ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" липня 2023 р. Справа№ 911/495/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

без повідомлення учасників справи

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Колабріс Ко" на рішення Господарського суду Київської області від 03.05.2023

у справі №911/495/23 (суддя - Антонова В.М.)

за позовом Приватного підприємства "Ліком"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Колабріс Ко"

про стягнення заборгованості.

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року Приватне підприємство "Ліком" звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Колабріс Ко" про стягнення заборгованості у загальному розмірі 446856,20 грн, з яких: 354792,66 грн - основний борг, 73089,48 грн - пеня, 4385,41 грн - відсотки за користування чужими коштами та 14588,65 грн - інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором поставки №141/918 від 01.08.2022 в частині здійснення повної та своєчасної оплати за поставлений товар, внаслідок чого у Товариства з обмеженою відповідальністю "Колабріс Ко" утворилася спірна заборгованість.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 27.02.2023 відкрито провадження у справі №911/495/23 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

17.03.2023 представником позивача була подана заява про зменшення позовних вимог, в якій зазначено, що відповідачем було сплачено частину основного боргу в сумі 295000,00 грн, у зв`язку з чим Приватне підприємство "Ліком" просило суд стягнути з відповідача заборгованість у загальному розмірі 155731,31 грн, з яких: 59792,66 грн - основний борг, 78428,16 грн - пеня, 4705,70 грн - відсотки за користування чужими коштами та 12804,79 грн - інфляційні втрати.

Вказану заяву прийнято судом до розгляду.

Рішенням Господарського суду Київської області від 03.05.2023 у справі №911/495/23 позов Приватного підприємства "Ліком" задоволено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Колабріс Ко" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, згідно якої просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що місцевим господарським судом під час ухвалення оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

В обґрунтування доводів скарги апелянт відмічає, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права визнав доведеним обставину укладення договору поставки №141/918 від 01.08.2022 між сторонами, не взявши до уваги аргументи відповідача стосовно здійснення оплати товару, що був поставлений саме за договором №918 від 22.08.2022, а не за договором поставки №141 від 01.08.2022 або ж договором поставки №141/918 від 01.08.2022.

Таким чином скаржник стверджує, що між позивачем та відповідачем не укладався договір поставки №141/918 від 01.08.2022, позивач не здійснював поставку товару за вказаним договором, тоді як відповідач оплачував поставлений товар за договором №918 від 22.08.2022, що вказує на відсутність будь-яких зобов`язань за договором поставки №141/918 від 01.08.2022.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 23.05.2023 апеляційну скаргу у справі №911/495/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Буравльов С.І., Андрієнко В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.05.2023 відкрито апеляційне провадження у справі №911/495/23, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання), а також встановлено позивачу строк на подання відзиву на апеляційну скаргу.

15.06.2023 до суду від Приватного підприємства "Ліком" надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно якого позивач заперечує проти доводів скарги відповідача, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Зокрема, позивач зауважує, що договір поставки №141/918 від 01.08.2022 та специфікація №1 до договору підписані обома сторонами та скріплені печатками, тоді як відповідачем не оспорюється факт отримання товару від позивача.

Також позивач вказує на те, що окремим доказом укладення між сторонами саме договору поставки №141/918 від 01.08.2022, а не кількох окремих договорів поставки є долучений до матеріалів справи договір зарахування зустрічних однорідних вимог від 13.10.2022 на підставі якого були частково припинені зобов`язання, що виникли з договору поставки №141/918 від 01.08.2022 в сумі 155366,70 грн.

За змістом ч. 3 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 ГПК України унормовано, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки сторони письмово висловили свою правову позицію з даного спору, клопотань про розгляд апеляційної скарги з повідомленням (викликом) учасників справи не заявлялось, а необхідності призначення справи до розгляду у відкритому засіданні судом не встановлено, ця постанова Північного апеляційного господарського суду прийнята за результатами дослідження наявних в матеріалах справи документів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, з огляду на викладені скаржником доводи та вимоги апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим господарським судом, 01.08.2022 між Приватним підприємством "Ліком" як постачальником, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Колабріс Ко", як покупцем, був укладений договір поставки №141/918, згідно п. 1.1 якого постачальник зобов`язується систематично доставляти та передавати на умовах та в строки, узгоджені сторонами в замовленнях покупця та (або) графіку поставок (додаток №3 до цього договору) (з урахуванням п. 2.15 договору), непродовольчу продукцію у власність покупця, а покупець зобов`язується приймати товар у власність та оплачувати його на умовах цього договору.

