625 ЦК України, а враховуючи наявність воєнного стану підлягає списанню позивачем.

Апелянт також зазначив, що судом першої інстанції належним чином не досліджено правомірність договору поруки.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №10/9742/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Барсук М.А. - головуюча суддя; судді - Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.

Ухвалою суду від 05.06.2023 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 04.07.2023.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду призначено повторний автоматизований розподіл судової справи, у зв`язку з перебуванням судді Пономаренко Є.Ю. у відпустці.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду справи №910/9742/22 сформовано колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя - Барсук М.А., судді Руденко М.А., Кропивна Л.В.

Ухвалою суду від 04.07.2023 прийнято до свого провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2023 року у справі №910/9742/22.

Позиції учасників справи

26.06.2023 через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Явка представників сторін

В судове засідання 04.07.2023 представники відповідачів не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча про дату, час і місце розгляду справи сторони були повідомлені належним чином, а саме шляхом направлення процесуальних документів на поштову адресу сторін, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Водночас, 04.07.2023 через відділ документального забезпечення суду від відповідача 2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке обґрунтоване тим, що оскільки позивачем додано до відзиву на апеляційну скаргу розрахунок заборгованості лише по договору № 010/150-2/1667/12 від 23.10.2021 та останній не повідомив суд про часткове погашення боргу, а тому відповідач 2 планує звернутись до банку з проханням надати такий розрахунок, в тому числі враховуючи п. 18 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України.

04.07.2023 колегія суддів ухвалила у задоволені клопотання відповідача 2 про відкладення розгляду справи відмовити з наступних підстав.

Статтею 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Неявка у судове засідання сторін, належним чином повідомлених про час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи у судовому засіданні.

В матеріалах справи наявні відомості про належне повідомлення сторін про дату, час і місце судового засідання. Крім того, заявником у клопотанні підтверджено обізнаність про розгляд апеляційної скарги 04.07.2023.

Наведені відповідачем 2 обставини не можуть бути підставою для відкладення розгляду справи, оскільки не підпадають під критерії, визначені у ст.ст. 202, 216 ГПК України, та фактично зводяться до незгоди із викладеними позивачем доводами у відзиві на апеляційну скаргу.

В клопотанні про відкладення розгляду справи не зазначено обставин, з яких судом апеляційної інстанції не можливо розглянути справу у судовому засіданні. Явка представників сторін у судове засідання також не визнавалась судом апеляційної інстанції обов`язковою.

Колегією суддів під час розгляду даної справи також враховано, що на підставі указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 (зі змінами від 14.03.2022, від 18.04.2022, від 17.05.2022), Закону України № 2102-IX від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Стаття 27 Конституції України передбачає, що обов`язок держави - захищати життя людини.

Разом з тим, у відповідності до вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

А тому, враховуючи, що під час воєнного стану суди не припинили свою діяльність та продовжують здійснювати правосуддя, колегія суддів, з урахуванням принципу розумності строків розгляду справи судом, з метою забезпечення права на доступ до правосуддя, передбаченого Конституцією України і гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (право на справедливий суд), зважаючи на те, що явка представників учасників справи у судове засідання не визнавалась обов`язковою, дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у судовому засіданні 04.07.2023 за відсутності представників відповідачів.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

09.12.2014 року між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк» (далі - банк, кредитор, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «ДНІПРО-торг» (далі- позичальник, відповідач -1) було укладено Генеральний договір на здійснення кредитних операцій № 01/01-00-3-0/322.

До зазначеного Генерального договору між сторонами було підписано:

- 23.12.2014 року додаткову угоду № 01/01-00-3-0/322/1 до Генерального договору на здійснення кредитних операцій № 01/01-00-3-0/322 від 09.12.2014 року;

- 20.01.2015 року додаткову угоду № 01/01-00-3-0/322/2 до Генерального договору на здійснення кредитних операцій № 01/01-00-3-0/322 від 09.12.2014 року;

- 18.03.2015 року додаткову угоду № 01/01-00-3-0/322/3 до Генерального договору на здійснення кредитних операцій № 01/01-00-3-0/322 від 09.12.2014 року;

- 10.09.2015 року додаткову угоду № 01/01-00-3-0/322/4 до Генерального договору на здійснення кредитних операцій № 01/01-00-3-0/322 від 09.12.2014 року;

