ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" червня 2023 р. м. Рівне Справа № 922/1638/23

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Пашкевич І.О., при секретарі судового засідання Гусевик І.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Нейрановського Артема Олексійовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРАЙМ ГРУПП НАФТА» (33028, м. Рівне, вул. Соборна, буд. 112, )

про стягнення 41 374 грн 62 коп.

у судове засідання сторони не з`явилися

Згідно з ч. 3 ст. 222 ГПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.

ВСТАНОВИВ:

25 квітня 2023 року на поштову адресу Господарського суду Харківської області надійшов позов Фізичної особи-підприємця Нейрановського Артема Олексійовича до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРАЙМ ГРУПП НАФТА», в якому позивач просить стягнути з відповідача грошову суму (попередню оплату у формі авансу) в сумі 13 151,00 грн, штраф у сумі 17 550,00 грн, інфляційне збільшення в сумі 3 411,05 грн та пеню в сумі 7262,57 грн.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 01.05.2023 матеріали справи № 922/1638/23 за позовом Фізичної особи-підприємця Нейрановського Артема Олексійовича до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРАЙМ ГРУПП НАФТА» про стягнення грошової суми (попередньої оплати в формі авансу) в сумі 13151,00 грн, штрафу в сумі 17550,00 грн, інфляційного збільшення в сумі 3411,05 грн та пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ в сумі 7262,57 грн (вх. № 1638/23 від 25.04.2023) передано на розгляд за встановленою територіальною підсудністю до Господарського суду Рівненської області.

30 травня 2023 року за результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 922/1638/23 розподілено судді Пашкевич І.О.

Ухвалою від 31.05.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/1638/23. Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання для розгляду справи призначено на 29.06.2023.

28 червня 2023 року від представника відповідача надійшов відзив, у якому Товариство з обмеженою відповідальністю "ПРАЙМ ГРУПП НАФТА" підтверджує факт укладання угоди із позивачем із приводу купівлі-продажу ПММ від 04.01.2022 за № 0401. Окрім цього, відповідач не заперечив щодо отримання коштів від позивача за придбане паливо у сумі 17 550 грн, що мало місце 06.01.2022 та також підтвердив повернення коштів на адресу позивача у сумі 4 399 грн, що мало місце 02.11.2022. Таким чином заборгованість по поверненню коштів у розмірі 13 151 грн відповідач визнав.

Щодо стягнення індексу інфляції у розмірі 3 411.05 грн, та штрафу у вигляді подвійної ставки НБУ у розмірі 7 262,57 грн., - відповідач зазначив, що вказані суми розраховувалися позивачем за період із 06.04.2022 по 02.11.2022. Це період закінчення 3-х місячного терміну, згідно із яким відповідач зобов`язувався поставити ПММ на адресу позивача (п. 3.4. Договору № 0401). 02.11.2022 - дата звернення позивача на адресу відповідача із письмовою претензією про повернення коштів, та сума повернення частині коштів у розмірі 4 399 грн. 00 коп.

Після ознайомлення із розрахунком індексу інфляції та суми штрафу, відповідач вважає їх безпідставними з огляду на те, що після оплати за ППМ та придбання ППМ, позивач отримав право на заправлення ТЗ через пункти реалізації відповідно до п. 3.2. Договору. Вказане право в нього зберігалося до 06.04.2023 (згідно до умов п. 3.4. Договору). Позивач звинувачує відповідача в не наданні ПММ, але жодного належного доказу відмови у видачі ПММ, шляхом заправлення ТЗ позивач до позову не надав.

Відповідач стверджує, що працював до 24.02.2022 в звичайному режимі, а після 24.02.2022 з урахуванням воєнного стану деякі АЗС працювали із подвійним навантаженням; деякі були знищені (Херсонська, Миколаївська, Донецька, Харківська області). Але ж відповідач працював весь цей час, та проводив відпускання ПММ на адресу покупців; у разі відмови - складалися відповідні акти із вказівкою причини. Доказів відмови відповідача у виконанні своїх обов`язків по постачанню ПММ на адресу позивача, останній суду не надав. Також немає доказів відмови відповідача від виконання обов`язків поставки ПММ по Договору, а як наслідок - немає законних підстав проводити нарахування та стягнення індексу інфляції та штрафних санкцій.

