ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2023 р. Справа № 910/4346/23

Господарський суд Київської області у складі головуючого судді Горбасенка П.В., за участю секретаря судового засідання Андрух Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Публічного акціонерного товариства «Центренерго» в особі відокремленого підрозділу Трипільської теплової електростанції Публічного акціонерного товариства «Центренерго»

до Приватного підприємства «Флемос»

про стягнення 178 787, 42 гривень

за участю представників:

від позивача: Грибець В.А. (довіреність № 203/22 від 08.12.2022)

від відповідача: Дешевий О.А. (ордер серії АІ № 1387232 від 28.04.2023)

обставини справи:

Публічне акціонерне товариство «Центренерго» в особі відокремленого підрозділу Трипільської теплової електростанції Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (далі позивач/ПАТ «Центренерго» в особі відокремленого підрозділу Трипільської теплової електростанції ПАТ «Центренерго») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства «Флемос» (далі відповідач/ПП «Флемос») про стягнення 341 303, 96 гривень, яких: 159 505, 35 грн боргу, 82 896, 30 грн пені, 88 727,62 грн інфляційних втрат та 10 174, 69 грн 3% річних.

Так, заявлені позовні вимоги обґрунтовано обставинами порушення відповідачем зобов`язань за договором про компенсацію витрат на утримання майнового комплексу № 21/1/2 від 19.11.2021.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 23.03.2023 означену позовну заяву ПАТ «Центренерго» в особі відокремленого підрозділу Трипільської теплової електростанції ПАТ «Центренерго» передав на розгляд до Господарського суду Київської області.

Господарський суд Київської області ухвалою від 21.04.2023 у справі № 910/4346/23, зокрема, прийняв до розгляду позовну заяву ПАТ «Центренерго» в особі відокремленого підрозділу Трипільської теплової електростанції ПАТ «Центренерго» та відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження; призначив підготовче засідання на 19.05.2023; зобов`язав відповідача, у порядку ч. 2 ст. 74 ГПК України, надати суду докази сплати позивачу, як-то: банківські виписки/довідка по рахунку позивача та/або бухгалтерська довідка, 159 505, 35 грн боргу за договором про компенсацію витрат на утримання майнового комплексу № 21/1/2 від 19.11.2021; встановив відповідачу строк на подання відзиву на позов.

15.05.2023 через канцелярію Господарського суду від ПАТ «Центренерго» в особі відокремленого підрозділу Трипільської теплової електростанції ПАТ «Центренерго» надійшли пояснення, згідно якого позивач повідомив суд про те, що при нарахуванні інфляційних втрат в розрахунках до позовної заяви була допущена граматична помилка, враховуючи що позивачем перераховано суму інфляційних втрат, яка склала 85 716, 43 грн, а загальна сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції, 3 % річних та пені склала 338 292, 77 грн.

Відповідно до ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, сторони користуються рівними процесуальними правами.

Крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього кодексу, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження;

З огляду на зміст вказаних пояснень слідує, що окрім уточнення заявлених раніше позовних вимог ним фактично зменшено суму нарахованих інфляційних втрат до 85 716, 43 грн, а тому, враховуючи викладене суд оцінює вказані пояснення в цій частині як зменшення позовних вимог та приймає пояснення до розгляду.

Господарський суд Київської області ухвалою від 19.05.2023, занесеною до протоколу судового засідання від 19.05.2023 у справі № 910/4346/23, оголосив перерву у підготовчому засідання до 16.06.2023.

16.06.2023 через канцелярію Господарського суду Київської області від ПП «Флемос» надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника у зв`язку із неможливістю прибути в судове засідання.

16.06.2023 через канцелярію Господарського суду Київської області від ПП «Флемос» надійшло клопотання, згідно якого останній просить суд провадження у справі № 910/4346/23 в частині вимог про стягнення з відповідача основного боргу за договором № 21/1/2 від 19.11.2021 у сумі 159 505, 35 грн закрити, у зв`язку з визнанням відповідачем позовних вимог в цій частині та погашенням її після відкриття провадження, та повернути позивачу з Державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову.