- 20.10.2015 року додаткову угоду № 01/01-00-3-0/322/5 до Генерального договору на здійснення кредитних операцій № 01/01-00-3-0/322 від 09.12.2014 року;

- 23.08.2016 року додаткову угоду № 01/01-00-3-0/322/6 до Генерального договору на здійснення кредитних операцій № 01/01-00-3-0/322 від 09.12.2014 року;

- 16.12.2016 року додаткову угоду № 01/01-00-3-0/322/7 до Генерального договору на здійснення кредитних операцій № 01/01-00-3-0/322 від 09.12.2014 року;

- 24.03.2017 року додаткову угоду № 01/01-00-3-0/322/8 до Генерального договору на здійснення кредитних операцій № 01/01-00-3-0/322 від 09.12.2014 року;

- 15.06.2017 року додаткову угоду № 01/01-00-3-0/322/9 до Генерального договору на здійснення кредитних операцій № 01/01-00-3-0/322 від 09.12.2014 року;

- 16.08.2017 року додаткову угоду № 01/01-00-3-0/322/10 до Генерального договору на здійснення кредитних операцій № 01/01-00-3-0/322 від 09.12.2014 року;

- 01.02.2018 року додаткову угоду № 01/01-00-3-0/322/11 до Генерального договору на здійснення кредитних операцій № 01/01-00-3-0/322 від 09.12.2014 року;

- 16.08.2018 року додаткову угоду № 01/01-00-3-0/322/12 до Генерального договору на здійснення кредитних операцій № 01/01-00-3-0/322 від 09.12.2014 року;

- 05.06.2019 року додаткову угоду № 01/01-00-3-0/322/13 до Генерального договору на здійснення кредитних операцій № 01/01-00-3-0/322 від 09.12.2014 року, якою викладено Генеральний договір в новій редакції;

- 29.04.2020 року додаткову угоду № 01/01-00-3-0/322/14 до Генерального договору на здійснення кредитних операцій № 01/01-00-3-0/322 від 09.12.2014 року;

- 15.04.2021 року додаткову угоду № 01/01-00-3-0/322/15 до Генерального договору на здійснення кредитних операцій № 01/01-00-3-0/322 від 09.12.2014 року.

Відповідно до умов Генерального договору кредитор зобов`язався здійснювати на користь позичальника кредитні операції у межах загального ліміту та сублімітів, передбачених пунктами 1.2., 1.3. Генерального договору, в порядку, визначеному статтею 2 Генерального договору, а позичальник зобов`язався виконати усі обов`язки, що витікають зі змісту Кредитної операції, Генерального договору, умов та договорів, і здійснити повне погашення заборгованості у межах строку кредитної операції.

Додатковою угодою № 01/01-00-3-0/322/15 від 15.04.2021 року до Генерального договору на здійснення кредитних операцій № № 01/01-00-3-0/322 від 09.12.2014 року були внесені зміни до п. 1.3., відповідно до яких в межах загального ліміту сторони можуть здійснювати фінансування поточної діяльності з сублімітом в розмірі 12 000 000,00 грн у вигляді відновлювального субліміту з можливістю повторного укладання договорів та наступним графіком зменшення субліміту:

- з 15 квітня 2021 по 08 березня 2022 включно - 12 000 000,00 грн;

- з 09 березня 2022 по 08 квітня 2022 включно - 6 000 000,00 грн.

29.04.2020 року між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «ДНІПРО-торг» було укладено кредитний договір № 010/150-2/1667 «Кредитування траншами для корпоративних клієнтів» до Генерального договору на здійснення кредитних операцій №01/01-00-3-0/322 від 09.12.2014 року.

15.04.2021 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 010/150-2/1667/1 до кредитного договору № 010/150-2/1667 від 29.04.2020 року «Кредитування траншами для корпоративних клієнтів» до Генерального договору на здійснення кредитних операцій №01/01-00-3-0/322 від 09.12.2014 року (далі - кредитний договір № 010/150-2/1667 від 29.04.2020 року разом з додатковою угодою іменуються Кредитний договір).?

