ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.07.2023 Справа № 914/535/23

м.Львів

За позовом: Приватного підприємства «Глорія-В», Вінниця

до відповідача: Обслуговуючого кооперативу «ЖБК «Злагода», м.Винники

про стягнення грошових коштів за договором підряду. Ціна позову: 148143,86 грн.

Суддя Кітаєва С.Б.

Секретар судового засідання Сосницька А.А.

Представники сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

Суть спору:

Приватне підприємство «Глорія-В» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Обслуговуючого кооперативу «ЖБК «Злагода» про стягнення грошових коштів за договором підряду у розмірі 148143,86 грн.

Ухвалою суду від 20.02.2023 позовну заяву Приватного підприємства «Глорія-В» залишено без руху.

06.03.2023, за вх.№5508/23, від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою від 13.03.2023 постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначити на 05.04.2023.

22.03.2023,за вх.№7282/23, від представника позивача, адвоката Путіліна Є.П., надійшла заява про участь в підготовчому судовому засіданні, призначеному на 05.04.2023 на 11 год. 40 хв в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів з використанням програмного забезпечення «Easy Con». Ухвалою від 24.03.2023 заяву позивача задоволено.

Ухвалою від 05.04.2023 повідомлено сторін про відкладення розгляду справи на 10.05.2023.

04.05.2023,за вх.№11205/23, від представника позивача, адвоката Путіліна Є.П., надійшла заява про участь в підготовчому судовому засіданні, призначеному на 10.05.2023 на 10 год. 00 хв., в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів з використанням програмного забезпечення «Easy Con». Ухвалою від 08.05.2023 заяву позивача задоволено.

08.05.2023, за вх.1818/23, від представника позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог.

Підготовче засідання, призначене на 10.05.2023 о 10:00 год, не відбулось, у зв`язку з повідомленням про замінування приміщення суду.

Ухвалою від 10.05.2023 продовжено строки підготовчого провадження та підготовче засідання відкладено на 31.05.2023 на 15:20 год.

22.05.2023, за вх.№12742/23, від представника позивача надійшла заява про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 23.05.2023 заяву представника позивача задоволено.

Ухвалою від 31.05.2023 суд постановив: заяву Приватного підприємства «Глорія-В» б/н і б/д (вх. № 1818/23 від 08.05.2023) про збільшення розміру позовних вимог залишити без руху; встановити Приватному підприємству «Глорія-В» строк до 05.06.2023 включно для усунення виявлених недоліків заяви б/н і б/д (вх.№ 1818/23 від 08.05.2023) про збільшення розміру позовних вимог у спосіб надання суду доказів надіслання відповідачу заяви про збільшення розміру позовних вимог з доданими до неї документами; розгляд справи відкласти на 14.06.2023.

12.06.2023, за вх.№14481/23, від представника позивача надійшла заява про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 13.06.2023 заяву представника позивача задоволено.

02.06.2023, за вх.№13871/23, від позивача поступило клопотання, у якому на виконання вимог ухвали суду від 31.05.2023 надсилає заяву про збільшення розміру позовних вимог з додатками: квитанцію про доплату судового збору на суму 834,22 грн, докази надсилання заяви та доданих до неї документів відповідачу. Позивач зазначає, що подана заява являється по своїй суті заявою про зміну предмету позову.

З підстав, наведених в ухвалі суду від 14.06.2023 суд постановив заяву Приватного підприємства «Глорія-В» б/н і б/д (вх. № 1818/23 від 08.05.2023) про збільшення розміру позовних вимог разом із заявою про усунення недоліків цієї заяви з додатками повернути заявнику; закрити підготовче провадження у справі №914/535/23 та призначити справу до судового розгляду по суті на 05.07.2023.

04.07.2023, за вх.№16502/23, на поштову адресу суду поступило клопотання від представника позивача про участь представника позивача в судовому засіданні 05.06.2023 о 10:00 год. в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 04.07.2023 в задоволенні заяви позивача відмовлено.

04.07.2023 за вх.№16501/23, від позивача поступила заява про долучення до матеріалів справи доказів понесених позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 8590,00 грн.