До того ж, 16.06.2023 через канцелярію Господарського суду Київської області від ПП «Флемос» надійшло клопотання, згідно якого останній просить суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності до вимоги про стягнення пені в частині заявленої до стягнення суми в розмірі 1 379, 60 грн, посилаючись на власний контррозрахунок, та зменшити розмір штрафних санкцій розмір пені за несвоєчасний розрахунок по основному платежу до розміру 17 996, 14 грн, відповідно до наведеного в цій заяві розрахунку, виходячи із розміру облікової ставки НБУ 10 % річних.

Заяву про зменшення розміру штрафних санкцій судом прийнято, оскільки зменшення розміру штрафних санкцій не є інститутом процесуального права, як наслідок пов`язані із питанням зменшення розміру штрафних санкцій заяви та/або клопотання не обмежені процесуальними строками.

Господарський суд Київської області ухвалою від 16.06.2023, занесеною до протоколу судового засідання від 16.06.2023 у справі № 910/4346/23 задовольнив клопотання представника відповідача про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника.

Господарський суд Київської області ухвалою від 16.06.2023 закрив підготовче провадження у справі № 910/4346/23 та призначив справу до судового розгляду по суті на 23.06.2023.

У судовому засіданні 23.06.2023 після закінчення з`ясування обставин та дослідження доказів судом оголошено про перехід до судових дебатів, по закінченні яких суд вийшов до нарадчої кімнати. Після виходу з нарадчої кімнати суд постановив ухвалу про закриття провадження в справі № 910/4346/23 за позовом Публічного акціонерного товариства «Центренерго» в особі відокремленого підрозділу Трипільської теплової електростанції Публічного акціонерного товариства «Центренерго» до Приватного підприємства «Флемос» в частині вимоги про стягнення 159 505, 35 грн основного боргу, а також

установив:

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії договору, 19.11.2021 між Публічним акціонерним товариством «Центренерго» в особі відокремленого підрозділу Трипільської теплової електростанції Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (далі власник) та Приватного підприємства «Флемос» (далі - користувач) було укладено договір про компенсацію витрат на утримання майнового комплексу № 21/1/2 (далі - договір), відповідно до п. 1.1, 2.5, 3.1.5, 3.3.5, 9.1, 9.2, 10.1, 10.1.1, 10.2, якого власник передає, а користувач приймає в строкове спільне з власником користування частину майна майнового комплексу у складі 4 одиниць згідно додатку 1 до договору (далі МК, об`єкти), а користувач сплачує власнику компенсацію витрат на утримання визначеної окремим розрахунком частини майнового комплексу власника, в розмірі та в терміни, передбачені договором.

Платежі за компенсацію витрат на утримання майнового комплексу здійснюється користувачем щомісяця шляхом безготівкового перерахування коштів на рахунок власника до 10 числа місяця, що слідує за звітним, на підставі рахунка-фактури, виставленого власником користувачу.

Власник має право достроково розірвати цей договір у разі невиконання зобов`язань за цим договором користувачем, повідомивши про це його у строк за 20 календарних днів.

Користувач має право виступати з ініціативою щодо розірвання цього договору у випадках та в порядку передбачених чинним законодавством.

Цей договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін.

Договір укладається на 10 років. Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від обов`язку виконати зобов`язання, які виникли під час дії цього договору.

Дострокове розірвання договору може бути здійснено в наступних випадках: за згодою сторін, оформленою у письмовій формі шляхом підписання угоди між сторонами про це або шляхом обміну листами.

У випадку дострокового розірвання договору, виконавець зобов`язаний у строк, зазначений замовником, передати останньому за актом результати фактично наданих послуг.

