ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2023 Справа № 914/635/23

Господарський суд Львівської області у складі судді Петрашка М.М. розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сота Україна"

до відповідача Приватного акціонерного товариства "Львівський локомотиворемонтний завод"

про стягнення 2500208,22 грн

за участю представників:

від позивача Кальчев Л.В.

від відповідача не з`явився

Суть спору: Позовні вимоги заявлено Товариством з обмеженою відповідальністю "Сота Україна" до відповідача Приватного акціонерного товариства "Львівський локомотиворемонтний завод" про стягнення 2500208,22 грн, з яких 2400000,00 грн основний борг, 72328,77 грн пеня, 19200,00 грн інфляційні втрати та 8679,45 грн 3 % річних. При ухваленні рішення суду позивач у позовній заяві просив урахувати положення частини 10 статті 238 ГПК України.

Хід розгляду справи викладено в ухвалах суду та відображено в протоколах судового засідання.

Представник позивача в судовому засіданні 22.06.2023 позовні вимоги підтримав повністю, позов просив задовольнити з підстав, що наведені у позовній заяві та у відповіді на відзив.

Представник відповідача в судовому засідання 22.06.2023 не з`явився, однак подав клопотання про розгляд справи без його участі.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши представників сторін, суд встановив таке.

06.07.2022 між Приватним акціонерним товариством "Львівський локомотиворемонтний завод" (замовник) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Сота Україна" (постачальник) укладено договір поставки №ВЗК-124/22, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити (передати) у власність замовника, а замовник прийняти та оплатити товар, найменування, марка й кількість якого вказується в специфікації №1, яка є невід`ємного частиною договору, на умовах, що викладені у цьому договорі.

Пунктом 2.8. договору передбачено, що приймання товару за кількістю здійснюється на підставі документів, шо підтверджують передачу товарів (видаткова накладна, акт, ТТН, тощо).

Згідно з пунктом 3.1. договору, загальна сума договору складає 7826400,00 грн, в т.ч. 20% ПДВ 1304400,00 грн.

Відповідно до пункту 4.1. договору, розрахунки за поставлений постачальником товар здійснюються наступним чином:

- 50% на умовах передоплати;

- 50% протягом 60 (шістдесяти) календарних днів з моменту поставки товару, при умові надання постачальником належно оформлених документів, що підтверджують передачу товару та його якість.

17.10.2022 між Приватним акціонерним товариством "Львівський локомотиворемонтний завод" (замовник) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Сота Україна" (постачальник) підписано додаткову угоду №1, відповідно до пункту 1.1. якої постачальник зобов`язується поставити (передати) у власність замовника, а замовник прийняти та оплатити товар, найменування, марка й кількість якого вказується в специфікації №2, яка є невід`ємного частиною договору, на умовах, що викладені у цьому договорі.

28.10.2022 позивач відповідно до видаткової накладної №625 поставив відповідачу товар на суму 2707200,00 грн, 02.11.2022 відповідно до видаткової накладної №635 - на суму 2707200,00 грн та 02.11.2022 - на суму 1353000,00 грн.

Як стверджує позивач у позовній заяві, у відповідача у зв`язку неналежним виконанням умов договору виникла заборгованість в розмірі 2400000,00 грн.

Відповідно до пункту 7.3. договору, у разі порушення строків оплати решти 50% по факту поставки товару, замовник сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості, за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

Отже відповідно до пункту 7.3. договору позивач нарахував відповідачу пеню в розмірі 72328,77 грн.

Крім того керуючись частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, позивач нарахував відповідачу 19200,00 грн інфляційних втрат та 8679,45 грн 3% річних.

Таким чином враховуючи наведене, позивач звернувся до Господарського суду Львівської області та просить стягнути з відповідача 2400000,00 грн основний борг, 72328,77 грн пеня, 19200,00 грн інфляційні втрати та 8679,45 грн 3 % річних.

Крім того позивач у прохальній частині позовної заяви просив врахувати частино 10 статті 238 ГПК України, відповідно до якої суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому Приватне акціонерне товариство "Львівський локомотиворемонтний завод" визнає взяті на себе зобов`язання та суму основного боргу, однак заперечує в частині нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних.

При цьому відповідач просить суд врахувати, що Торгово-промислова палата України листом від 28.02.2022 за №2024/02.0-7.1 засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) - військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою запровадження воєнного стану, та підтвердила, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору.

Як зазначив відповідач, в умовах військової агресії російської федерації проти України ПрАТ "ЛЛРЗ" не було спроможне виконати в повному обсязі свої зобов`язання за договором.

Враховуючи наведене, відповідач просить відмовити у задоволенні позову в частині нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних та витрат на правову допомогу, внаслідок необґрунтованості та безпідставності таких вимог.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши представника позивача, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити з таких підстав.

Згідно із частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Як передбачено статтею 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

За умовами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (стаття 712 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено судом, 06.07.2022 між Приватним акціонерним товариством "Львівський локомотиворемонтний завод" (замовник) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Сота Україна" (постачальник) укладено договір поставки №ВЗК-124/22, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити (передати) у власність замовника, а замовник прийняти та оплатити товар, найменування, марка й кількість якого вказується в специфікації №1, яка є невід`ємного частиною договору, на умовах, що викладені у цьому договорі.