За умовами Кредитного договору кредитор надає позичальнику кредит у формі відновлювального ліміту з видачею кредитних коштів траншами на підставі повідомлення про вибірку кредитних коштів з лімітом кредитної операції (ліміт) 12 000 000,00 гривень, а позичальник зобов`язаний здійснити повне погашення заборгованості не пізніше останнього дня строку дії ліміту (08.04.2022 року) та з урахуванням графіку зменшення ліміту кредитної операції, що є додатком №4 до Кредитного договору, шляхом перерахування суми траншу в дату погашення траншу на рахунки, відкриті на підставі повідомлень про вибірку кредитних коштів (п.п. 1.1., 1.2., 1.12. Кредитного договору).

Відповідно до п. 1.7. Кредитного договору процентна ставка за користування кредитом (траншем) зазначається у повідомленнях та є фіксованою і не може бути змінена кредитором в односторонньому порядку. У випадку неповернення траншу в останній день строку дії траншу, позичальник зобов`язаний сплатити проценти, що нараховуються на залишок основної заборгованості за траншем, що не була сплачена в останній день строку дії траншу, визначеного повідомленням, з дня, наступного за останнім днем строку дії траншу до дня погашення основної заборгованості за траншем. Порядок сплати процентів - щомісячно, не пізніше останнього робочого дня кожного місяця та остаточно в останній день строк дії ліміту (п. 1.10. Кредитного договору).

Крім того, 29.04.2020 з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за Генеральним договором на здійснення кредитних операцій № 01/01-00-3-0/322 від 09.12.2014 року та кредитним договором № 010/150-2/1667 «Кредитування траншами для корпоративних клієнтів» від 29.04.2020 між АТ "Райффайзен Банк " та громадянином України ОСОБА_1 (далі - поручитель, відповідач-2) було укладено договір поруки №12/150-2/2924 (далі - договір поруки), за яким поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором солідарно з позичальником за виконання забезпечених зобов`язань, у тому числі тих, що виникнуть у майбутньому, які випливають з умов договорів, за умовами яких позичальник зобов`язаний повернути кредит у розмірі 12 000 000,00 гривень (кредит) в порядку передбаченому договорами; сплатити проценти за користування кредитом в розмірі, порядку та строки, визначені договорами або у будь-якому розмірі, зміненому відповідно до умов договорів та/або визначеному додатковими договорами/правочинами до Кредитного договору, укладеними після набуття чинності цим договором поруки; сплатити комісії в розмірах, передбачених договорами; сплатити пені, штрафи, передбачені договорами, а також відшкодувати витрати та збитки кредитора, пов`язані з неналежним виконанням позичальником умов договорів.

Відповідно до п. 2.1. договору поруки у випадку повного або часткового невиконання (неналежного виконання) позичальником всіх або окремих забезпечених зобов`язань поручитель та позичальник відповідають перед кредитором як солідарні боржники. У випадку повного або часткового невиконання (неналежного виконання) позичальником всіх або окремих забезпечених зобов`язань в порядку та строки, встановлені договорами, кредитор набуває права вимоги до поручителя щодо сплати заборгованості за порушеними забезпеченими зобов`язаннями.

Згідно з п. 2.2. договору поруки поручитель зобов`язується здійснити виконання порушених забезпечених зобов`язань протягом 10 (десяти) банківських днів з дати отримання вимоги від кредитора та в обсязі, зазначеному в такій вимозі. Вимога кредитора є єдиним та достатнім доказом настання підстав для виконання поручителем забезпечених зобов`язань в розмірі, визначеному кредитором у вимозі. Кредитор має право направляти вимоги поручителю будь-яку кількість разів до повного виконання забезпечених зобов`язань.

Повідомленням про вибірку кредитних коштів № 010/150-2/1667/12 від 23.10.2021 позичальник повідомив про намір отримати кредитні кошти (транш) у сумі 6 000 000,00 грн, зі строком траншу - з 23.10.2021 по 08.04.2022, з процентною ставкою за користування траншем у розмірі 12,00% річних.

Також повідомленням про вибірку кредитних коштів № 010/150-2/1667/13 від 23.10.2021 позичальник повідомив про намір отримати кредитні кошти (транш) у сумі 6 000 000,00 грн, зі строком траншу - з 23.10.2021 по 07.03.2022. За користування кредитними коштами встановлено процентну ставку у розмірі 12,00% річних.

Позивач у позовній заяві зазначає, що виконав зобов`язання, передбачені Кредитним договором, і надав позичальнику 23.10.2021 року кредитні кошти в розмірі 6 000 000,00 грн, що підтверджується меморіальним ордером № 1 від 23.10.2021 року та випискою по ОР №16 за період з 23.10.2021 по 22.09.2022; 6 000 000,00 грн, що підтверджується меморіальним ордером № 1 від 23.10.2021 року та випискою по ОР №17 за період з 23.10.2021 по 22.09.2022.