Відповідно п. 1, 2 до додатку 1 до договору договір про компенсацію витрат на утримання майнового комплексу № 21/1/2 від 19.11.2021 сторони домовились, що переліком частин окремо визначеного індивідуального майна, яке буде надано власником користувачу є:

- частина тимчасового вугільного причалу-залізобетонного, інвентарний номер 00000020 довжиною 390 метрів, розташованого на земельній ділянці із кадастровим номером :01:022:0005, за адресою: вул. Промислова, 1-Г, м. Українка, Обухівський р-н, Київська обл.;

- галерея № 10, інвентарний номер 00000025, розташована на земельній ділянці із кадастровим номером :01:022:0005, за адресою: вул. Промислова, 1-Г, м. Українка, Обухівський р-н, Київська обл.;

- галерея 11/2, інвентарний номер 00000039, розташована на земельній ділянці із кадастровим номером :01:022:0005, за адресою: вул. Промислова, 1-Г, м. Українка, Обухівський р-н, Київська обл.;

- частина вугільного складу, інвентарний номер 00005376, площею 0,7 га, розташованого на земельній ділянці із кадастровим номером :01:022:0005, за адресою: вул. Промислова, 1-Г, м. Українка, Обухівський р-н, Київська обл., та прилегла територія.

Власник не має права в односторонньому порядку змінювати перелік майна.

Копія означеного додатку наявна в матеріалах справи.

Відповідно до п. 1, 2 акту прийому-передачі від 19.11.2021 (додаток 2 до договору договір про компенсацію витрат на утримання майнового комплексу № 21/1/2 від 19.11.2021), власник передав, а користувач прийняв частини окремо визначеного індивідуального майна, зазначеного у додатку 1 до вказаного договору.

Стан наданого майна задовільний.

Копія вказаного акта, підписаного та скріпленого печатками сторін, наявна в матеріалах справи.

Позивач зазначає, що на виконання умов договору у період з листопада 2021 року по червень 2022 року ним надано послуги з утримання визначеної окремим розрахунком частини майнового комплексу на загальну суму 874 994, 17 грн.

На оплату вказаних послуг позивачем виставлено рахунки-фактури:

- № 168/3 від 30.11.2021 на суму 44 760, 43 грн;

- № 203/3 від 31.12.2021 на суму 111 901, 07 грн;

- № 165/3 від 31.01.2022 на суму 111 901, 07 грн;

- № 113/3 від 23.02.2022 на суму 91 918, 74 грн;

- № 89/3 від 31.03.2022 на суму 111 901, 07 грн;

- № 20/3 від 11.04.2022 на суму 19 982, 33 грн;

- № 126/3 від 30.04.2022 на суму 111 901, 07 грн;

- № 85/3 від 31.05.2022 на суму 111 901, 07 грн;

- № 94/3 від 30.06.2022 на суму 111 901, 07 грн;

- № 32/3 від 13.07.2022 на суму 46 926, 25 грн, які за доводами позивача були надані відповідачу нарочно.

До того ж, позивачем направлялися рахунки-фактури на адресу відповідача засобами поштового зв`язку, а саме: рахунки-фактури № 113/3 від 23.02.2022 (лютий), № 20/3 від 11.04.2022 (лютий), № 89/3 від 31.03.2022 (березень), № 1226/3 від 30.04.2022 (квітень) направлено 12.05.2022; № 85/3 від 31.05.2022 (травень) разом з актом про компенсацію витрат на утримання майнового комплексу направлено 06.06.2022; № 94/3 від 30.06.2022 (червень) разом з актом про компенсацію витрат на утримання майнового комплексу від 30.06.2022 направлено 11.07.2022, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями описів вкладення та фіскальних чеків.

Як стверджує позивач, за період з листопада 2021 року по червень 2022 року відповідач частково здійснив оплати в загальному розмірі 268 562, 57 грн, внаслідок чого заборгованість відповідача перед позивачем станом на 30.06.2022 склала 559 505, 35 грн.

На підтвердження наявності заборгованості відповідача станом на 30.06.2022 позивачем долучено до матеріалів справи копію підписаного й скріпленого печатками позивача та відповідача акта звіряння станом на 30.06.2022 на загальну суму 828 067, 92 грн та виписки по рахунку від 12.10.2022.

Як зазначає позивач, 02.06.2022 ним направлявся лист № 42-1599, згідно якого позивач повідомляв відповідача, зокрема, про стан заборгованості, яка склала 447 604, 28 грн, вимагав негайно її погасити та повідомляв останнього про те, що у разі несплати, позивач буде вимушений розірвати договір. Копія листа та докази його направлення на адресу відповідача наявні в матеріалах справи.