Позивач явки представника в судове засідання 05.07.2023 не забезпечив.

Відповідач явки представника в судове засідання 05.07.2023 не забезпечив.

Судом надсилались ухвали суду справі на адреси зазначені у позовній заяві, які відповідають відомостям з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно з інформацією отриманою судом з офіційного веб-сайту АТ «Укрпошта» щодо результатів пошуку поштового відправлення суду на адресу відповідача №839 (ухвала суду від 13.03.2023 про відкриття провадження у справі) вбачається, що від 22.03.2023 міститься запис «відправлення вручено: особисто».

Згідно з інформацією отриманою судом з офіційного веб-сайту АТ «Укрпошта» щодо результатів пошуку поштового відправлення суду на адресу відповідача №758 (ухвала суду від 05.04.2023) вбачається, що від 14.04.2023 міститься запис «відправлення вручено: особисто».

Згідно з інформацією отриманою судом з офіційного веб-сайту АТ «Укрпошта» щодо результатів пошуку поштового відправлення суду на адресу відповідача №666 (ухвала суду від 10.05.2023) вбачається, що від 18.05.2023 міститься запис «відправлення вручено: особисто».

Згідно з інформацією отриманою судом з офіційного веб-сайту АТ «Укрпошта» щодо результатів пошуку поштового відправлення суду на адресу відповідача №241 (ухвала суду від 31.05.2023) вбачається, що від 12.06.2023 міститься запис «відправлення вручено: особисто».

Згідно з інформацією отриманою судом з офіційного веб-сайту АТ «Укрпошта» щодо результатів пошуку поштового відправлення суду на адресу відповідача №955 (ухвала суду від 14.06.2023) вбачається, що від 26.06.2023 міститься запис «відправлення вручено: особисто».

Згідно п.1 ч.3 ст.202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відповідно до ч.4 ст.13 ГПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.9 ст.165, ч.2 ст.178 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу та має право вирішити спір за наявними матеріалами.

Відповідач, повідомлений належним чином про відкриття даного судового провадження, стосовно заявлених вимог не заперечив, доказів на спростування викладених позивачем обставин, відзиву чи письмових пояснень не подав.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів ч.9 ст.165 та ч.2 ст.178 ГПК України.

Судом встановлено, що зібраних в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення, у відповідності до ст.13 ГПК України судом створювались сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Позиція позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Обслуговуючим кооперативом «ЖБК «Злагода» зобов`язань за укладеним з Приватним підприємством «Глорія-В» договором підряду №б/н від 24.04.2019, а саме щодо оплати виготовлення та встановлення металопластикових конструкцій у розмірі 148143,86 грн.

Позиція відповідача.

Відповідач відзиву на позовну заяву не надав, доказів погашення заборгованості не представив.

Обставини справи.

24.04.2019р. між Приватним підприємством «Глорія-В» та Обслуговуючим кооперативом «ЖБК «Злагода» було укладено договір підряду №б/н умовами якого передбачено, серед іншого, наступне:

Відповідно до п. 1.1. Постачальник зобов`язується виконати роботи, а саме, виготовити та здійснити монтаж (встановлення) металопластикових конструкцій, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити виконані роботи, згідно умов даного Договору.

Сума договору визначається згідно виставленого рахунку - фактури, який формується по контрольним замірам на об`єкті - м. Винники вул. Сахарова (п. 1.2.Договору).

Згідно п.2.1. Договору, ціни залежать від конфігурації конструкцій та складності монтажу (встановлення) і є звичайними. Ціни за цим Договором зазначені з урахуванням ПДВ в національній валюті України.

Відповідно до п.п. 2.1, 2.2, 2.3, 2.4 Договору, розрахунки за цим Договором здійснюються наступним чином: попередня оплата в розмірі 50% суми вказаної в рахунку, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, після підписання договору; 50 % суми виставленого рахунку-фактури, оплачуються після виконання монтажу металопластикових віконних конструкцій, протягом 3-х банківських днів. Датою оплати по даному Договору вважається дата зарахування коштів, перерахованих Покупцем на поточний рахунок Постачальника.