На підставі наведеного відповідач вважає вимоги позивача у стягненні індексу інфляції та суми штрафу безпідставними, а тому у задоволенні позову в даній частині просить відмовити.

Окрім того, у відзиві відповідач просить суд провести судове засідання, призначене на 29.06.2023 без участі його представника.

29 червня 2023 року судом встановлено, що позивач та відповідач у справі не забезпечили явку повноважних представників у судове засідання, належним чином повідомлені про час, дату та місце проведення даного засідання, що підтверджується довідкою про доставку ухвали про відкриття провадження у справі до електронного кабінету позивача та рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення за трек-номером 12 на адресу відповідача.

Відповідно до п. 17 розділу ІІІ положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішення Вищої ради правосуддя 17.08.2021 за № 1845/0/15-21 встановлено, що особам, які зареєстрували Електронний кабінет, суд надсилає документи у справах, в яких такі особи беруть участь, в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб або в інший спосіб, передбачений процесуальним законодавством, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Під офіційною електронною поштою розуміється адреса електронної пошти, яка вказана користувачем в ЄСІТС, що складається з складається з ідентифікатора, позначки «@» та доменного імені.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач у позовній заяві вказував свою електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1.

Отже, суд виходить з того, що якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши її у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник справи бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них. З огляду на це, суд, який комунікує з учасником за допомогою повідомлених ним засобів, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення. Таку позицію висловив Верховний Суд у справі 759/14068/19, постанова від 30.11.2022.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що Фізична особа-підприємець Нейрановський Артем Олексійович належним чином повідомлений про час, дату та місце проведення даного засідання належним чином.

Згідно з ч. 3 ст. 196 ГПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи те, що явка представників учасників справи у судове засідання не визнавалася обов`язковою та зважаючи на наявність вищевказаного клопотання представника відповідача яке викладене у відзиві, суд дійшов висновку про можливість проведення судового засідання з розгляду справи по суті без участі Фізичної особи-підприємця Нейрановського Артема Олексійовича та представника Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРАЙМ ГРУПП НАФТА".

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються аргументи позивача та заперечення відповідача, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 04.01.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ПРАЙМ ГРУПП НАФТА" (постачальник) в особі директора Льоушкіна Геннадія Дмитровича, то діє на підставі Статуту та Фізичною особою-підприємцем Нейрановським Артемом Олексійовичем (покупець), в особі директора Нейрановського А.О.,, що діє на підставі Виписки про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця був укладений Договір поставки нафтопродуктів № 0401 (далі - Договір).

Пунктом 1 договору визначено основні терміни та поняття, серед яких:

ПММ - паливно-мастильні матеріали (нафтопродукти), якість яких відповідає встановленим державним стандартам, поставка яких є предметом даного договору;

Пункт реалізації ПММ - оптовий склад нафтопродуктів постачальника, де нафтопродукти (надалі - ПММ) передаються транспортним засобам покупця. Також зазначено, що Пункт реалізації ПММ - це автозаправна станція/комплекс зі спеціально встановленим обладнанням, на якій здійснюється передача (поставка) Постачальником ПММ покупцю, перелік яких розміщується та оновлюється (змінюється в односторонньому порядку) постачальником на ВЕБ-сайті https://diesel-manager.com.

Відповідно до п. 2.1. Договору постачальник зобов`язується передавати у власність покупця на умовах оптової торгівлі через пункти реалізації ПММ, а покупець зобов`язується приймати у власність ПММ та оплачувати їх вартість на умовах, передбачених даним Договором.

Згідно з п. 2.3. Договору передача ПММ здійснюється шляхом заправки транспортних засобів покупця через Пункти реалізації, після оплати ПММ відповідно до п. 3.2. Договору.