11.07.2022, за доводами позивача, ним направлено лист № 42-1981 від 07.07.2022, згідно якого останній просив підписати та повернути позивачу акт про компенсацію витрат на утримання майнового комплексу від 31.05.2022, повідомив, що розмір заборгованості складає 559 505, 35 грн, вимагав негайно її погасити та повідомляв останнього про те, що у разі несплати, позивач буде вимушений розірвати договір. Копія листа та докази його направлення на адресу відповідача наявні в матеріалах справи.

Позивач стверджує, що листом № 1207/02 від 13.07.2022 відповідач просив позивача розірвати договір на підставі п. 10.1.1 з 13.07.2022. Копія вказаного листа наявна в матеріалах справи.

За доводами позивача, листом № 42-2112 від 14.07.2022 позивач повідомив відповідача про згоду на розірвання договору, зазначив, що заборгованість відповідача за договором станом на дату розірвання договору становить 606 431, 60 грн та наголосив останньому на тому, що розірвання договору не звільняє відповідача від виконання зобов`язань, в тому числі щодо сплати вартості послуг за договором. Копія листа та докази його направлення на адресу відповідача наявні в матеріалах справи.

Як зазначає позивач, у зв`язку з непогашенням заборгованості, 19.09.2022 позивач звернувся до відповідача з претензією № 10-2862 від 15.09.2022, згідно якої повідомив останнього, що розмір заборгованості за договором становить 606 431, 60 грн, а відповідно до п. 4.5 договору, пеня за несвоєчасну компенсацію витрат власника на утримання майнового комплексу складає 82 896, 30 грн, враховуючи що просив терміново перерахувати вказану суму на рахунок позивача.

Копія означеної претензії з доказами її надіслання відповідачу наявна в матеріалах справи.

Позивач зазначає, що після розірвання договору відповідачем здійснено часткові оплати, а саме: 26.10.2022 на суму 46 926, 25 грн; 27.10.2022 на суму 200 000, 00 грн; 29.11.2022 на суму 200 000, 00 грн, внаслідок чого заборгованість відповідача за договором на момент подання позовної заяви склала 159 505, 35 грн.

На підтвердження вказаних оплат позивачем долучено до матеріалів справи копії виписок по рахунку від 30.11.2022 та 13.02.2023.

Втім, як зауважив позивач, відповідач свій обов`язок за договором належним чином не виконав, оплату здійснив частково, а тому у останнього, відповідно до умов договору, перед позивачем виник обов`язок з оплати у розмірі 159 505, 35 грн.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог в частині стягнення пені, зазначає про необхідність зменшення розміру штрафних санкцій.

Як стверджував відповідач, він визнав позовні вимоги в частині заявленої суми основного боргу в розмірі 159 505, 35 грн та зазначив, що основний борг у вказаному розмірі ним сплачений, на підтвердження чого надав суду копію квитанції до платіжної інструкції № 41479561 від 15.06.2023 на суму 159 505, 35 грн.

Відповідач, посилаючись на офіційний узагальнюючий лист Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, наголосив на тому, що прострочення ним оплати за договором відбулися в період військової агресії, введення на території України воєнного стану, тобто не з вини останнього.

Поряд з тим, відповідач зазначав, що в період виникнення та існування заборгованості, у зв`язку із введенням воєнного стану, з метою здійснення стабілізаційних заходів щодо курсу гривні, Національним банком України було підвищено облікову ставку з 10 до 25 відсотків річних, що також вплинуло на розмір розрахованої позивачем пені.

Враховуючи форс-мажорні обставини, посилаючись на ст. 233 та 551 Цивільного кодексу України, відповідач наголосив на тому, що у задоволенні позовних вимог у вигляді пені в сумі 82 896, 30 грн слід було б відмовити повністю.

До того ж, відповідач зазначив, що розрахунки пені заявлені позивачем поза межами строку позовної давності для стягнення пені, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), у зв`язку з чим вважає за справедливе застосувати наслідки пропуску строку позовної давності до вимоги про стягнення пені в частині заявленої до стягнення суми в розмірі 1 379, 60 грн та зменшити розмір пені до розміру 17 996, 14 грн, відповідно до наданого ним розрахунку, виходячи із розміру облікової ставки НБУ у розмірі 10 % річних.