У відповідності до п.п.3.1, 3.2, 3.3, 3.4 Договору, виготовлення, поставка та подальший монтаж здійснюється на підставі замовлення Покупця. Замовлення Покупець оформляє та направляє Постачальнику одним із способів: по факсу з обов`язковим оформленням оригіналу; електронною поштою; за допомогою телефонного зв`язку, тощо.

Постачальник зобов`язаний, протягом 25-ти (двадцяти п`яти) робочих днів з моменту отримання попередньої оплати за кожну окрему партію Продукції, виготовити металопластикові конструкції та провести їх подальший монтаж. Право власності на Продукцію та виконані роботи по монтажу переходить до Покупця з моменту доставки та проведення монтажу Продукції на об`єкті та підписання видаткової накладної. Покупець після отримання документації зобов`язаний у 5-денний термін підписати та передати один екземпляр видаткової накладної на Продукцію.

Відповідно до п.4.1 Договору, якість Продукції та виконання робіт (монтажу) повинна відповідати вимогам ДСТУ Б В 2.6 -15 -99.

Згідно п.4.2. Договору, претензії Покупця по кількості та зовнішньому вигляду Продукції та монтажу приймаються в момент приймання-передачі.

Відповідно до п.6.1 Договору, за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, Сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України за цим Договором.

Згідно п.7.1. Договору, цей Договір набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками Сторін. Дія Договору закінчується повним виконанням Сторонами взятих на себе зобов`язань за цим Договором.

Позивачем виставлено рахунки-фактури №0-00000062 від 24.04.2019 на суму 147871,01 грн, №0-00000088 від 26.06.2019 на суму 109401,86 грн, №0-00000087 від 20.06.2019 на суму 147871,01 грн.

21.05.2019р. відповідачем було сплачено за надані послуги 74000грн., 02.07.2019р. відповідачем було сплачено трьома перерахуваннями 148000грн., 30.07.2019р. було сплачено 35000 грн., згідно рахунків: №00000062 від 24.04.2019р., №00000088 від 26.06.2019, №00000087 від 26.06.2019р., що підтверджується відповідними виписками. Всього сплачено 257000,00 грн.

17.10.2019 року на адресу відповідача було направлено рекомендований лист з описом вкладення, яким позивачем скеровувались видаткові накладні №0-00000053 від 20.06.2019, №0-00000098 від 01.10.2019, №0-00000099 від 01.10.2019 відповідачу для підписання, однак відповідач їх не підписав. Доказів зворотнього матеріали справи не містять.

06.02.2020р. між позивачем та відповідачем було складено та підписано, із засвідченням печаток юридичних осіб, акт звірки розрахунків №31235, за яким відповідачем було визнано заборгованість за виконання робіт у розмірі 148 143,86 грн.

На виконання своїх податкових зобов`язань Позивач подав та зареєстрував в Єдиному реєстрі податкових накладних (СРГІН) п`ять податкових накладних на загальну суму коштів, що підлягають сплаті, з урахуванням ПДВ 405143,86 грн.

Відтак, позивач звернувся з позовом про стягнення з відповідача 148143,86 грн. заборгованості.

Оцінка суду.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За приписами положень статті 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За умовами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Відповідно до частини 1 статті 846 Цивільного кодексу України, строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Факт виконання позивачем своїх зобов`язань по договору на загальну суму 405143,86 грн підтверджено матеріалами справи, зокрема, копіями видаткових накладних №0-00000053 від 20.06.2019, №0-00000098 від 01.10.2019, №0-00000099 від 01.10.2019.

З матеріалів справи вбачається виставляння позивачем відповідачу рахунків-фактур: №0-00000062 від 24.04.2019 на суму 147871,01 грн, №0-00000088 від 26.06.2019 на суму 109401,86 грн, №0-00000087 від 20.06.2019 на суму 147871,01 грн.