Згідно з п. 1.2 договору за цим договором найменування товару, його асортимент та ціна визначається специфікацією (додаток №1 до договору), що є його невід`ємною частиною.

Відповідно до п. 1.6 договору поставки право власності на товар переходить до покупця з моменту підписання уповноваженими представниками сторін товарної (товарно-транспортної або видаткової) накладної, яка засвідчує факт передачі товару постачальником та його отримання покупцем. Дата підписання сторонами видаткової накладної є датою прийому-передачі товару покупцю.

Поставка товару покупцю здійснюється окремими партіями силами (транспортом) та за рахунок постачальника на умовах DDP у відповідності до вимог Міжнародних правил щодо тлумачення термінів "Інкотермс" (в редакції 2010 року) та на підставі прийнятих постачальником до виконання замовлень покупця (п. 2.1 договору).

Ціна на товар встановлюється в гривнях та базується (визначається) на підставі специфікацій (додаток №1 до договору). До змісту специфікації повинно входити наступне: найменування товару, його асортимент (номенклатура) та ціна на товар. Специфікація є невід`ємною частиною цього договору. Дата підписання специфікації покупцем є датою узгодження цін (п. 5.1 договору).

Згідно з п. 5.4 договору, в редакції додаткової угоди №1 від 01.08.2022, оплата за товар здійснюється протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з моменту приймання-передачі товару та підписання накладної про прийняття товару.

Згідно з п. п. 9.1 - 9.3 договору цей договір вважається укладеним та набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін та діє до 31.12.2022 року.

Якщо за 20 календарних днів до закінчення строку дії цього договору жодна з сторін не попередить письмово про свій намір розірвати або припинити дію цього договору, цей договір вважається пролонгованим на кожний календарний рік на тих же самих умовах.

Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору.

Відповідно до п. 12.10 договору, між позивачем та відповідачем було підписано додатки до договору, а саме: додаток №1 до договору поставки №141 від 01.08.2022 "Специфікація №1", додаток №2 до договору поставки №141 від 01.08.2022 "Картка постачальника" та додаток №3 до договору поставки №141 від 01.08.2022 "Графік поставок".

01.08.2022 сторони підписали протокол узгодження розбіжностей до договору поставки №141 від "01" серпня 2022, в якому узгодили між собою всі розбіжності, що виникли між сторонами на стадії укладення договору.

Згідно специфікації №1 поставщик має поставити покупцю наступний товар:

- «Мяу» повнораціонний консервований корм для дорослих котів «з телятиною в ніжному соусі»;

- «Мяу» повнораціонний консервований корм для дорослих котів «з кроликом в ніжному соусі»;

- «Мяу» повнораціонний консервований корм для дорослих котів «з індичкою в ніжному соусі»;

- «Мяу» повнораціонний консервований корм для дорослих котів «з печінкою в ніжному соусі»;

- «Мяу» повнораціонний консервований корм для дорослих котів «з куркою в ніжному соусі»;

- «Мяу» повнораціонний консервований корм для дорослих котів «з рибою в ніжному соусі»;

- CLAB 4 PAWS Преміум «з куркою в соусі» повнораціонний консервований корм для дорослих котів;

- CLAB 4 PAWS Преміум «з лососем у желе» повнораціонний консервований корм для дорослих котів;

- CLAB 4 PAWS Преміум «з телятиною в соусі» повнораціонний консервований корм для дорослих котів;

- CLAB 4 PAWS Преміум «з кроликом у желе» повнораціонний консервований корм для дорослих котів.

На виконання умов договору позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 1264623,36 грн, що підтверджується наступним:

- видатковою накладною №Лк-0092497 від 30.08.2022 на суму 127535,04 грн (товарно-транспортна накладна Лк-0092497) та видатковою накладною №Лк-0092496 від 30.08.2022 на суму 187920,00 грн (товарно-транспортна накладна Лк-0092496);

- видатковою накладною №Лк-0096469 від 07.09.2022 на суму 48358,08 грн (товарно-транспортна накладна Лк-0096469) та видатковою накладною №Лк-0096426 від 07.09.2022 на суму 126783,36 грн (товарно-транспортна накладна Лк-0096426);

- видатковою накладною №Лк-0101012 від 14.09.2022 на суму 71622,24 грн (товарно-транспортна накладна №Лк-0101012) та видатковою накладною №Лк-0100940 від 14.09.2022 на суму 253412,16 грн. (товарно-транспортна накладна Лк-0100940).