Позивач у судовому засіданні 23.06.2023 заперечив проти задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій.

З`ясувавши обставини справи та дослідивши подані докази, заслухавши заключне слово представників сторін, суд встановив, що заявлена позовна вимога підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статей 173, 174, 175, 193 Господарського кодексу України (далі ГК України), господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно зі ст. 627, 629, 759 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

З огляду наведеного, за своєю правовою природою договір на компенсацію витрат на утримання майнового комплексу є договором оренди.

Враховуючи викладене, підписання договору та акта прийому-передачі частини майнового комплексу у тимчасове користування без будь-яких заперечень щодо кількості та/або якості переданого позивачем майна свідчить про прийняття відповідачем цього майна та, відповідно, породило для останнього обов`язок по оплаті власнику компенсації витрат на утримання визначеної окремим розрахунком частини майнового комплексу у розмірі 606 431, 60 грн у передбачені п. 2.5 договору строки, а саме до 10 числа місяця, що слідує за звітним, на підставі рахунка-фактури, виставленого власником користувачу, тобто:

- за лютий 2022 року до 10.03.2022;

- за березень 2022 року до 10.04.2022;

- за квітень 2022 року до 10.05.2022;

- за травень 2022 року до 10.06.2022;

- за червень 2022 року до 10.07.2022;

- за липень 2022 року до 10.08.2022.

Зі змісту поданого ПАТ «Центренерго» в особі відокремленого підрозділу Трипільської теплової електростанції ПАТ «Центренерго» позову слідує, що його предметом є, зокрема, вимоги про стягнення заборгованості по оплаті власнику компенсації витрат на утримання визначеної окремим розрахунком частини майнового комплексу та нарахованих на неї інфляційних втрат, 3 % річних та пені, а підставами таких вимог, визначено обставини порушення відповідачем умов договору щодо внесення компенсаційних платежів як до моменту розірвання орендодавцем такого договору на підставі листа від 13.07.2022, так і після відповідного припинення договору.

Як слідує з наявних в матеріалах справи листів № 42-1599 від 02.06.2022 та № 42-1981 від 07.07.2022, позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою негайно погасити заборгованість за договором та повідомляв останнього про те, що у разі несплати, позивач буде вимушений розірвати договір.

Поряд з тим, відповідач листом № 42-2112 від 13.07.2023 просив позивача розірвати договір на підставі п. 10.1.1 з 13.07.2022.

Листом № 42-2112 від 14.07.2022 позивач повідомив відповідача про згоду на розірвання договору, зазначив, що заборгованість відповідача за договором станом на дату розірвання договору становить 606 431, 60 грн та наголосив останньому на тому, що розірвання договору не звільняє відповідача від виконання зобов`язань, в тому числі щодо сплати вартості послуг за договором.

Приписами ч. 1, 3 ст. 651 ЦК України унормовано, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

За змістом наведених норм матеріального права, розірвання договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього, при цьому повноваження сторони на одностороннє розірвання договору можуть бути встановлені законом або безпосередньо у договорі та можуть як ставитись в залежність від вчинення/невчинення сторонами договору певних дій, так і без будь-яких додаткових умов (безумовне право сторони на відмову від договору).

Так, у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору», яка охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору, а у спеціальних нормах ЦК України використовується формулювання «відмова від договору».

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач і відповідач, шляхом обміну листами, реалізували передбачене пунктом 10.1.1 договору безумовне право на вчинення правочину з розірвання такого договору, а тому суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність обставин припинення договору оренди з 13.07.2023.

Частинами 1, 4 ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами частини першої якої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12.

Оскільки сторони п. 9.2 договору погодили те, що закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від обов`язку виконати зобов`язання, які виникли під час дії цього договору, суд дійшов висновку, що обставини розірвання сторонами договору не звільняють відповідача від обов`язку здійснити платежі за компенсацію витрат на утримання майнового комплексу за спірний період.