Відповідно до п. 3.2. Договору ціна і кількість ПММ зафіксована на момент надходження грошових коштів згідно з Рахунком. Виконанням покупцем умов оплати ПММ вважається момент зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника. Покупець має право без термінів після оплати отримати ПММ в Пунктах реалізації постачальника в межах оплаченого ліміту в літрах.

Згідно з п. 3.3. Договору загальна сума Договору становить суму вартості ПММ, поставлених постачальником покупцю протягом терміну дії даного Договору.

Передача ПММ покупцю (Пред`явнику ПК) здійснюється на пункті реалізації ПММ на момент проведення транзакції, але не пізніше 3 місяців з дати оплати ПММ.

Згідно з п. 7.1. Договору цей договір набирає сили з моменту його підписання сторонами, та діє протягом 1 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань по даному Договору.

Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання тих зобов`язань, які виникли за Договором протягом строку його дії та залишилися невиконаними.

Вказаний Договір підписаний повноважними представниками сторін та скріплений відбитками печаток останніх.

З матеріалів справи вбачається, що 06.01.2022 позивач здійснив на рахунок відповідача оплату 17 550 грн 00 коп. (призначення платежу Оплата за дизпаливо. згідно рах № 302660 від 06.01.2022 у т.ч. ПДВ 20 % 2 925 грн).

Отже, з огляду на умови п. 3.4 Договору у постачальника виник обов`язок поставити товар (дизельне паливо) не пізніше 3-х місяців з дати оплати ПММ, тобто до 06.04.2022 включно.

Однак, оплачений товар поставлено не було.

Позивач звернувся до відповідача з досудовою вимогою про повернення перерахованої попередньої оплати у формі авансу від 02.11.20122, у якій просив у зв`язку із неотриманням товару, повернути грошові кошти оплачені за дизельне паливо по рахунку № 302660 від 06.01.2022 у сумі 17 550 грн 00 коп. за реквізитами, вказаними у листі.

Однак, досудова вимога повернулася за зворотною адресою із зазначенням причин "за закінченням терміну зберігання" (трек-номер відправлення 277).

Як вбачається із матеріалів справи та підтверджується сторонами, 02.11.2022 на рахунок позивача від відповідача надійшло 4 399 грн 00 коп. Тобто відповідач повернув частину суми попередньої оплати за непоставлений товар.

Залишок неповернених коштів попередньої оплати станом на день звернення із даним позовом становить 13 151 грн 00 коп.

Оскільки відповідачем належним чином не виконанні договірні зобов`язання, позивач звернувся до суду з даним позовом про повернення суми передоплати у розмірі 13 151 грн 00 коп. та стягнення інфляційних втрат, пені і штрафу.

Судом встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі укладеного правочину, який за своєю правовою природою є договором поставки.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 2 ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з ст. 525 ЦК України та ст. 193 ГК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Отже, договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (ст. ст. 11, 626 ЦК України), які суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України, ст. 193 ГК України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається (ст. 525 ЦК України).

Як вбачається із матеріалів справи, свої зобов`язання щодо оплати товару позивач виконав у строки та в спосіб встановлений Договором. А саме - позивачем здійснено 06.01.2022 оплату товару на підставі встановленого відповідачем рахунку від 06.01.2022 на суму 17 550 грн 00 коп.

Натомість, відповідачем не здійснено поставку товару.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України, у покупця виникає право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати від продавця, який одержав суму попередньої оплати товару і не поставив його у встановлений строк.

Позивач направив вимогу про повернення суми попередньої оплати.

При цьому, відповідачем повернуто на рахунок позивача 4 399 грн 00 коп. із необхідних 17 550 грн 00 коп.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 20.08.2020 у справі № 914/1680/18).

Суд зауважує, що є безпідставними твердження представника відповідача, викладені у відзиві про те, що в матеріалах справи немає жодного належного доказу відмови у видачі ПММ шляхом заправлення ТЗ позивача. Відхиляючи вказані твердження відповідача суд входить із того, що оскільки товар 06.01.2022 був оплачений позивачем, то відповідач повинен був підготувати такий товар для отримання в пунктах реалізації постачальника в межах оплаченого ліміту в літрах до 06.04.2022 включно.