Листом, який було направлено 09.05.2022 року за допомогою системи клієнт-банк, позичальнику строк повернення коштів було подовжено до 31.05.2022 року (включно).

Позивач у позовній заяві зазначає, що відповідачем-1 порушено строки сплати кредиту, зокрема, не погашено 12 000 000,00 грн в строк до 31.05.2022 року, а тому заборгованість відповідача-1 за тілом кредиту станом на дату подачі позовної заяви складає 12 000 000,00 грн.

13.07.2022 року на адресу відповідача-2 позивачем направлена вимога про погашення заборгованості вих. № 188/2/181 від 04.07.2022 року. Зазначена вимога отримана відповідачем-2 - 15.07.2022 року.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що позичальником несвоєчасно здійснюється погашення, у зв`язку з цим відповідач-1 та відповідач-2 мають заборгованість за кредитним договором № 010/150-2/1667 "Кредитування траншами для корпоративних клієнтів" до Генерального договору на здійснення кредитних операцій № 01/01-00-3-0/322 від 09.12.2014 у розмірі 12 856 109,58 грн, з яких 12 000 000,00 грн основного боргу та 856 109,58 грн відсотків.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Статями 11, 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

За своєю правовою природою, укладений між позивачем та відповідачем 1 договір, є кредитним договором, відносини щодо якого регулюються нормами параграфу 2 Розділу ІІІ Книги п`ять Цивільного кодексу України.

У силу положень статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, банк надав позичальнику 23.10.2021 року кредитні кошти в розмірі 6 000 000,00 грн, що підтверджується меморіальним ордером № 1 від 23.10.2021 року та випискою по ОР №16 за період з 23.10.2021 по 22.09.2022; 6 000 000,00 грн, що підтверджується меморіальним ордером № 1 від 23.10.2021 року та випискою по ОР №17 за період з 23.10.2021 по 22.09.2022.

Оскільки банківські виписки є належними та допустимими доказами у справі щодо підтвердження видачі кредитних коштів, позивачем додано до позовної заяви виписку по рахунку щодо надання кредитних коштів відповідачу-1 (відповідна правова позиція викладена у Постанові від 23.09.2019 року у справі № 910/10254/18 Верховного Суду України у складі колегії суддів Касаційного господарського суду та у Постанові від 30.08.2019 року у справі № 353/614/15 Верховного Суду України у складі колегії судців Касаційного цивільного суду).

Таким чином, банк виконав свої зобов`язання, надавши відповідачу-1 кредитні кошти у порядку, сумі, строки та на умовах, передбачених Кредитним договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частини 1, 3 статті 1049 ЦК України).

Згідно частини 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів належних йому.

Як вірно встановлено судом першої інстанції позивачем листом, який було направлено 09.05.2022 року за допомогою системи клієнт-банк позичальнику строк повернення коштів було подовжено до 31.05.2022 року (включно).

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач 1 не виконав своє зобов`язання у встановлений сторонами строк, за позичальником обліковується заборгованість по кредиту у розмірі 12 000 000,00 грн., що вірно зазначено судом першої інстанції.

Твердження апелянта, що судом першої інстанції не досліджувались фактичні обставини щодо зміни обсягу вказаних грошових зобов`язань в частині тіла кредиту колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Так, апелянт в апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції не було враховано часткове погашення кредитної заборгованості, на підтвердження чого апелянтом до апеляційної скарги були долучені платіжні інструкції № 1 від 14.03.2023 на суму 220 000,00 грн., № 2 від 21.03.2023 на суму 191 500,00 грн., від 03.03.2023 на суму 200 000,00 грн.

Відповідно до частини 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

За змістом ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Системний аналіз статей 80, 269 ГПК свідчить про те, що докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на позивача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою. Прийняття судом (у т.ч. апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку є можливим лише у разі наявності об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії (наприклад, якщо стороні не було відомо про існування доказів), тягар доведення яких також покладений на учасника справи.

При цьому приписи ч. 3 ст. 269 ГПК передбачають наявність критеріїв, які є обов`язковою передумовою для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів: "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи".

При поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.