Поряд з тим, судом встановлено, що після розірвання договору відповідачем здійснено часткові оплати, а саме: 26.10.2022 на суму 46 926, 25 грн; 27.10.2022 на суму 200 000, 00 грн; 29.11.2022 на суму 200 000, 00 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи виписками, внаслідок чого заборгованість відповідача за договором на момент подання позовної заяви склала 159 505, 35 грн, що підтверджене відповідачем, отже сума компенсації витрат на утримання визначеної частини майнового комплексу є обґрунтованою та підтвердженою матеріалами справи.

Поряд з тим після того як позивач звернувся до суду з позовом у цій справі 21.03.2023, відповідач здійснив повну оплату заборгованості 15.06.2023 у розмірі 159 505, 35 грн, на підтвердження чого надав відповідне платіжне доручення.

За таких обставин, враховуючи оплату відповідачем суми основного боргу у розмірі 159 505, 35 грн після звернення позивача з позовом до суду, суд закрив провадження у справі № 910/4346/23 в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 159 505, 35 грн, у зв`язку з відсутністю предмету спору між сторонами.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань за договором, з урахуванням пояснень позивача щодо нарахування інфляційних втрат, останній просить суд стягнути з ПП «Флемос», зокрема, 88 727,62 грн.

Водночас, позивачем надано додаткові пояснення щодо нарахування ним інфляційних втрат, зазначивши, що за кожний наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць, який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, і від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).

Індекс інфляції за кожний наступний місяць під час дії договору розраховувався як борг з інфляційною складовою за попередній місяць плюс борг за поточний місяць. Після закінчення строку дії договору 13.07.2022 за серпень 2022 року, вересень 2022 року, жовтень 2022 року індекс інфляції нараховувався з однієї суми. В подальшому при розрахунку суми інфляційних нарахувань тричі зменшувалася сума боргу за листопад 2022 на 46 926, 25 грн, враховуючи часткову оплату відповідачем 26.10.2022 та 27.10.2022, враховуючи часткову оплату на суму 200 000, 00 грн, за грудень 2022 року, враховуючи часткову оплату 29.11.2022 на суму 200 000, 00 грн.

Поряд з тим, позивач звернув увагу суду на те, що при нарахуванні індексу інфляції за листопад 2022 в розрахунках до позовної заяви була допущена граматична помилка, а саме не врахована оплата відповідача на суму 200 000, 00 грн від 27.10.2022, а тому, враховуючи наданий позивачем перерахунок за листопад 2022 року та грудень 2022 року, правильний розмір інфляційних втрат становить 85 716, 43 грн.

Враховуючи викладене, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань за договором, з урахуванням пояснень позивача щодо нарахування інфляційних втрат, останній просить суд стягнути з ПП «Флемос»: 85 716, 43 грн інфляційних втрат нарахованих з березня 2022 по січень 2023:

- за лютий 2022 року на суму боргу 111 901, 07 грн;

- за березень 2022 року на суму боргу 228 837, 69 грн;

- за квітень 2022 року на суму боргу 347 832, 73 грн;

- за травень 2022 року на суму боргу 469 125, 28 грн;

- за червень 2022 року на суму боргу 595 569, 23 грн;

- за липень 2022 року на суму боргу 646 664, 46 грн;

- за серпень, вересень, жовтень 2022 року на суму боргу 653 777, 80 грн;

- за листопад 2022 року на суму боргу 440 194, 22 грн;

- за грудень 2022 року на суму боргу 243 275, 58 грн.

Поряд з тим, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань за договором, позивач просить суд стягнути з ПП «Флемос»: 10 174, 69 грн 3% річних нарахованих за період з 11.03.2022 по 22.02.2023:

за період з 11.03.2022 по 10.04.2022 на суму боргу 111 901, 07 грн;

за період з 11.04.2022 по 10.05.2022 на суму боргу 223 802, 14 грн;

за період з 11.05.2022 по 10.06.2022 на суму боргу 335 703, 21 грн;

за період з 11.06.2022 по 10.07.2022 на суму боргу 447 604, 28 грн;

за період з 11.07.2022 по 10.08.2022 на суму боргу 559 505, 35 грн;

за період з 11.08.2022 по 25.10.2022 на суму боргу 606 431, 60 грн;

за період з 26.10.2022 по 26.10.2022 на суму боргу 559 505, 35 грн;

за період з 27.10.2022 по 29.11.2022 на суму боргу 359 505, 35 грн;

за період з 30.11.2022 по 22.02.2023 на суму боргу 159 505, 35 грн.