Позивач стверджує, а відповідачем не спростовано таких тверджень, що Товариством з обмеженою відповідальністю "ПРАЙМ ГРУПП НАФТА" не передано оплаченого позивачем товару.

Відповідач не скористався своїм правом на спростування доводів позивача щодо непередачі спірного товару, в той час як в матеріалах справи відсутні будь-які заперечення відповідача щодо досудової вимоги позивача від 02.11.2022 щодо невиконання постачальником своїх зобов`язань із передачі товару. Більше того, матеріалами справи підтверджено, що відповідач здійснив часткове повернення суми попередньої оплати для позивача.

Також судом враховано, що станом на дату пред`явлення позивачем позовної заяви про повернення суми попередньої оплати пройшло майже 1,5 роки від дати повної оплати покупцем товару.

В той же час, в матеріалах справи відсутні докази ініціювання відповідачем питання щодо нездійснення позивачем отримання товару в пунктах реалізації постачальника та/або повідомлення про готовність до видачі позивачу ПММ.

Хоча з огляду на виконання позивачем свого обов`язку з оплати товару на підставі виставленого рахунку, то пасивне ігнорування відповідачем (постачальником) обставин не здійснення передачі товару та як наслідок відсутності доказів у відповідача з виконання свого обов`язку за Договором з передачі ПММ не може вважатись добросовісною поведінкою суб`єкта господарських правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України - боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, при цьому ст. 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У зв`язку з тим, що відповідачем у справі не проведено поставку товару у строк, встановлений договором, а саме до 06.04.2022 відповідач вважається таким, що прострочив виконання Договору.

Згідно положень ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Згідно із ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Законодавець зазначає, що вимога про "повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні" означає, що у разі припинення зобов`язання через неможливість його виконання, яке виникло внаслідок обставин, за які жодна із сторін не відповідає, або у зв`язку із добровільною відмовою від зобов`язання обох сторін, сторона, що виконала своє зобов`язання повністю або частково, має право вимагати повернення виконаного.

Отже, зобов`язання щодо повернення вказаних грошових коштів за правовою природою є таким, що виникло у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, тобто є окремим від зобов`язань, які виникли з Договору.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, і набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Зокрема, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Тобто зобов`язання з безпідставного набуття та збереження майна можуть бути наслідком таких юридичних фактів: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Решта доводів відповідача судом не приймаються як безпідставні, з огляду на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21.01.1999 у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994 у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003 у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008 у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), аналіз якої свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника.

Враховуючи, що належних доказів виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки у строк встановлений Договором суду не надано, зважаючи на те, що відповідач визнав позовні вимоги в частині стягнення суми попередньої оплати у розмірі 13 151 грн 00 коп., суд дійшов висновку про правомірність доводів позивача про стягнення з відповідача 13 151 грн 00 коп. попередньої оплати.

Окрім того, як вбачається, позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати, пеню та штраф за невиконання договору.

22 вересня 2020 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 918/631/19 відступила від правових висновків Верховного Суду України та Верховного Суду щодо застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України у випадку прострочення зобов`язання з повернення суми попередньої оплати товару.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 910/12382/17).

Згідно зі ст. 625 ЦК України стягувана позивачем з відповідача сума інфляційних втрат та 3 % річних від несплаченої (неповернутої) суми попередньої оплати є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

За змістом ст.ст. 509, 524, 533- 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц.

У ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Не є таким винятком із загального правила випадок, коли покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати на підставі ч. 2 ст. 693 ЦК України.

З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія положень ч. 2 ст. 625 ЦК України. (Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26.05.2022 у cправі № 902/186/21).

Тобто правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Судом перевірено розрахунки інфляційних втрат долучені позивачем до матеріалів справи за допомогою Системи комплексного інформаційного забезпечення ЛІГА:ЗАКОН ENTERPRISE, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу та встановлено, що останні не є арифметично вірними, оскільки позивачем неправомірно здійснено нарахування інфляційних втрат із 06.04.2022 у той час коли 06.04.2022 є днем, коли у відповідача був строк на виконання зобов`язання.

