ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2023м. ДніпроСправа № 904/1722/23

Господарський суд Дніпропетровської області

у складі судді Дупляка С.А.,

без повідомлення (виклику) учасників справи,

дослідивши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи №904/1722/23

за позовом Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа"

до Андреги Марії Миколаївни

про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в:

1. ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Комунальне підприємство теплових мереж "Криворіжтепломережа" (далі - позивач) звернулося до господарського суду з позовною заявою від 27.03.2023 за вих. №101/07 до Андреги Марії Миколаївни (далі - відповідач) про стягнення 28.341,50 грн заборгованості за теплову енергію, 283,45 грн заборгованості за послуги абонентського обслуговування, 794,92 грн трьох процентів річних та 5.698,49 грн інфляційних втрат.

Судові витрати позивач просить суд стягнути з відповідача.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №904/1722/23 визначено суддю ДУПЛЯКА Степана Анатолійовича, що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.04.2023.

Ухвалою від 06.04.2023 суд звернувся до Головного управління ДМС у Дніпропетровській області (вул. В. Липинського, 7, м. Дніпро, E-mail: ) із запитом щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання Андреги Марії Миколаївни .

Згідно даних з Єдиного державного демографічного реєстру (відповідь від 06.04.2023 №20761) отримано таку інформацію щодо місця проживання відповідача Андреги Марії Миколаївни : АДРЕСА_1 .

Ухвалою від 07.04.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання та без виклику учасників справи за наявними у ній матеріалами (в порядку письмового провадження).

Через відділ документального забезпечення 24.04.2023 від відповідача надійшов відзив, у якому відповідач просить суд зменшити ціну позову до суми основної заборгованості без врахування інфляційних втрат та процентів річних. Крім цього, відповідач просить суд не покладати на нього витрати позивача зі сплати судового збору.

Через відділ документального забезпечення 02.05.2023 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач просить суд позовні вимоги задовольнити.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийняв рішення у справі.

З урахуванням режиму воєнного стану та можливості повітряної тривоги в місті Дніпрі у Господарському суді Дніпропетровської області встановлено особливий режим роботи й запроваджено відповідні організаційні заходи. Відтак, справу розглянуто у розумні строки, ураховуючи вищевказані обставини та факти.

Стислий виклад позиції позивача

За укладеними з відповідачем договорами позивач поставив теплову енергію відповідачу у період з 05.11.2020 до 31.01.2023, яку відповідач у повному обсязі не сплатив, а тому виникла заборгованість, яку позивач просить суд стягнути з відповідача у примусовому порядку.

Окрім заборгованості за теплову енергію позивач нарахував до стягнення з відповідача заборгованість за плату з абонентського обслуговування у період з 05.11.2021 до 31.01.2023.

У зв`язку із неналежним виконанням з боку відповідача взятих на себе зобов`язань позивач, на підставі ст. 625 ЦК України, нарахував проценти річні та інфляційні втрати.

Стислий виклад позиції відповідача

Відповідач у відзиві повідомила, що не відмовляється від сплати заборгованості за теплову енергію та плати за абонентське обслуговування, однак не погоджується із нарахованими процентами річних та інфляційними втратами.

Незгоду із нарахованими процентами річних та інфляційних втрат відповідач обґрунтовує посиланням на постанову Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 за №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» та вказує на заборону здійснення зазначених нарахувань.

Доводи позивача щодо відзиву відповідача на позовну заяву

Позивач заперечує проти застосування до правовідносин сторін постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 за №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», оскільки заборона нараховувати, зокрема, процентів річних та інфляційних втрат стосується категорії «населення», в той час як відповідачу у спірний період був встановлений тариф на теплову енергію для категорії «інші споживачі».

2. ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ

Предметом доказування у справі, відповідно до ч. 2 ст. 76 ГПК України, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У даному випадку до предмета доказування входять такі обставини: укладення договору; поставки теплової енергії; настання строку оплати за спожиту теплову енергію поставлену у період з 05.11.2021 до 31.01.2023; наявності/відсутності заборгованості з поставки теплової енергії; настання строку внесення плати за абонентське обслуговування у період з 05.11.2021 до 31.01.2023; наявності/відсутності заборгованості з внесення плати за абонентське обслуговування; правомірності/неправомірності нарахування процентів річних та інфляційних втрат.