Матеріалами справи підтверджується часткова оплата відповідачем коштів за виготовлення та встановлення металопластикових конструкцій на суму 257000,00 грн, що підтверджується відповідними банківськими виписками, в призначеннях платежів відповідач посилався на виставлені позивачем рахунки на оплату, на ці ж рахунки містяться посилання у видаткових накладних №0-00000053 від 20.06.2019, №0-00000098 від 01.10.2019, №0-00000099 від 01.10.2019.

Окрім того, матеріали справи містять докази (фіскальний чек та опис вкладення) надіслання 17.10.2019 відповідачу видаткових накладних №0-00000053 від 20.06.2019, №0-00000098 від 01.10.2019, №0-00000099 від 01.10.2019.

Відповідно до п.3.3 договору право власності на продукцію та виконані роботи по монтажу переходить до покупця з моменту поставки та проведення монтажу на об`єкті та підписання видаткової накладної.

Відповідно до умов договору п.3.4 Договору покупець після отримання документації зобов`язаний у 5-денний термін підписати та передати один екземпляр видаткової накладної на Продукцію.

Зауважень з боку відповідача щодо спірних видаткових накладних матеріали справи не містять. Відповідач не надав доказів звернення до Позивача щодо неотримання металопластикових конструкцій та непроведення їх монтажу.

Таким чином, виходячи з положень статей 853, 882 Цивільного кодексу України та зважаючи, що замовник не підписав видаткових накладних (які згідно п.3.3 Договору є доказом поставки і монтажу продукції) та не висловив заперечення щодо поставленої продукції та її монтажу на об`єкті, то такі вважаються прийнятими замовником, а зобов`язання виконавця (позивача) такими що виконані належним чином. В підтвердження того, що відповідач отримав від позивача видаткові накладні, не висловив жодних претензій і заперечень стосовно продукції та її монтажу на об`єкті, щодо ціни свідчить ті обставини, що відповідач проводив часткову оплату рахунків позивача (на які має місце посилання у видаткових накладних) та відобразив у підписаному та засвідченому печатками сторін акті звірки розрахунків спірні накладні, вартість продукції та монтаж по них, банківські виписки про здійснені часткові платежі та підтвердив залишок боргу на користь позивача на суму 148 143,86 грн.

Щодо поданого позивачем підписано сторонами акту звірки розрахунків від 06.02.2020 №31235, суд зазначає наступне.

21.12.2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 916/499/20 досліджував питання щодо використання акту звірки взаєморозрахунків, як доказу господарської операції. Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим, а лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Він відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій (поставки, надання послуг тощо), оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.04.2018р. у справі № 905/1198/17; від 24.10.2018р. у справі № 905/3062/17; від 05.03.2019р. у справі № 910/1389/18 та від 04.12.2019 у справі № 916/1727/17.

Разом із тим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату.

Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, спрямовані на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатися формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, в якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Таким чином, із наведеного, зважаючи, що акт звірки взаєморозрахунків від 06.02.2020р. підписано уповноваженими особами сторін із засвідченням печатками юридичних осіб, враховуючи, що вказаний акт містить посилання на видаткові накладні, які, як встановлено судом за результатами оцінки доказів у справі у їх сукупності та відповідно до ст.86 ГПК України, є належними доказами здійснення господарських операцій виготовлення та встановлення металопластикових конструкцій на об`єкті, суд дійшов висновку, що акт звірки від 06.02.2020 №31235, як юридичний документ, свідчить про визнання відповідачем боргу.

Щодо наданих позивачем податкових накладних, суд зазначає наступне.

У постанові Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 915/878/16 зазначено, що для з`ясування правової природи як господарської операції (спірної поставки), так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті операції. Зважаючи на принцип превалювання сутності над формою, судам слід було врахувати фактичне здійснення господарської операції, що повинно підтверджуватися, в тому числі, і реальним джерелом походження товару (його виробництва, попередньої купівлі тощо) в обсязі, зазначеному у первинному документі. Разом з тим судами попередніх інстанцій для з`ясування реальності господарської операції не встановлювалося, чи має місце відображення операції з отримання товару у податковій звітності.