Відповідач є таким що прострочив виконання зобов`язання із 07.04.2022.

Окрім того, позивачем безпідставно здійснено нарахування суми інфляційних втрат 02.11.2022 два рази - на суму 17 550 грн 00 коп. та на суму 13 151 грн 00 коп., в той час коли інфляційні втрати на суму 17 550 грн 00 коп. необхідно було нараховувати виключно по 01.11.2022 включно (адже 02.11.2022 відповідач перерахував позивачу частково суму попередньої оплати у розмірі 4 399 грн 00 коп.).

Обґрунтований розрахунок інфляційних втрат складає 3 438 грн 53 коп.

Оскільки позивач просить суд стягнути з відповідача 3 411 грн 05 коп. інфляційних втрат, суд задовольняє позовні вимоги у даній частині у обсязі, заявленому позивачем.

Розрахунок інфляційних втрат, які здійснено господарським судом долучено до матеріалів справи.

Щодо заявлених позивачем вимог по нарахуванню пені в сумі 7 262 грн 57 коп. та штрафу у сумі 17 550 грн 00 коп. слід зазначити наступне.

За приписами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" (надалі Закон) встановлено, що його норми регулюють договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань.

Відповідно до ст. 1 Закону платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону).

Отже, Законом передбачено обов`язкове встановлення у договорі розміру штрафних санкцій за невиконання зобов`язань.

Крім того, особливості господарсько-правової відповідальності визначені Господарським кодексом України. Так, за ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За частиною 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18 вказала, що: «за змістом наведених вище положень законодавства розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини, передбачено, зокрема, частиною першою ст. 1 Закону України «Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій», частинами чотирнадцятою-шістнадцятою статті 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв», ч. 2 ст. 36 Закону України «Про телекомунікації.»

З аналізу чинних норм законодавства вбачається, що неустойка може бути договірною та позадоговірною (законною). Умову про договірну неустойку має бути зазначено в договорі (ч. 1 ст. 547 ЦКУ). Недотримання письмової форми зазначення в договорі умови про сплату неустойки робить його нікчемним (ч. 2 ст. 547 ЦКУ). Стосовно позадоговірної неустойки відповідно до ч. 1 ст. 231 ГКУ законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначено розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Судом встановлено, що сторони на підставі вільного волевиявлення та свободи договору узгодили між собою та зафіксували у п. 5.1. Договору, що за невиконання або неналежне виконання зобов`язань по даному Договору винна сторона несе відповідальність згідно чинного законодавства України.

Відповідно до п. 5.3. Договору при порушенні постачальником строків постачання ПММ покупцю постачальник сплачує покупцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості оплаченої та непоставленої партії ПММ, а при порушенні строку поставки ПММ більше одного місяця постачальник додатково сплачує покупцю штраф у розмірі вартості оплаченої та непоставленої партії ПММ.

Отже як вбачається, сторони договору узгодили між собою розмір та порядок нарахування пені та штрафу, які просить стягнути позивач.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняться через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

В той же час, пунктом 7 Розділу IX Прикінцевих положень ГК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний пункт був введений в дію на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі - Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX), який набрав чинності з 2 квітня 2020 року.

Наразі на всій території України триває карантин, який установлений згідно постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" №211 та який був неодноразово продовжений.

За таких обставин, дія Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX фактично надає можливість нараховувати штрафні санкції більше, ніж за шість місяців.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що нарахування пені на прострочене зобов`язання можливе до 18.04.2023, як того просить позивач.

Судом перевірено розрахунки пені, долучені позивачем до матеріалів справи за допомогою Системи комплексного інформаційного забезпечення ЛІГА:ЗАКОН ENTERPRISE, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу та встановлено, що останні є арифметично не вірними, оскільки позивачем неправомірно здійснено нарахування пені із 06.04.2022 у той час коли 06.04.2022 є днем, коли у відповідача був строк на виконання зобов`язання.