Суд встановив, 02.03.2016 між позивачем (далі - позивач, теплопостачальна організація-продавець) та фізичною особою-підприємцем Андрегою Марією Миколаївною (далі - відповідач, споживач-покупець) був укладений договір купівлі-продажу теплової енергії №4022 (далі - договір №4022), відповідно до п. 1.1 умов якого теплопостачальна організація-продавець відпускає споживачу-покупцю теплову енергію в гарячій воді на потреби опалення, вентиляції, гарячого водопостачання та у вигляді пари на технологічні потреби, а споживач-покупець сплачує отриману теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) у строки, передбачені цим договором.

Цей договір діє з 01.02.2016 до 31.12.2016 і вважається щорічно продовженим.

З огляду на наявні у справі №904/1722/23 докази суд встановив, що договір №4022 діяв у період з 02.03.2016 до 04.10.2021, оскільки в силу положень ч. 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» з 05.10.2021 відносини сторін з поставки теплової енергії почав регулювати Індивідуальний договір про надання послуг з постачання теплової енергії.

Об`єктом теплопостачання, оплату за який має вносити відповідач, визначено складське приміщення розташоване за адресою: Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, вулиця Федоренка (нині - Володимира Терещенка), будинок 3, приміщення 1.

Спірним періодом, за який позивач просить суд в примусовому порядку стягнути з відповідача заборгованість за теплову енергію визначено період з 05.11.2020 до 31.01.2023.

2020-2021 роки:

актом від 05.11.2020 (арк. 12) підтверджується подача теплової енергії, зокрема, за адресою: Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, вулиця Федоренка (нині - Володимира Терещенка), будинок 3;

актом від __.__.20__ (арк. 12 зворот) підтверджується, що подача теплової енергії, зокрема, за адресою: Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, вулиця Федоренка (нині - Володимира Терещенка), будинок 3 була припинена 14.04.2021.

2021-2022 роки:

актом №3207 від б/д про подачу теплової енергії (арк. 13) підтверджується подача теплової енергії, зокрема, за адресою: Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, вулиця Федоренка (нині - Володимира Терещенка), будинок 3;

актом від 01.04.2022 (арк. 13 зворот) підтверджується, що подача теплової енергії, зокрема, за адресою: Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, вулиця Федоренка (нині - Володимира Терещенка), будинок 3 була припинена 01.04.2022.

2022-2023 роки:

актом від б/д про подачу теплової енергії (арк. 14) підтверджується подача теплової енергії, зокрема, за адресою: Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, вулиця Федоренка (нині - Володимира Терещенка), будинок 3.

Для оплати теплової енергії позивач виставив рахунки-фактури за період з листопада 2020 року до січня 2023 року (арк. 27-38).

Долученими до матеріалів справи реєстрами рахунків-фактур, актів приймання-передачі наданих послуг з постачання теплової енергії та актів приймання-передачі товарної продукції за період з листопада 2021 року до січня 2023 року (арк. 39-46) підтверджується отримання відповідачем, зокрема рахунків-фактур.

Тарифи на теплову енергію встановлені постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, а саме:

постановою від 09.09.2020 за №1672 (арк. 47) для інших споживачів (крім населення) встановлено тариф 1.502,30 грн/Гкал (з ПДВ)

постановою від 30.11.2020 за №2264 (арк. 48) внесено зміни до постанови від 09.09.2020 за №1672, згідно якої для інших споживачів (крім населення) встановлено тариф 2.205,11 грн/Гкал (з ПДВ). Вказана постанова набирає чинності з 01.12.2020, але не раніше дня, за днем її оприлюднення

Рішенням Криворізької міської ради від 22.10.2021 за №530 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послугу з постачання теплової енергії Комунальному підприємству теплових мереж «Криворіжтепломережа» (арк. 50) з урахуванням інтересів Криворізької міської територіальної громади» для потреб інших споживачів на теплову енергію без урахування витрат на утримання та ремонт центральних теплових пунктів встановлено тариф 5.065,99 грн/Гкал (з ПДВ).