Подібні висновки викладено також у постанові Верховного Суду від 10.12.2020 у справі № 910/14900/19, у якій зазначено, що самі лише податкові накладні та декларації не є безумовними доказами реальності здійснених господарських операцій з поставки товару, не можуть бути єдиними доказами на підтвердження факту реального постачання товару покупцю та його прийняття ним, та як докази можуть оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі.

Необхідно враховувати, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, у розгляді справ, у яких необхідно досліджувати обставини поставки товару, слід з`ясовувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Зокрема, обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірними видатковими накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця, інші обставини, які будуть переконливо підтверджувати реальний рух активів, свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару та які давали б змогу встановити реальність здійснених господарських операцій. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд, зокрема, у постановах від 04.11.2019 у справі №905/49/15, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18, від 29.01.2020 у справі №916/922/19, від 25.06.2020 у справі №924/233/18, від 10.12.2020 у справі №910/14900/19.

Так, згідно з пунктами 201.1., 201.7., 201.10. статті 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до пункту 187.1. статті 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до пункту 14.1.181. статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду. Датою виникнення права на податковий кредит визначається як дата списання коштів з банківського рахунку (видачі з каси) платника податку або дата надання інших видів компенсацій вартості поставлених (або тих, що підлягають поставці) йому товарів (послуг).

Згідно зі статтею 198 Податкового кодексу України суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання товарів відносяться до податкового кредиту. Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

За змістом частини 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Верховний Суд у постанові від 10.12.2020 у справі № 910/14900/19 зазначив, що виходячи з положень законодавства, основою податкового обліку є первинні документи з відображення господарських операцій.

Підставою для виникнення у платника права на податковий кредит є факт реального (фактичного) здійснення господарських операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності. Наявність формально оформлених (складених) первинних документів та/або сплати грошових коштів не може слугувати підставою для формування даних податкового обліку за відсутності факту придбання відповідного активу (товару).

Відповідач не надав належних та допустимих доказів наявності розбіжностей в податковому (бухгалтерському) обліку з контрагентом ПП «Глорія-В».

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

При цьому, вимога надати докази невиконання або неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором (ст. 610 ЦК України) покладається на позивача. Водночас, стаття 614 ЦК України зобов`язує відповідача надати докази відсутності вини у неналежному виконанні зобов`язання.

Отже, при пред`явленні позову кредитор повинен довести лише факт порушення зобов`язання, він звільняється від обов`язку доводити вину боржника. Тягар доказування відсутності вини в порушенні зобов`язання лежить на боржникові.

Згідно із ст. 617 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Отже, відповідач своїх зобов`язань не виконав, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 193 ГК України, якою передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони.

Основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема змагальність сторін (пункт 4 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу).

Відповідно до частин 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За змістом статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як письмові, речові та електронні докази.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини 1, 3 статті 74 цього Кодексу).

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Верховного Суду від 29.01.2021 у справі № 922/51/20 зазначено що Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Слід також зазначити, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 №132-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування «вірогідність доказів».

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Враховуючи наведене, оцінюючи докази в їх сукупності, керуючись внутрішнім переконанням, суд доходить висновку, що відповідачем прийнято товар згідно із наявними у справі видатковими накладними. Таким чином, надані позивачем докази в їх сукупності є більш вірогідними на доведення факту поставки та монтажу відповідачу продукції на суму 148143,86 грн. Водночас, відповідачем не спростовано факту поставки та монтажу позивачем продукції на заявлену в позові суму.

Судові витрати.

Згідно п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому при розподілі судових витрат судовий збір у розмірі 2684,00 грн. покладається на відповідача.

В позовній заяві позивачем було заявлено щодо орієнтовний розрахунок понесених судових витрат, а саме витрати на правову допомогу складаються 8000,00 грн.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч.3 с.123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи (ч.ч. 1 та 3 статті 124 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно із статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу).

Як вбачається із поданих матеріалів, 29.04.2021 між адвокатом Путіліним Євгенієм Вікторовичем, діючим на підставі Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №513, який надалі іменуються Виконавець та Приватним підприємством «Глорія-В», що знаходиться у м. Вінниці по вул. Писарева, 3 кв. 83 в особі директора Зайцевої Олени Володимирівни діючої на підставі статуту, що надалі іменується Замовник, уклали даний договір, про наступне:

1. Виконавець приймає на себе зобов`язання щодо надання наступної правової допомоги Замовнику - захисту прав і охоронюваних законом інтересів Замовника в органах державної виконавчої влади, місцевого самоврядування на підприємствах, установах організаціях, незалежно від форм власності та в судах усіх рівнів стороною в яких являються «Замовник», по справі про стягнення грошових коштів що включає в себе: а) складання та подання процесуальних документів; б) надання запитів для одержання інформації; в) представництво і захист інтересів Замовника з правами сторони та повноваженнями передбаченими ГПК України, без обмежень.

2. Замовник забезпечує Виконавця необхідними для виконання документами та матеріалами.

3. Розмір гонорару визначається за угодою сторін у розмірі співмірному складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часу, витраченим адвокатом на виконання

відповідних робіт (надання послуг); обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи шляхом підписання акту виконаних робіт з розрахунку 40% прожиткового мінімуму для працездатних осіб за одну годину роботи адвоката на час складання акту.

4. Даний Договір укладено на невизначений строк дії. Кожна із сторін має право припинити його дію попередивши про це другу сторону за один місяць.

26.06.2023 між адвокатом та клієнтом підписано детальний опис робіт №ПЄ-00001 здачі приймання послуг на суму 8590,00 грн., відповідно до якого надано наступні послуги: підготовка позовної заяви та додатків до неї направлення стороні та подання в суд 2 год.30 хв.; підготовка уточненої позовної заяви направлення стороні та подання в суд 30 хв.; підготовка заяви про долучення доказів направлення стороні та подання в суд 1 год.; підготовка заяв про проведення засідання в режимі відеоконференцій, направлення стороні та подання в суд 1 год.; підготовка заяви про зміну предмета позову, направлення стороні та подання в суд 1 год. 30 хв.; участь в судових засіданнях 1 год.; підготовка заяви та документів щодо судових витрат направлення стороні та подання в суд - 30 хв.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на день складання акту складає для працездатних осіб 2684 грн. 40% прожиткового мінімуму за 1 годину роботи складає 1074 грн.

Розрахунок: 8 годин роботи*1074,00 грн. (40% прожиткового мінімуму) = 8590,00 грн.

Відтак, позивач просить суд відшкодувати витрати на професіну правничу допомогу у розмірі 8590,00 грн.

В матеріалах справи також міститься ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АВ №1068513 від 22.03.2023 та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №513 від 16.10.2006 на адвоката Путіліна Є.В.

Частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом установленого строку така заява залишається без розгляду.

У постанові від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18 Верховний Суд звернув увагу, що суди, визначаючи розмір суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, мають виходити із встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з положеннями статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Відповідно до частини 1 та 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частинами 3 та 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частинами 5 та 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно із частиною 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Адвокатський гонорар може існувати в двох формах фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення. Так, при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості.

При визначенні суми відшкодування суд виходив з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі/West Alliance Limited проти України, заява № 19336/04).

Згідно з ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідачем не подано до суду заяв, клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Зазначені положення кореспондуються з європейськими стандартами, зокрема п. 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно шляхів полегшення доступу до правосуддя №R (81) 7, в якому передбачено, що, за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла, відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 8590,00 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7, 13, 14, 46, 73, 74, 76-80, 91, 123, 126, 129, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ

1.Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Обслуговуючого кооперативу «ЖБК «Злагода» (79495, Львівська область, м.Львів, м.Винники, вул.Звенигородська, буд.2-а, ) на користь Приватного підприємства «Глорія-В» (21036, м.Вінниця, вул.Писарєва, буд.3 кв.83, ) 148143,86 грн заборгованості, 2684,00 грн судового збору та 8590,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили у строки передбачені ст. 241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення підписано 17.07.2023.

Суддя Кітаєва С.Б.