- видатковою накладною №Лк-0113759 від 05.10.2022 на суму 61246,56 грн (товарно-транспортною накладною Лк-0113759) та видатковою накладною №Лк-0113723 від 05.10.2022 на суму 246869,28 грн (товарно-транспортна накладна Лк-0113723);

- видатковою накладною №Лк-0118276 від 13.10.2022 на суму 48200,64 грн (товарно-транспортна накладна Лк-0118276) та видатковою накладною №Лк-0118251 від 13.10.2022 на суму 9267600 грн (товарно-транспортна накладна Лк-0118251).

Разом з тим поставлений товар відповідач оплатив лише частково на суму 754464,00 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками.

13.10.2022 між позивачем та відповідачем укладений договір про зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідно до п. 1 якого на підставі ст. 601 Цивільного кодексу України, ст. 203 Господарського кодексу України сторони дійшли взаємної згоди про часткове припинення зобов`язань відповідача перед позивачем в сумі 155366,70 грн, що виникли з договору поставки №141/918 від 01.08.2022 та припинення зобов`язань позивача перед відповідачем в сумі 155366,70 грн, які виникли по договору комплексних послуг №831 від 01.08.2022, шляхом зарахування зустрічної однорідної вимоги.

13.12.2022 позивач направив відповідачу претензію та акт звірки взаєморозрахунків, згідно яких просив сплатити заборгованість за договором №141/918 від 01.08.2022 у розмірі 394792,66 грн.

У відповідь на вказану претензію відповідач листом №3 від 11.01.2023 повідомив позивача, що заявлені в претензії вимоги не підлягають розгляду, оскільки, на думку відповідача, претензія не містить нормативного обґрунтування заявлених вимог, не направлена належним чином, не містить оригіналів або копій документів, що підтверджують вимоги.

16.01.2023 позивач направив відповідачу повторну претензію від 12.01.2023 згідно якої повідомив, що станом на 12.01.2023 відповідачем сплачено борг у розмірі 40000,00 грн та просив сплатити залишок у розмірі 354792,66 грн. Дана претензія залишена без належного реагування зі сторони відповідача.

Враховуючи неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки №141/918 від 01.08.2022, Приватне підприємство "Ліком" звернулося з даним позовом до суду та просило стягнути з відповідача 354792,66 грн основного боргу за договором.

Окрім цього, враховуючи несвоєчасне виконання відповідачем грошових зобов`язань, позивач просив суд стягнути з відповідача також 73089,48 грн пені, 3% річних у розмірі 4385,41 грн та 14588,65 грн інфляційних втрат.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач стверджував, що між сторонами існують договірні відносини, проте на підставі підписаної специфікації за №918 від 22.08.2022, яка на думку відповідача, є договором поставки №918 від 22.08.2022 і на виконання якого позивачем здійснювалась поставка товарів, а відповідачем проводились оплати. Також відповідач вказав на недоведеність позивачем факту здійснення поставки товару саме за договором №141/918 від 01.08.2022.

Поряд з цим, після звернення позивача до суду з даним позовом відповідачем було частково сплачено заборгованість за договором поставки №141/918 від 01.08.2022 на суму 295000,00 грн, з огляду на що позивачем була подана заява про зменшення позовних вимог, згідно якої Приватне підприємство "Ліком" просило суд стягнути з відповідача заборгованість у загальному розмірі 155731,31 грн, з яких: 59792,66 грн - основний борг, 78428,16 грн - пеня, 4705,70 грн - відсотки за користування чужими коштами та 12804,79 грн - інфляційні втрати.

Господарський суд Київської області встановивши факт порушення відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Мотивуючи вказане рішення суд відмітив, що матеріали справи містять належні докази укладення між сторонами договору поставки №141/918 від 01.08.2022 та здійснення поставки товару за вказаним договором. Поряд з цим матеріали справи не містять доказів існування окремого договору поставки №918 від 22.08.2022 та доказів того, що поставка здійснювалася за таким договором, а не на виконання спірного договору.

З наведеними висновками місцевого господарського суду погоджується і колегія суддів та вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Укладений між позивачем та відповідачем договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 ЦК України.

Вказаний договір є підставою для виникнення в його сторін прав та обов`язків: майново-господарських зобов`язань згідно ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України (далі - ГК України), ст. 11, 202, 509 ЦК України, та згідно ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 692 ЦК України унормовано, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, на виконання умов договору позивач здійснив поставку товару загалом на суму 1264623,36 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними. Проте, відповідач не виконав свій обов`язок щодо оплати вартості поставленого позивачем товару на суму 59792,66 грн.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що вищенаведені видаткові накладні підписані представниками обох сторін та скріплені печатками, жодних заперечень щодо кількості, асортименту, якості товару не містять. Також у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про наявність зауважень чи заперечень відповідача відносно поставленої продукції.