Як також встановлено судом, 17.10.2022 між Приватним акціонерним товариством "Львівський локомотиворемонтний завод" (замовник) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Сота Україна" (постачальник) підписано додаткову угоду №1, відповідно до пункту 1.1. якої постачальник зобов`язується поставити (передати) у власність замовника, а замовник прийняти та оплатити товар, найменування, марка й кількість якого вказується в специфікації №2, яка є невід`ємного частиною договору, на умовах, що викладені у цьому договорі.

Факт поставки відповідачу товару підтверджується такими видатковими накладними: №625 від 28.10.2022 на суму 2707200,00 грн, №635 від 02.11.2022 на суму 2707200,00 грн та №636 від 02.11.2022 на суму 1353600,00 грн.

Як вбачається із матеріалів справи, заборгованість відповідача становить 2400000,00 грн. Докази сплати вказаної заборгованості в матеріалах справи відсутні.

У відповідності із статтею 193 Господарського кодексу України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності із статтею 193 Господарського кодексу України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно із статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За умовами статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності із статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок пені, інфляційних втрат та 3% річних, суд дійшов висновку, що їх нарахування здійснено позивачем вірно.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, враховуючи наведені норми законодавства та встановлені судом обставини, перевіривши розрахунок пені, інфляційних втрат та 3% річних, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення 2400000,00 грн основного боргу, 72328,77 грн пені, 19200,00 грн інфляційних втрати та 8679,45 грн 3 % річних, що разом становить 2500208,22 грн є обґрунтовані, підтверджуються матеріалами справи, не спростовані відповідачем, а тому підлягають задоволенню.

Як вже було зазначено судом, позивач у прохальній частині позовної заяви просить врахувати положення частини 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України.

Так, відповідно до частини 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

Як вбачається із розрахунку 3% річних, позивач здійснює їх нарахування включно по 14.02.2023. Отже враховуючи наведене, суд дійшов висновку зазначити в рішенні суду про нарахування 3% річних починаючи з 15.02.2023 до моменту виконання рішення з урахуванням приписів частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Щодо заперечень відповідача в частині нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних через форс-мажорні обставини, суд відхиляє такі з огляду на таке.

Як вже зазначалося судом, згідно зі статтями 526, 629 Цивільного кодексу України та статтею 193 Господарського кодексу України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов`язання не допускається; договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому відповідно до пункту 8.1. договору, сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладення договору та виникли поза волею сторін (аварія, катастрофа, стихійне лихо, епідемія, епізоотія, війна тощо).

Пунктами 8.2. та 8.3. договору передбачено, що сторона, що не може виконувати зобов`язання за цим договором унаслідок дії обставин непереборної сили, повинна не пізніше, ніж протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону у письмовій формі, з подальшим наданням доказів, що підтверджують факт настання обставин непереборної сили. Доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є документ виданий Торгово-промисловою палатою України.

Зі змісту вказаних пунктів договору вбачається, що сторони зобов`язані негайно повідомити про форс-мажорні обставини та надати підтвердні документи щодо їх настання відповідно до законодавства, а засвідчення форс-мажорних обставин здійснюється у встановленому законодавством порядку.

Тобто як вбачається з наведеного, учасники спірних правовідносин в укладеному між собою договорі передбачили відповідні умови застосування наслідків дії форс-мажорних обставин, зокрема і передбачили про необхідність повідомити про такі та надати підтверджуючі документи щодо їх настання відповідно до законодавства. Необхідно зазначити, що неналежне повідомлення сторони договору може позбавити права іншу сторону посилатися на форс-мажорні обставини.

Відповідно перед тим, як з`ясовувати правову природу обставин, які перешкодили належному виконанню договору, та їх правових наслідків, необхідно з`ясувати право сторони посилатися на наявність форс-мажорних обставин (постанова Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 31.08.2022 у справі №910/15264/21) у правовідносинах, які є подібними.

Підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання визначені статтею 617 Цивільного кодексу України: особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з положеннями статті 218 господарського кодексу України, у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.

У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі №910/15264/21 Касаційний господарський суд вказав наступне:

« 46. Верховний Суд звертає увагу на те, що потрібно розрізняти вчасне повідомлення сторони про виникнення форс-мажорних обставин (яке сторона має зробити у передбачений договором строк) від звернення до ТПП за отриманням сертифікату, яке є можливим лише після порушення виконання зобов`язання. Через це сертифікат ТПП може бути отриманий значно пізніше за дату, коли сторона з`ясувала неможливість виконання договору через вплив форс-мажорних обставин.

47. Саме ж повідомлення про форс-мажор має бути направлено іншій стороні якнайшвидше. Хоча й форс-мажорні обставини впливають, як правило, на одну сторону договору (виконавця), але вони мають негативні наслідки насамперед для іншої сторони договору, яка не отримує його належне виконання. Отже, своєчасне повідомлення іншої сторони про настання форс-мажорних обставин спрямоване на захист прав та інтересів іншої сторони договору, яка буде розуміти, що не отримає вчасно товар (роботи, послуги) та, можливо, зможе зменшити негативні наслідки форс-мажору.