Вказаний висновок щодо застосування норми ст.269 ГПК викладений у постановах Верховного Суду від 07.09.2021 у справі 912/2294/20, від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 18.06.2020 у справі №909/965/16, від 26.02.2019 у справі №913/632/17.

В той же час, відповідачем 2 взагалі не наведено обґрунтованих пояснень та не надано відповідних доказів, які підтверджують неможливість подання доказів до суду першої інстанції до винесення оскаржуваного рішення з підстав, що об`єктивно не залежали від нього.

Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження, за відсутності визначених ст. 269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже у такому випадку суд створює одному учаснику справи більш сприятливі, аніж іншому умови в розгляді конкретної справи.

Суд враховує, що одним із елементів права на суд (окрім права на доступ) є принцип процесуальної рівноправності сторін, або так званий принцип "рівної зброї" ("equality of arms"), згідно з яким кожній стороні має бути надано розумну можливість подати обґрунтування своєї позиції за умов, які б не ставили цю сторону у становище істотно невигідне по відношенню до опонента.

Цей принцип вимагає насамперед рівності сторін спору в їхніх процесуальних можливостях щодо подання доказів і пояснень у судовому провадженні (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands" від 27.10.1993 та "Ankerl v. Switzerland" від 23.10.1996).

У зв`язку з чим колегія суддів дійшла до висновку, що долучені відповідачем 2 до апеляційної скарги нові докази (які були відсутні у суду першої інстанції на час винесення оскаржуваного рішення) до розгляду колегією суддів не приймаються.

В той же час, апелянт не позбавлений можливості надати відповідні докази про часткову сплату суми тіла кредиту на стадії виконання судового рішення.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Статтею 1056-1 Цивільного кодексу України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Відповідно до п. 1.7. Кредитного договору процентна ставка за користування кредитом (траншем) зазначається у повідомленнях та є фіксованою і не може бути змінена кредитором в односторонньому порядку. У випадку неповернення траншу в останній день строку дії траншу, позичальник зобов`язаний сплатити проценти, що нараховуються на залишок основної заборгованості за траншем, що не була сплачена в останній день строку дії траншу, визначеного повідомленням, з дня, наступного за останнім днем строку дії траншу до дня погашення основної заборгованості за траншем. Порядок сплати процентів - щомісячно, не пізніше останнього робочого дня кожного місяця та остаточно в останній день строк дії ліміту (п. 1.10. Кредитного договору).

Повідомленнями про вибірку кредитних коштів встановлено процентну ставку за користування траншем у розмірі 12,00% річних.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Проценти, встановлені статтею 625 Цивільного кодексу України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Отже у спірних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічні висновки щодо застосування частини 1 статті 1050 та статі 625 Цивільного кодексу України у їх взаємозв`язку викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц, від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16, які і були враховані судом першої інстанції.

Як вже було встановлено вище, остаточним терміном повернення кредиту встановлено 31.05.2022.

Після зазначеної вказаної дати розпочав свій перебіг строк протиправного користування позичальником кредитними грошовими коштами, яке підпадає під дію положень статті 625 Цивільного кодексу України.

При цьому Законом України від 15.03.2022 №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено ЦК України новими положеннями, відповідно до яких у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у 30-денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Також установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Таким чином, нарахування процентів за користування кредитними коштами починаючи з 24.02.2022 є такими, що підлягають обов`язковому списанню.

Таким чином, з врахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що після спливу визначеного строку кредитування, у позивача відсутні правові підстави для нарахування відсотків за користування кредитними коштами у визначеному договором розмірі. За таких обставин позивач не позбавлений можливості захистити свої права щодо прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання із застосуванням положень ст. 625 ЦК України.

А тому, суд першої інстанції, здійснивши власний розрахунок, дійшов до вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 481 315,06 грн.

Стосовно доводів апелянта про неврахування часткової оплати сплачених процентів за кредитним договором колегія суддів зазначає, що відповідні оплати були враховані позивачем при здійсненні нарахувань відсотків, що вбачається з наявного в матеріалах справи розрахунку, у зв`язку з чим відповідні доводи колегія суддів відхиляє.

Розмір наявної заборгованості за кредитним договором та нараховані проценти відповідачами під час розгляду справи не спростовано. Контррозрахунку вказаної заборгованості суду не надано.