Відтак, підписання покупцем накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", фіксують факт здійснення господарських операцій і є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України, та умов договору (п. 5.4 ), строк оплати поставленого позивачем товару є таким, що настав.

Апелянт заперечує проти таких доводів та стверджує, що ним не укладалось спірного договору поставки №141/918 від 01.08.2022, тоді як між сторонами укладено договорів поставки №141 від 01.08.2022 та договір поставки №918 від 22.08.2022. При цьому оплата за поставлений товар здійснена саме за договором поставки №918 від 22.08.2022, що вказує на відсутність підстав для стягнення заборгованості за договором, який не укладався зі сторони відповідача.

Суд апеляційної інстанції вважає безпідставними дані твердження скаржника та зауважує, що до відзиву на позовну заяву відповідачем долучено специфікацію №1 до договору поставки №141, з якої слідує, що за вказаним договором позивач мав поставити відповідачу товар, що є відмінним від товару зазначеного в специфікації відображеній вище по тексту, зокрема, наступні товари: Нескафе голд; какао; каша Несвіта; Лайон; майонез; кетчуп; гірчиця; корм для котів Фріскіс; корм для котів Фелікс Фантастик. Поряд з цим у відзиві на позовну заяву відповідач повідомив, що 22.08.2022 між сторонами підписано специфікацію №1 до договору поставки №141 від 01.08.2022, згідно якої позивач мав поставити товар - консервований корм для дорослих котів (товар зазначений вище по тексту в специфікації №1 до договору - консервований корм для дорослих котів «Мяу» та CLAB 4 PAWS). Також, за повідомленнями відповідача, домовленості між позивачем та відповідачем, що була оформлена вищезазначеною специфікацією №1 відповідач присвоїв назву «договір №918 від 22.08.2022».

В свою чергу позивач зауважив, що згідно з обліковими даними позивача договору поставки, укладеному 01.08.2022 між сторонами, було присвоєно номер 141. Однак відповідач за власною обліковою системою присвоїв йому номер 918, про що повідомив позивача. Саме тому номер договору поставки від 01.08.2022 зазначено через дріб "141/918".

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що відповідачу було поставлено товар згідно договору №141/918 від 01.08.2022, тоді як з огляду на пояснення сторін, зазначення в видаткових накладних та призначеннях платежу договору поставки «№141/918 від 22.08.2022» не свідчить про те, що специфікація №1 від 22.08.2022 є самостійним договором поставки «№918», оскільки відповідно до п. 1.2. договору поставки від 01.08.2022 найменування товару, його асортимент та ціна визначається специфікацією (додаток №1 до цього договору), що є невід`ємною частиною договору. Окрім того, як вірно зазначив суд першої інстанції, відповідачем не було надано суду іншого договору ніж той, що міститься у матеріалах справи, а тому такі доводи відхиляються судом.

Одночасно дослідивши умови спірного договору, надані сторонами специфікації, а також видаткові накладні на поставку товару, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачу було поставлено товар саме за договором поставки №141/918 від 01.08.2022, а не як стверджує відповідач, за договором поставки №918 від 01.08.2022, позаяк відповідач самостійно присвоїв специфікації №1 щодо поставки корму для дорослих котів «Мяу» та CLAB 4 PAWS назву «договір №918 від 22.08.2022».

Також суд звертає увагу, що окремим доказом укладення між сторонами договору поставки №141/918 від 01.08.2022 є долучений позивачем до матеріалів справи договір про зарахування зустрічних однорідних вимог від 13.10.2022 укладений між Приватним підприємством "Ліком" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Колабріс Ко", відповідно п. 1 якого, на підставі ст. 601 ЦК України та ст. 203 ГК України, сторони, зокрема, дійшли взаємної згоди про часткове припинення зобов`язань, що виникли з договору поставки №141/918 від 01.08.2022 у сумі 155366,70 грн. Зазначена обставина була врахована позивачем при визначенні розміру заборгованості, заявленої до стягнення по даній справі та не заперечується відповідачем.

Частиною 1 статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Положеннями п. п. 3, 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України закріплено принципи свободи договору, справедливості, добросовісності та розумності.