Відповідач є таким що прострочив виконання зобов`язання із 07.04.2022.

Окрім того, позивачем безпідставно здійснено нарахування суми пені 02.11.2022 два рази - на суму 17 550 грн 00 коп. та на суму 13 151 грн 00 коп., в той час коли пеню на суму 17 550 грн 00 коп. можна було нараховувати виключно по 01.11.2022 включно (адже 02.11.2022 відповідач перерахував позивачу частково суму попередньої оплати у розмірі4 399 грн 00 коп.).

Обґрунтований розрахунок пені складає 7 228 грн 91 коп.

Оскільки позивач просить суд стягнути з відповідача 7 262 грн 57 коп. пені, то суд задовольняє означені позовні вимоги частково у розмірі 7 228 грн 91 коп., а у задоволенні позовних вимог у розмірі 33 грн 66 коп. пені суд відмовляє.

Розрахунок пені, який здійснено господарським судом долучено до матеріалів справи.

Крім того перевіривши здійснений позивачем розрахунок штрафу, суд вважає, що наданий розрахунок є арифметично вірним.

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За результатами з`ясування обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні, і з наданням оцінки всім аргументам у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами ст. ст. 75-79, 86 ГПК України, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та про стягнення з відповідача на користь позивача 41 340 грн 96 коп., з яких: 13 151 грн 00 коп. - попередня оплата, 3 411 грн 05 коп. - інфляційні втрати, 7 228 грн 91 коп. - пеня, 17 550 грн 00 коп. - штраф.

У задоволенні позовних вимог про стягнення 33 грн 66 коп. пені суд відмовляє.

Судом встановлено, що при зверненні із даним позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 684 грн 00 коп. згідно з платіжною інструкцією № 99 від 18.04.2023.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 130 ГПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Оскільки відповідачем частково визнано позовні вимоги у розмірі 13 151 грн 00 коп. - суд вирішує питання про повернення позивачу з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову за вказані вимоги.

За вказані позовні вимоги судовий збір становить 853 грн 11 коп.

Відповідно 50 % становить - 426 грн 55 коп.

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, а стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 41 340 грн 96 коп., враховуючи що суд повертає позивачу 50 % судового збору у розмірі 426 грн 55 коп. у зв`язку із частковим визнанням відповідачем позовних вимог до початку розгляду справи суті, - то розмір судового збору пропорційно частині задоволеної вимоги становить 2 255 грн 27 коп., який покладається на відповідача.

Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, відтак судовий збір у розмірі 02 грн 18 коп. залишається за позивачем.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 130, 202, 222, 233, 238, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Фізичної особи-підприємця Нейрановського Артема Олексійовича Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРАЙМ ГРУПП НАФТА" про стягнення 41 374 грн 62 коп. задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРАЙМ ГРУПП НАФТА" (33028, м. Рівне, вул. Соборна, буд. 112, ) на користь Фізичної особи-підприємця Нейрановського Артема Олексійовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 13 151 (тринадцять тисяч сто п`ятдесят одна) грн 00 коп. попередньої оплати, 3 411 (три тисячі чотириста одинадцять) грн 05 коп. - інфляційні втрати, 7 228 (сім тисяч двісті двадцять вісім) грн 91 коп. - пеня, 17 550 (сімнадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят) грн 00 коп. - штраф та 2 255 (дві тисячі двісті п`ятдесят п`ять) грн 27 коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

4. У задоволенні позову про стягнення 33 грн 66 коп. пені - відмовити.

5. Повернути ухвалою суду з Державного бюджету України Фізичній особі-підприємцю Нейрановському Артему Олексійовичу ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 426 (чотириста двадцять шість) грн 55 коп. судового збору, сплаченого згідно з платіжною інструкцією № 99 від 18.04.2023, копія якої міститься у матеріалах даної справи. Ухвалу видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно - західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення у порядку визначеному ст. 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 04.07.2023.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Суддя І.О. Пашкевич