Згідно з ст. 564 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором, між АТ "Райффайзен Банк " та громадянином України ОСОБА_1 було укладено договір поруки №12/150-2/2924, за яким поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором солідарно з позичальником за виконання забезпечених зобов`язань, у тому числі тих, що виникнуть у майбутньому, які випливають з умов договорів, за умовами яких позичальник зобов`язаний повернути кредит у розмірі 12 000 000,00 гривень (кредит) в порядку передбаченому договорами; сплатити проценти за користування кредитом в розмірі, порядку та строки, визначені договорами або у будь-якому розмірі, зміненому відповідно до умов договорів та/або визначеному додатковими договорами/правочинами до Кредитного договору, укладеними після набуття чинності цим договором поруки; сплатити комісії в розмірах, передбачених договорами; сплатити пені, штрафи, передбачені договорами, а також відшкодувати витрати та збитки кредитора, пов`язані з неналежним виконанням позичальником умов договорів.

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції належним чином не дослідив правомірність договору поруки та те, що в матеріалах справи відсутні письмові повідомлення із зазначенням умов, що підлягають зміні у забезпечених зобов`язаннях та збільшують обсяг відповідальності ОСОБА_1 .

Однак, колегія суддів не погоджується з таким твердженням апелянта з огляду на наступне.

Статтею 553 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно із статтею 554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Стаття 559 Цивільного кодексу України передбачає, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання.

Так, згідно п. 1.3. договору поруки сторони передбачили порядок дій у разі внесення змін до кредитного договору, внаслідок якого збільшується обсяг відповідальності поручителя, які не передбачені у п. 1.4., 1.5. цього договору.

Тобто, винятки з порядку дій у разі внесення змін до кредитного договору передбачені у п.п. 1.4., 1.5. договору, а саме, без додаткового отримання попередньої згоди поручителя, у томи числі без додаткового повідомлення та без укладення додаткових угоди до договору, порукою за цим договором також забезпечуються у повному обсязі забезпечені зобов`язання, які виникнуть (зміняться) внаслідок внесення змін до кредитного договору, зокрема, внесення змін щодо продовження на будь-які строки користування кредитом (його частинами) та/або будь-яку зміну строків використання всіх або окремих забезпечених зобов`язань, що призводять до збільшення періоду, за який нараховуються проценти, та/або до збільшення суми нарахованих процентів.

Оскільки повідомленням банку було продовжено лише строк користування кредитними коштами (до 31.05.2022), а тому відповідно до умов договору поруки такі зміни не потребували попередньої згоди поручителя та не мали узгоджуватись сторонами шляхом укладення додаткових угод до договору поруки.

З цих підстав, доводи апелянта в цій частині колегія суддів відхиляє.

За таких обставин та з урахуванням умов договору поруки позивач набув право вимоги до поручителя як солідарного боржника щодо погашення заборгованості за кредитним договором.

Частиною першою статті 543 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Отже, оскільки під час вирішення спору встановлений факт наявності у відповідача 1 заборгованості за кредитом у сумі 12 000 000,00 грн., процентів за користування кредитом у розмірі 481 315,06 грн., розмір яких не спростований відповідачами, а тому, з урахуванням договору поруки, вказані суми правомірно стягненні судом першої інстанції з відповідачів солідарно.

Доводи апелянта, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності представника відповідача 2, яка була позбавлена можливості взяти участь у судовому засіданні через оголошення повітряної тривоги, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Дійсно, у постанові Верховного Суду від 22.12.2022 у справі № 910/216/21 (910/12050/21), на яку посилається апелянт, зазначено, що при вирішенні питання про наявність підстав для відкладення розгляду справи, у якій на початок судового засідання оголошено сигнал "повітряна тривога" господарський суд має керуватися пріоритетом збереження життя і здоров`я людини, а обов`язком суду є сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними процесуальних прав, зокрема на участь у судовому розгляді, та виходити з того, що відсутній учасник справи не з`явився в судове засідання з об`єктивних і поважних причин, за відсутності клопотання про розгляд справи за його відсутності.

При цьому обставини оголошення сигналу "повітряна тривога" у певному регіоні слід вважати загальновідомими, тобто такими що не потребують доказування, а неявка у судове засідання учасників справи може бути спричинена такою надзвичайною ситуацією, яка об`єктивно унеможливлює завчасне подання клопотання про відкладення розгляду справи з цих причин.