Зміст принципу справедливості, добросовісності і розумності полягає в тому, що норми законів, умови договорів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають відповідати загальновизнаним вимогами цивільного обороту, вимогам справедливості, добросовісності та розумності, що практично виражається у встановленні нормами цивільного законодавства рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права з дотриманням прав і інтересів інших осіб.

Суд звертає увагу, що кожна сторона у відповідних правовідносинах має поводити себе добросовісно, обачливо й розумно, об`єктивно оцінювати ситуацію, що випливає зі ст. 3 ЦК України.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово посилався на принцип римського права venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), який базується ще на римській максимі "ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці" (постанови Верховного Суду у справах №910/19179/17, №914/2622/16, №914/3593/15, №237/142/16-ц, №911/205/18).

Північний апеляційний господарський суд констатує, що обставини справи свідчить, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Колабріс Ко" самостійно присвоївши специфікації №1 до договору №141/918 від 01.08.2022 назву «договір №918 від 22.08.2022» та здійснюючи оплату за отриманий згідно спірного договору товар (в тому числі і під час розгляду справи судом першої інстанції) при цьому заперечуючи проти укладення договору №141/918 від 01.08.2022 діє недобросовісно та з порушенням меж здійснення цивільних прав, встановлених ст. 13 ЦК України, що не відповідає ані конституційним принципам, ані загальним принципам права, встановленим ст. 3 ЦК України.

Враховуючи обставини даного спору та поведінку відповідача, який займає взаємовиключні позиції з метою невиконання зобов`язань за договором, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для стягнення з відповідача основної заборгованості за договором поставки №141/918 від 01.08.2022 у розмірі 59792,66 грн.

При цьому в ході апеляційного перегляду оскаржуваного рішення колегія суддів звертається до категорії стандарту доказування та відзначає, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).

Дослідивши всі матеріали справи в їх сукупності суд апеляційної інстанції вважає, що надані позивачем докази, в підтвердження позовних вимог, є більш вірогідними ніж доводи надані відповідачем в їх спростування.

Отже, твердження скаржника щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, у зв`язку з визнанням доведеною обставину укладення договору поставки №141/918 від 01.08.2022 між сторонами, не знайшли свого підтвердження та спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 78428,16 грн пені, 4705,70 грн 3% річних та 12804,79 грн інфляційних втрат, колегія суддів зауважує слідуюче.

В силу положень ст. ст. 525, 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з приписами ст. ст. 216 - 218 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Пунктом 8.4. договору поставки передбачено, що за порушення строків оплати, передбачених цим договором, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожен день прострочення, яка діяла на момент прострочення платежу.

Відповідно до розрахунку позивача стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю "Колабріс Ко" підлягає пеня в загальному розмірі 78428,16 грн за період з 22.09.2022 по 06.03.2023, виходячи з вартості неоплаченого товару на підставі наведених видаткових накладних.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок штрафних санкцій в межах визначеного періоду, апеляційний суд встановив, що він є арифметично вірним, а тому, враховуючи, що право на стягнення штрафу передбачено умовами договору, тоді як судом встановлено факти прострочення відповідачем поставки товару, вимога позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 78428,16 грн обґрунтовано задоволена судом першої інстанції.

Нормами ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням зокрема 3 % річних в порядку ст. 625 ЦК України, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Північний апеляційний господарський суд здійснивши арифметичну перевірку наданого позивачем розрахунку заявленої до стягнення суми 3% річних у розмірі 4705,70 грн та інфляційних втрат у розмірі 12804,79 грн, з урахуванням встановлених у справі обставин (зокрема, факт поставки позивачем відповідачу товару та факт порушення відповідачем зобов`язань в частині своєчасної оплати отриманого товару), погоджується з місцевим господарським судом про обґрунтованість заявлених позивачем вимог та вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача зазначених сум 3% річних та інфляційних втрат.

Поряд з цим, колегія суддів зауважує, що відповідач не надав ані контррозрахунку проти заявлених до стягнення з нього сум пені, інфляційних втрат та 3% річних, ані будь-яких заперечень щодо невірності їх нарахування тощо.

Таким чином, аргументи апеляційної скарги відповідача не спростовують правомірності висновків місцевого господарського суду щодо встановлених обставин справи.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 03.05.2023 у справі №911/495/23 прийнято з повним та усебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Колабріс Ко" не підлягає задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги та відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Згідно з ч. 5 ст. 12 ГПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як передбачено ч. 3 ст. 287 ГПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 даної статті.

Вказана справа є малозначною, а тому прийнята постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1 Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Колабріс Ко" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 03.05.2023 у справі №911/495/23 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Колабріс Ко".

5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов