ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2023 р. Справа№ 910/5581/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Козир Т.П.

Кравчука Г.А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної казначейської служби України

на рішення Господарського суду міста Києва

від 03.11.2022 (повний текст складено та підписано 17.02.2023)

у справі № 910/5581/22 (суддя Селівон А.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент"

до Державної казначейської служби України

про стягнення 66 386,10 грн.

УСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Державної казначейської служби України про стягнення 66 386,10 грн., а саме 50 000,00 грн. немайнової шкоди, 2 424,000 грн. процентів річних та 13 962,10 грн. втрат від інфляції.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на той факт, що внаслідок порушення відповідачем строків фактичного виконання рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2020 року у справі № 908/3100/19, позивачеві завдано немайнову шкоду у вказаній сумі, а також останнім нараховано проценти річних та втрати від інфляції.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.11.2022 у справі №910/5581/22 позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Технохімреагент» 1 703 (одну тисячу сімсот три) грн. 11 коп. процентів річних та 9 533 (дев`ять тисяч п`ятсот тридцять три) грн. 34 коп. втрат від інфляції. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Суд першої інстанції зазначив встановив наявність прострочення відповідачем виконання зобов`язання, що стало підставою для задоволення вимог в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Щодо вимоги про стягнення немайнової шкоди, то суд відмовив з підстав необґрунтованості та недоведеності розміру такої шкоди.

Не погодившись із зазначеним рішенням, Державна казначейська служба України звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення від 03.11.2022 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що на спірні правовідносини не поширюється дія Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і відповідно не може бути застосований строк у 3 місяці для списання коштів, а отже відсутнє прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.03.2023 апеляційну скаргу у справі №910/5581/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Коробенко Г.П., судді: Кравчук Г.А., Козир Т.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.03.2023 витребувано матеріали справи з суду першої інстанції та відкладено вирішення питання щодо подальшого руху справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.05.2023 відкрито апеляційне провадження у справі №910/5581/22 та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як встановлено судом за матеріалами справи, рішенням Господарського суду Запорізької області від 19.06.2020 року у справі №908/3100/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" до Головного управління ДПС у Запорізькій області та до Офісу великих платників податків ДПС позовні вимоги про відшкодування за рахунок держави немайнової шкоди в розмірі 713 151,60 грн., завданої бездіяльністю міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби - Центрального офісу з обслуговування великих платників податків та Запорізької об`єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Запорізькій області щодо виконання рішень Окружного адміністративного суду міста Києва у справах № 826/7149/15 та № 826/25749/15 задоволено частково.

За вказаним рішенням суду присуджено до стягнення з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" немайнову шкоду в розмірі 52 860,00 грн., в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 08.12.2020 року рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2020 року у справі №908/3100/19 залишено без змін.

В подальшому, 11.01.2021 року на виконання рішення суду від 19.06.2020 року Господарським судом Запорізької області видано наказ у справі №908/3100/19, з яким позивач звернувся до Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області.

Як вбачається з листа №04-10/1490 від 17.02.2021 року Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, пакет документів по справі №908/3100/19 разом з наказом Господарського суду Запорізької області від 11.01.2021 року щодо стягнення з Державного бюджету України на користь ТОВ «Технохімреагент» немайнової шкоди в розмірі 52 860,00 грн. надійшов до Державної казначейської служби України 22.02.2021 року та був зареєстрований за №08-12686.

Фактичне виконання рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2020 року у справі №908/3100/19 та перерахування коштів у сумі 52 860,00 грн. на користь ТОВ «Технохімреагент» відбулось лише 21.06.2022 року згідно платіжного доручення №1192146, копія якого наявна в матеріалах справи.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно з пунктом 9 частини 2 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість рішень суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 (зі змінами та доповненнями) рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Підпунктом 1 пункту 9 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України встановлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету: рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Зазначені рішення передаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Видатки бюджетних установ, щодо яких прийнято рішення про накладення на них арешту, дозволяється здійснювати в частині видатків, які статтею 55 цього Кодексу визначено як захищені, у разі зазначення про це у судовому рішенні.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України (далі - Міністр) є Державна казначейська служба України (Казначейство України).

Згідно із підпунктом 5 пункту 4 наведеного Положення Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" (далі - рішення суду) та особливості їх виконання встановлені Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" від 05.06.2012 року № 4901-VI, який набрав чинності з 01.01.2013 (зі змінами та доповненнями, далі - Закон № 4901-VI).

Згідно статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до Державної казначейської служби України необхідних для цього документів та відомостей.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахувала кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Згідно з частиною 2 статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Суд звертає увагу, що в даному випадку саме таким, що підлягає застосуванню, є Закон України "Про гарантії Держави щодо виконання судових рішень", оскільки він є спеціальним у сфері гарантування державою виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження".

У рішенні Європейського суду з прав людини від 17 січня 2006 року по справі «Гордєєви і Гурбик проти України» (Заяви № 27370/03 і № 30049/04) зазначено, що державний орган не може довільно посилатись на брак коштів для оплати заборгованості, присудженої рішенням суду. Таким чином, відмовою протягом декількох років здійснити необхідні заходи для виконання остаточних судових рішень державні органи України частково позбавили положення пункту 1 статті 6 Конвенції її корисного ефекту. Цього достатньо для того, щоб Суд міг зробити висновок про те, що було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції.

У свою чергу, механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено в Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (зі змінами та доповненнями, надалі - Порядок №845).

За положеннями пунктів 3, 48, Порядку № 845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей за наявності відповідних бюджетних асигнувань для здійснення безспірного списання коштів.

Відповідно до пункту 50-52 Порядку № 845 компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується за заявами стягувачів Казначейством, якщо боржником є державний орган.

Крім того, компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів.

Казначейство веде бухгалтерський облік та складає звітність про здійснення в установленому порядку безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктами 47 і 50 цього Порядку № 845.

Таким чином, перерахування коштів за рішенням суду повинно бути здійснено протягом трьох місяців з дня надходження до Державної казначейської служби України необхідних для цього документів та відомостей, проте рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2020 року у справі № 908/3100/19, за яким повний пакет документів надійшов до Казначейства 22.02.2021 року, виконано лише 21.06.2022 року, тобто більше ніж через півтора року та зі значним порушенням встановленого законом строку.

Отже, у позивача виникло право на отримання компенсації за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу на підставі статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та пунктів 50-52 Порядку №845.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.06.2019 року у справі № 809/836/17.

Доводи апелянта з приводу того, що на вказані правовідносини не розповсюджується дія Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», суд вважає неспроможними, оскільки з огляду на специфіку правовідносин відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідні органи державної влади - Державну казначейську службу України, а указаний закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" щодо боржників, якими є державні органи, підприємства, установи, організації та юридичні особи, примусова реалізація майна яких забороняється відповідно до законодавства.

Згідно з частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на спростування факту порушення передбаченого законодавством тримісячного строку перерахування коштів за рішенням Господарського суд Запорізької області від 19.06.2020 року у справі №908/3100/19 про стягнення з державного органу коштів у розмірі 52 860,00 грн., письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

Отже, беручи до уваги встановлений судом факт виконання рішення суду про стягнення коштів у сумі 52 860,00 грн. лише 21.06.2022 року згідно виконавчого документа у справі № 908/3100/19, який надійшов до Казначейства на виконання 22.02.2021 року, та практику Європейського суду з прав людини з вказаного питання, суд вважає, що в даному випадку тривалість виконання судового рішення була надмірною і не відповідала положенню статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

Стаття 625 Цивільного кодексу України входить до розділу 1 "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 Цивільного кодексу України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання, її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 905/587/18.

Позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення на підставі статті 625 Цивільного кодексу України та частини 1 статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" 2 424,00 грн. - 3 % річних та 13 962,10 грн. втрат від інфляції за період з 09.12.2020 року по 20.06.2022 року.

За здійсненим, судом першої інстанції, перерахунком розмір процентів річних становить 1 703,11 грн. та 9 533,34 грн. інфляційних втрат, який є арифметично вірним та обґрунтованим.

Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення 50 000,00 грн. немайнової шкоди.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За загальним правилом, зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

В частині третій статті 23 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При цьому, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частина 4 статті 23 Цивільного кодексу України).

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб (частина 3 статті 23 Цивільного кодексу України).

Як зазначено Верховним Судом в постанові від 09.06.2022 року у cправі № 910/4014/16, при визначенні розміру моральної шкоди слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу іміджу, престижу та підриву довіри до юридичної особи.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені статтею 1167 Цивільного кодексу України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Судом прийнято до уваги обов`язковість виконання судових рішень, неправомірність дій відповідача щодо несвоєчасного виконання судового рішення на користь позивача та тривалість невиконання відповідачем рішення суду.

Разом з цим, звертаючись з вимогою про відшкодування моральної шкоди позивач не надав суду доказів, які б свідчили про факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Позивачем, також, не надано суду розрахунку заявленої ним до стягнення суми немайнової (моральної) шкоди та не зазначено, з чого він виходив, заявляючи вимогу про стягнення саме 50 000,00 грн.

Крім того, позивачем також не надано доказів розумності і справедливості визначеного ним розміру відшкодування немайнової (моральної) шкоди.

Додатково суд зазначає про те, що звертаючись до суду із позовом про відшкодування, в тому числі моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю органів Державної казначейської служби, позивач не врахував, що державою на підставі рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2020 року у справі № 908/3100/19 здійснено відшкодування немайнової (моральної) шкоди.

Суд звертає увагу, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема, представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду, проте наявність такого органу для подання відповідного позову до держави України, не є обов`язковою. Подаючи позови про відшкодування шкоди і зазначаючи у справі № 908/3100/19 відповідачами органи Державної податкової служби, а у справі №910/5581/22 - орган Державної казначейської служби, ТОВ «Технохімреагент» залишив поза увагою, що зазначені державні органи тільки представляють державу Україна у спірних правовідносинах і, що відповідачем є саме - держава Україна, позаяк у справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду.

Враховуючи вищенаведене, оскільки позивачем не доведено належними засобами доказування обґрунтування розміру моральної шкоди, місцевий суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення, оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду та відповідно скарга задоволенню не підлягає.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покладаються судом на апелянта у відповідності до статті 129 ГПК України.

Керуючись ст. 129, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2022 у справі №910/5581/22 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Державну казначейську службу України.

Матеріали справи №910/5581/22 повернути суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Т.П. Козир

Г.А. Кравчук