48. Позивач не надав жодних документів та доказів, чому повідомлення позивачем іншої сторони Договору (Міноборони) про наявність форс-мажорних обставин було зроблено із пропущенням 5-денного строку, встановленого Договором. Усі пояснення сторони стосувалися лише дати отримання сертифіката ТПП, а не дати повідомлення Міноборони про дію форс-мажорних обставин.

49. Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач вчасно не повідомив іншу сторону про виникнення форс-мажорних обставин.

50. Водночас неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про форс-мажорні обставини позбавляє сторону, яка порушила цей обов`язок, права посилатися на ці обставини як на підставу звільнення від відповідальності, якщо це передбачено договором (втрата стороною права посилання на форс-мажор)».

Таким чином, неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про форс-мажорні обставини позбавляє сторону, яка порушила цей обов`язок, права посилатися на ці обставини як на підставу звільнення від відповідальності, якщо це передбачено договором (втрата стороною права посилання на форс-мажор).

Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

В будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи при виконання нею конкретних договірних зобов`язань. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

Аналогічна правова позиція наведена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.03.2023 у справі №920/505/22.

Також, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у Постанові від 19.08.2022 у справі №908/2287/17 зазначив, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №926/2343/16, від 16.07.2019 у справі №917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі №905/55/21). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.

Необхідно зазначити, що в даному випадку в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач звертався до позивача із повідомленням про початок дії обставин непереборної, з огляду на що у нього відсутні підстави посилатися на форс-мажор.

Разом з тим відповідач не довів що лише саме ці обставини, а не інші стали причиною у зв`язку з якими він не міг виконувати свої обов`язки за договором.

З огляду на вказане, посилання відповідача на форс-мажорні обставини в даному випадку не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Крім того як вбачається зі змісту договору, його було укладено 06.07.2022, тобто під час існування обставин, які відповідач визначає як такі, що виникли поза його волею. Крім того після укладення договору, а саме 17.10.2022 сторони також підписали додаткову угоду до договору, відповідно до якої сторони між собою погодили, що загальна сума договору становить 6768000,00 грн.

Таким чином, загальний лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не відповідає вимогам конкретизації впливу відповідної форс-мажорної обставини на неможливість виконання обов`язку щодо своєчасної оплати згідно з договором (а доведення причинно-наслідкового зв`язку в такому випадку є обов`язковим).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що підстави для звільнення відповідача від відповідальності в даному випадку відсутні.

Разом з тим щодо інфляційних втрат та 3% річних необхідно також зазначити таке.

Так, відповідальність за порушення грошового зобов`язання передбачена статтею 625 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 статті 625 Цивільного кодексу України).

Відтак, враховуючи положення частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Аналогічна правова позиція наведена у Постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18.

Також необхідно вказати, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю тобто, що інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання (аналогічний правовий висновок наведений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19).

З огляду на вказане, дія форс-мажорних обставин не звільняє сторону від наслідків порушення відповідного зобов`язання, зокрема шляхом сплати сум, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Щодо посилань відповідача на те, що через складну економічну ситуацію на підприємстві та зміни планів виробництва з неповним завантаженням виробничих потужностей він був змушений запровадити неповний робочий тиждень, то такі не можуть слугувати підставою для повного звільнення його від відповідальності за неналежне виконання договірного зобов`язання. При цьому будь-яких інших доказів, які б підтверджували факт настання обставин непереборної сили та які б перебували у причинно-наслідкового зв`язку з неможливістю виконати зобов`язання по договору в матеріалах справи відсутні.

Відповідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При поданні позовної заяви до Господарського суду Львівської області позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 37503,13 грн, що підтверджується платіжним дорученням №9428 від 15.02.2023.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку стягнути з відповідача на користь позивача 37503,13 грн витрат по сплаті судового збору, оскільки позов підлягає задоволенню повністю.

Керуючись статтями 2, 13, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Львівський локомотиворемонтний завод" (79018, місто Львів, вулиця Залізнична, будинок 1А, ідентифікаційний код 00740599) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сота Україна" (04111, місто Київ, вулиця Черняховського, будинок 29, ідентифікаційний код 41323,00 грн основного боргу, 72328,77 грн пені, 19200,00 грн інфляційних втрати, 8679,45 грн 3 % річних та 37503,13 грн витрат по сплаті судового збору.

3. Органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, здійснювати нараховувати 3% річних на суму основного боргу починаючи з 15.02.2023 до моменту виконання рішення суду, з урахуванням приписів статті 625 Цивільного кодексу України. Нарахування 3% річних необхідно здійснювати за такою формулою:

Сума 3% річних = С х 3% / 365 х Д, де:

С сума основного боргу;

Д кількість днів прострочення.

Роз`яснити органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у випадку часткової сплати відповідачем суми основного боргу, нарахування 3% річних повинно здійснюватися на залишок заборгованості (залишок основного боргу).

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено відповідно до глави 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 03.07.2023

Суддя Петрашко М.М.