Отже за період з 05.11.2020 до 31.01.2023 позивач нарахував до стягнення з відповідача заборгованість за теплову енергію у загальному розмірі 28.341,50 грн, проти сплати якої відповідач не заперечує, що вказано останнім у відзиві (арк. 84).

Плату за абонентське обслуговування у період з 05.11.2021 до 31.01.2023 позивач нарахував до стягнення з відповідача, з урахуванням наказів від 03.11.2021 «Про встановлення розміру плати за абонентське обслуговування за індивідуальним договором про надання послуги з постачання теплової енергії» (арк. 51) та подальшими змінами до нього від 30.11.2021 (арк. 52), від 30.06.2022 (арк. 53), від 29.11.2022 (арк. 54), проти сплати якої відповідач не заперечує, що вказано останнім у відзиві (арк. 84).

У зв`язку із неналежним виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань з оплати за теплову енергію поставлену у період з 05.11.2020 до 31.01.2023 позивач нарахував відповідачу проценти річні за загальний період прострочення з 22.11.2020 до 06.03.2023 у загальному розмірі 794,92 грн та інфляцій ні втрати за загальний період прострочення з січня 2021 року до січня 2023 року у загальному розмірі 5.698,49 грн.

З метою досудового врегулювання спору позивач звернувся до відповідача з претензією №4022/136892 (від 31.05.2022 за вих. №1164/13), яку відповідач отримала 05.07.2022, що підтверджується реєстром претензій за 31.05.2022 (арк. 61).

Претензія позивача №4022/136892 (від 31.05.2022 за вих. №1164/13) відповідачем залишена без відповіді та реагування.

Наведені вище обставини і зумовили звернення позивача до суду з даним позовом.

3. ПОЗИЦІЯ СУДУ

Предметом позову є стягнення 28.341,50 грн заборгованості за теплову енергію, 283,45 грн заборгованості за послуги абонентського обслуговування, 794,92 грн трьох процентів річних та 5.698,49 грн інфляційних втрат.

Підставою позовних вимог визначено договір купівлі-продажу теплової енергії №4022 від 02.03.2016 (укладений з відповідачем, яка мала на час його укладання статус суб`єкта підприємницької діяльності), який діяв з 02.03.2016 до 04.10.2021 і регулював спірні відносини сторін у період з 05.11.2020 до 04.10.2021.

У період з 05.10.2021 до 31.01.2023 спірні відносини сторін регулювалися Індивідуальним договором про надання послуги з постачання теплової енергії, який укладений з відповідачем, яка мала на час його укладання статус суб`єкта підприємницької діяльності.

Суд встановив, що відповідач втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності 22.09.2022, що підтверджується відомостями, розміщеними на офіційному сайті Міністерства юстиції України у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

При цьому суд враховує, що у разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою як її права, так і обов`язки за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою (на що неодноразово вказувала Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постанові від 16.10.2019 у справі №337/3833/16-ц).

Згідно з нормами ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. ст. 625, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України, ч. 1 ст. 173 ГК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України, яка кореспондується зі ст. 180 ГК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

В ч. 3 ст. 180 ГК України визначено, що при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Оцінивши зміст договорів, господарський суд встановив, що сторонами погоджено їх істотні умови.

Договори у встановленому порядку не оспорено; не розірвано; не визнано недійсним.

Таким чином, укладені між сторонами договори є дійсним, укладеним належним чином та є обов`язковим для виконання сторонами.

За договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується (ч.1 ст. 275 ГК України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Отже, двосторонній характер договору зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Тобто з укладенням такого договору постачальник бере на себе обов`язок поставити певний товар (теплову енергію) і, водночас, покупець зобов`язується прийняти та оплатити такий товар.

За правовою природою укладений між сторонами договір є договором купівлі-продажу теплової енергії.

За теплову енергію, поставлену позивачем відповідачу у період з 05.11.2020 до 31.01.2023 рахується заборгованість у загальному розмірі 28.341,50 грн.

У пункті 3.2 договору №4022 визначено, що оплата за відпущену теплову енергію проводиться споживачем-покупцем щомісяця, самостійно, в грошовій формі, не пізніше 20-го числа місяця наступного за розрахунковим на рахунок теплопостачальної організації продавця із спеціальним режимом використання, що передбачено ст. 19-1 Закону України «Про теплопостачання». Споживач-покупець має право робити передоплату.

Отже, за теплову енергію отриману у період з 05.11.2020 до 04.10.2021 відповідач мав розрахуватися з позивачем не пізніше 20-го числа місяця наступного за розрахунковим.

Відповідно до п. 34 Індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії споживач здійснює оплату за цим договором щомісяця не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту послугу.

Отже, за теплову енергію отриману у період з 05.10.2021 до 31.01.2023 відповідач мав розрахуватися з позивачем не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом.

З огляду на умови договорів суд встановив, що строк оплати заборгованості за теплову енергію, отриману у період з 05.11.2020 до 31.01.2023 є таким, що настав.

Доказів оплати заборгованості у розмірі 28.341,50 грн матеріали справи не містять.

Проти сплати заборгованості за теплову енергію у розмірі 28.341,50 грн отриманої у період з 05.11.2020 до 31.01.2023 відповідач не заперечує.

Відтак, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за теплову енергію у загальному розмірі 28.341,50 грн визнається обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Пунктом 30 Індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії визначено, що споживач вносить однією сумою плату виконавця, яка складається, в тому числі із плати за абонентське обслуговування у розмірі, визначеному виконавцем, але не вище граничного розміру, визначеного Кабінетом Міністрів України, інформація про яку розміщується на офіційному веб-сайті виконавця http://www.kpts.dp.ua.

Згідно з п. 32 Індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії плата за абонентське обслуговування нараховується щомісяця. Початок і закінчення розрахункового періоду завжди збігається з початком і закінченням календарного періоду відповідно.

Отже, за період з 05.11.2021 до 31.01.2023 позивач нарахував до стягнення з відповідача плату за абонентське обслуговування у загальному розмірі 283,45 грн, проти стягнення якої відповідач у відзиві не заперечував.

Строк внесення плати за абонентське обслуговування є таким, що настав.

Доказів внесення плати за абонентське обслуговування у сумі 283,45 грн матеріали справи не містять.

Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача плати за абонентське обслуговування у сумі 283,45 грн визнається обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач нарахував до стягнення з відповідача три проценти річних за загальний період прострочення з 22.11.2020 до 06.03.2023 у загальному розмірі 794,92 грн та інфляційні втрати за загальний період прострочення з січня 2021 року до січня 2023 року у загальному розмірі 5.698,49 грн.

Відповідач контррозрахунку не надав, вимогу заперечив посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 за №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», якою заборонено здійснення вказаних нарахувань, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану.

Господарський суд здійснив власний перерахунок процентів річних та інфляційних втрат та визнав їх арифметично та методологічно правильними, а вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Заперечення відповідача щодо заборони нараховувати проценти річні та інфляційні втрати через дію постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 за №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» суд відхиляє як необґрунтовані з огляду на таке.

Відповідно до абз. 1 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 за №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування, в тому числі процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.

Згідно із п. 1-1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 за №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» дія абзаців 1 та 3 п. 1 цієї постанови поширюється на юридичних осіб, яким належить на праві власності або іншому речовому праві житлове та/або нежитлове приміщення, будинок, в яких розміщується та є кінцевими споживачами комунальних послуг внутрішньо переміщені особи, у разі коли такі юридичні особи не мають право на отримання компенсації за спожиті комунальні послуги під час розміщення внутрішньо переміщених осіб у будівлях (приміщеннях) об`єктів державної, комунальної та приватної власності у період воєнного стану.

Відповідно до п. 2 цієї постанови вона набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24.02.2022.

Суд дійшов висновку, що положення постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 за №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» не можуть застосовуватися у даній справі, оскільки не розповсюджуються на осіб, що займаються підприємницькою діяльністю, а у даній справі поставка теплової енергії відповідачу у спірний період була пов`язана з підприємницькою діяльністю відповідача.

Не заперечуючи проти стягнення заборгованості за теплову енергію, поставлену позивачем відповідачу у період з 05.11.2020 до 31.01.2023, у загальному розмірі 28.341,50 грн відповідач фактично визнав правомірність нарахування вказаної заборгованості за ставками для інших споживачів (крім населення), що є додатковим свідченням того, що постанова Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 за №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» не застосовується до спірних взаємовідносин (аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Центрального апеляційного господарського суду від 19.06.2023 у справі №904/4862/22).

Щодо підвідомчості справи господарському суду

Фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до відповідного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою (частина восьма статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»).

Як встановлено судом, 22.09.2022 відповідач позбавилася статусу підприємця, що підтверджується відомостями, розміщеними на офіційному сайті Міністерства юстиції України у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Договір №4022 та Індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії відповідачем був укладений з використанням статусу фізичної особи-підприємця і фактично теплова енергія постачалася відповідачу як суб`єкту підприємницької діяльності.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Статтею 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України.

Так, згідно з пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Згідно із статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (наприклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 ГПК України для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку із здійсненням господарської діяльності.

Суд відзначає, що договори були укладені між позивачем та фізичною особою-підприємцем і виникли між вказаними сторонами правовідносини у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності відповідачем.

Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько- господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Згідно із статтею 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Отже, у разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою як її права, так і обов`язки за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою (на що неодноразово вказувала Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постанові від 16.10.2019 у справі № 337/3833/16-ц).

Юрисдикція спорів про стягнення заборгованості договором про надання комунальних послуг визначається залежно від суб`єктного складу правовідносин, тобто якщо споживачем послуг є фізична особа, то такі спори повинні розглядатися за правилами цивільного судочинства, а якщо споживачем послуг є юридична особа чи ФОП, то за суб`єктним складом такі спори мають розглядатися в порядку господарського судочинства. Аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду зробила у постановах від 08.05.2018 у справі №757/45133/15-ц (провадження №14-114цс18) та від 20.09.2018 у справі №751/3840/15-ц (провадження №14-280цс18).

Суд також звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.06.2019 у справі №904/1083/18 роз`яснила таке: «З 15 грудня 2017 року господарський суд згідно з пунктом 6 частини першої статті 231 ГПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» не може закрити провадження у справі, якщо до подання позову припинено діяльність фізичної особи - підприємця, яка є однією зі сторін у справі.

Відтак з 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГІІК України у вказаній редакції спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.».

Отже, позивач, звертаючись до господарського суду, обґрунтовано визначив належність спору до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з обов`язку відповідача здійснити оплату теплової енергії поставленої за договорами, які були укладені останнім у статусі фізичної особи-підприємця.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), а також у постанові Центрального апеляційного господарського суду від 06.12.2022 у справі №904/1760/21.

Аналізуючи фактичні обставини справи №904/1722/23 суд встановив, що відповідач має складське приміщення у власності, втратив статус фізичної особи-підприємця з 22.09.2022, однак жодних доказів того, що приміщення, яке є у власності відповідача, як фізичної особи не використовується в господарській діяльності матеріали справи не містять.

Між тим, суд акцентує увагу, що укладені відповідачем договори на постачання теплової енергії відповідач у статусі фізичної особи-підприємця уклав для постачання теплової енергії саме до спірного приміщення.

Відтак, суд доходить висновку про відсутність підстав вважати, що послуги з теплопостачання надавалися позивачем відповідачу у період з 05.11.2020 до 31.01.2023 для забезпечення здійснення іншої діяльності, ніж господарська.

Судові витрати

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви покладаються на відповідача.

Суд наголошує, що підстави для звільнення відповідача від відшкодування позивачу судового збору відсутні, оскільки саме неправомірні дії відповідача, які полягають у порушення строків внесення плати за отриману теплову енергію призвели до звернення позивача до суду з даною позовною заявою.

Керуючись ст.ст. 73 - 79, 86, 129, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Андреги Марії Миколаївни ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" (50000, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пров. Дежньова, буд. 9; ідентифікаційний код 03342184) 28.341,50 грн (двадцять вісім тисяч триста сорок одну грн 50 к.) заборгованості за теплову енергію, 283,45 грн (двісті вісімдесят три грн 45 к.) заборгованості за послуги абонентського обслуговування, 794,92 грн (сімсот дев`яносто чотири грн 92 к.) трьох процентів річних, 5.698,49 грн (п`ять тисяч шістсот дев`яносто вісім грн 49 к.) інфляційних втрат, 2.684,00 грн (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири грн 00 к.) судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.А. Дупляк