В той же час, у справі № 910/216/21 (910/12050/21) Верховний Суд вважав передчасним завершення перегляду справи у першому судовому засіданні за відсутності представників сторін, які не мали можливості з`явитися у судове засідання з поважних причин через оголошення сигналу "повітряна тривога", що свідчить про неналежне виконання апеляційним судом обов`язків із забезпечення всебічності, повноти і справедливості судового розгляду.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, справа розглядалась судом першої інстанції з 21.11.2022 та відкладалась неодноразово (зокрема і за клопотаннями відповідача 2). Відповідач 2 був належним чином повідомлений про розгляд справи, так як його представник приймав участь у розгляді справи, подавав свої письмові пояснення щодо поданого позову, які були враховані судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікована Україною 17.07.1997року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Оскільки справа № 910/9742/22 слухалась з 21.11.2022 та неодноразово відкладалась, зокрема, 08.03.2023 за клопотанням відповідача, враховуючи, що відповідачем 2 не доведено, як відсутність його представника під час ухвалення судового рішення вплинула на вирішення справи, а під час воєнного стану суди не припинили свою діяльність та продовжують здійснювати правосуддя, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність у даному випадку процесуальних порушень під час ухвалення судового рішення.

Більше того, відповідно до ч. 2 ст. 277 ГПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене вище, колегія суддів не встановила в процесуальних діях Господарського суду міста Києва порушення норм ч.3 ст.277 ГПК України або таких порушень норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а тому доводи апелянта в цій частині підлягають відхиленню.

Стосовно розподіленого судом першої інстанції судового збору, колегія суддів зазначає наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що при зверненні з позовною заявою позивачем на підставі платіжного доручення № 14924 від 23.09.2022 було сплачено судовий збір в розмірі 192 841,64 грн., що відповідає приписам п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір".

За загальними правилами ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Водночас згідно з п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, інваліди I та II груп.

Відповідачем 1 до поданого у суді першої клопотанні про відкладення розгляду справи та апеляційної скарги були долучені копії пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 ,серії ААА, виданого Пенсійним фондом України, посвідчення серії НОМЕР_2 , на підтвердження ІІ групи інвалідності.

Зважаючи на те, що відповідач є особою з інвалідністю II групи, а тому в силу дії п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" він звільнений від сплати судового збору, та, відповідно - у разі задоволення позову - з нього не підлягає стягненню судовий збір.

Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету, пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору (ч. 2 ст. 129 цього Закону).

Водночас, у ч. 3 ст. 129 ГПК України закріплено, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Колегія суддів звертає увагу, що норма ч. 3 ст. 129 ГПК України є бланкетною, тобто містить відсилання на визначений Кабінетом Міністрів України порядок здійснення такої компенсації, який, утім, наразі останнім не затверджений.

Попри вказану обставину, зважаючи на пряму вказівку ГПК України про необхідність компенсації позивачу сплаченого ним судового збору за подання позову, з огляду на те, що відповідач 2 звільнений від сплати судового збору в силу приписів п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", колегія суддів вважає, що компенсація сплати судового збору має бути здійснена шляхом стягнення з Державного бюджету України на користь Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" суми судового збору у розмірі 93 609 грн 86 коп.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі №916/2084/17.

Враховуючи викладене рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2023 у справі № 910/9742/22 в частині стягнення з відповідача 2 судового збору в сумі 93 609 грн 86 коп. підлягає скасуванню, а відповідні витрати позивача по сплаті судового збору компенсуються за рахунок держави.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2023 у справі № 910/9742/22 - зміні в частині стягнення з відповідача 2 судового збору в сумі 93 609,86 грн.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2023 у справі №910/9742/22 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2023 у справі №910/9742/22 змінити в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" витрат по сплаті судового збору в розмірі 93 609 грн 86 коп., виключивши з резолютивної частини рішення абзац 5.

3. Доповнити резолютивну частину рішення абзацом 5 наступного змісту: «Стягнути з Державного бюджету України на користь Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" (01011, м. Київ, вул. Лєскова, буд. 9, ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 93 609 грн 86 коп.».

4. В решті рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2023 у справі №910/9742/22 залишити без змін.

5. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

6. Матеріали справи № 910/9742/22 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 17.07.2023

Головуючий суддя М.А. Барсук

Судді Л.В. Кропивна

М.А. Руденко