Згідно з ст. 610, 612, 625 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 922/175/18.

Оскільки арифметично правильний розмір інфляційних втрат та 3 % річних, перерахований судом в межах заявлених позивачем періодів, визначених з урахуванням умов договору, законодавчих приписів, часткових оплат та встановлених судом обставин, складає 81 252, 10 грн інфляційних втрат та 10 116, 52 грн 3 % річних, вимога позивача про стягнення з відповідача 88 727, 62 грн інфляційних втрат та 10 174, 69 грн 3 % річних підлягає частковому задоволенню у розмірі 81 252, 10 грн інфляційних втрат та 10 116, 52 грн 3 % річних відповідно.

До того ж, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань за договором, позивач просить суд стягнути з ПП «Флемос» 82 896, 30 грн пені, нарахованої:

за період з 11.03.2022 по 02.06.2022 на суму боргу 111 901, 07 грн;

за період з 03.06.2022 по 11.09.2022 на суму боргу 111 901, 07 грн;

за період з 11.04.2022 по 02.06.2022 на суму боргу 111 901, 07 грн;

за період з 03.06.2022 по 11.09.2022 на суму боргу 111 901, 07 грн;

за період з 11.05.2022 по 02.06.2022 на суму боргу 111 901, 07 грн;

за період з 03.06.2022 по 11.09.2022 на суму боргу 111 901, 07 грн;

за період з 11.06.2022 по 11.09.2022 на суму боргу 111 901, 07 грн;

за період з 11.07.2022 по 11.09.2022 на суму боргу 111 901, 07 грн;

за період з 11.08.2022 по 11.09.2022 на суму боргу 46 926, 25 грн.

Відповідно до 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу України встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

Згідно з ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до п. 4.5, 5.1, 10.3 договору, за несвоєчасну компенсацію витрат власника на утримання МК користувач сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Належне виконання сторонами зобов`язань за цим договором забезпечується, зокрема, застосуванням майнової відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань у формі неустойки (пені).

Припинення дії договору внаслідок розірвання або закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення ,яке мало місце під час дії цього договору.

Враховуючи, що позивачем доведено належними та допустимими доказами, що відповідачем неналежно виконано зобов`язання за договором про компенсацію витрат на утримання майнового комплексу № 21/1/2 від 19.11.2021 з оплати витрат на утримання майнового комплексу та те, що вказане зобов`язання виникло у відповідача під час дії договору, а також положення п. 10.3 договору, суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування до відповідача передбаченої договором відповідальності у вигляді пені за несвоєчасну компенсацію витрат власника на утримання МК, оскільки остання спрямована передусім на компенсацію позивачу майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку відповідача.

Оскільки арифметично правильний розмір пені, перерахований судом в межах заявлених позивачем періодів, визначених з урахуванням умов договору, законодавчих приписів та встановлених судом обставин складає 82 069, 03 грн, вимога позивача про стягнення з відповідача 82 896, 30 грн пені підлягає частковому задоволенню у розмірі 82 069, 03 грн.

Посилання ж відповідача на лист Торгово-промислової палати України як на підставу несвоєчасного виконання зобов`язання за договором та засвідчення форс-мажорних обставин судом визнаються неспроможними, позаяк форс-мажорні обставини, що згідно ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України» мають бути підтверджені сертифікатом Торгово-промислової палати, не звільняють особу від виконання зобов`язання за договором, як і не звільняє від такого обов`язку відсутність у боржника коштів та/або скрутне фінансове становище боржника.

Так, суд звертає увагу відповідача на те, що:

- неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили відповідно до вимог законодавства є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, тобто можливе звільнення від відповідальності за невиконання, а не від виконання в цілому;

- форс-мажор не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань, відтак в будь-якому випадку сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи, а кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

Поряд з тим відповідачем було подано клопотання про зменшення розміру пені до 17 996, 14 грн на підставі ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналіз приписів статей 551 ЦК України та 233 ГК України свідчить, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 914/1517/18.

Поряд з тим, зменшення (за клопотанням сторони) заявленої пені, яка нараховується за неналежне виконання стороною свої зобов`язань, кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно з приписами статті 74 Господарського процесуального кодексу України, статті 233 Господарського процесуального кодексу України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів.

Аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Отже, питання про зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Однак відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів існування виняткових обставин, за наявності яких можливе зменшення розміру пені, тоді як посилання відповідача на те, що сукупний розмір пені, 3 % річних та інфляційних втрат перевищує суму боргу свідчить про звільнення відповідача від відповідальності за порушення грошового зобов`язання, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення розміру пені і штрафу, у зв`язку з чим відповідне клопотання відповідача задоволенню не підлягає.

Щодо доводів відповідача про закінчення строку скороченої позовної давності в один рік, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 253, ч. 1, 5 ст. 254, 256, п. 1 ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язують його початок.

Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, якщо господарська санкція нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її застосування обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права, та окремо за кожний день прострочення, а право на подання позову про стягнення такої санкції виникає щодня на відповідну суму.

Враховуючи наведені вище норми закону, а також передбачені договором строки розрахунків та встановлений судом момент виникнення у відповідача обов`язку по оплаті послуг, суд дійшов висновку, що про обставини порушення відповідачем грошового зобов`язання по оплаті послуг за договором позивач мав змогу дізнатися з моменту прострочення боржником виконання відповідних зобов`язань, а тому річний строк позовної давності на звернення до суду з вимогою про стягнення пені, з першого дня нарахування вказаної санкції, зокрема, на заборгованість за лютий 2022 рік почався 11.03.2022 та відповідно сплив 12.03.2023.

Водночас, як слідує з відмітки органу поштового зв`язку на конверті, у якому надійшла позовна заява, позивач звернувся до суду з позовом у цій справі, зокрема з вимогами про стягнення з відповідача пені 18.03.2023.

Поряд з тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» , який набрав чинності 02.04.2020, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України був доповнений, зокрема пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України. Станом на дату розгляду вказаної справи в суді першої інстанції розпорядженням Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 № 338-р, зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України № 1423 від 23.12.2022, з урахуванням поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, режим надзвичайної ситуації продовжено до 30 квітня 2023 року.

17.03.2022 набув чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів щодо дії норм на період дії воєнного стану, яким було внесені зміни до Цивільного кодексу України, а саме розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено п. 19 «У період дії воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст.ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу продовжуються на строк його дії».

Вказане свідчить, що законодавцем з метою забезпечення визначеного Конституцією України права на доступ до суду передбачено продовження на період дії установленого на території України карантину та воєнного стану строків, протягом яких особа може реалізувати своє право на звернення до суду з метою захисту своїх прав та інтересів.

Отже, з огляду на вказані приписи норм права та встановлені обставини, суд дійшов висновку, що позовну давність щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, не пропущено.

Судовий збір, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладається судом на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. 233, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

1. Задовольнити позовні вимоги частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства «Флемос» (03150, м. Київ, вул. Фізкультури, буд. 30-В, ідентифікаційний код 35443265) на користь Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (08711, Київська обл., Обухівський р-н, смт Козин, вул. Рудиківська, буд. 49, ідентифікаційний код 22927045) в особі відокремленого підрозділу Трипільської теплової електростанції Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (08720, Київська обл., Обухівський р-н, смт Козин, вул. Промислова, буд. 1, ідентифікаційний код 00131334):

- 82 069 (вісімдесят дві тисячі шістдесят дев`ять) грн 03 коп. пені;

- 10 116 (десять тисяч сто шістнадцять) грн 52 коп. 3 % річних;

- 81 252 (вісімдесят одну тисячу двісті п`ятдесят дві) грн 10 коп. інфляційних втрат;

- 2 601 (дві тисячі шістсот одну) грн 56 коп. судового збору.

3. Відмовити в задоволенні решти позовних вимог.

4. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку статті 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене у апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду в порядку та строки, визначені статтями 254, 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 05.07.2023.

Суддя П.В.Горбасенко