ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2023 року м.Дніпро Справа № 904/1527/22

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Чус О.В. (доповідач)

судді: Орєшкіна Е.В., Кощеєв І.М.

Розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги фізичної особи-підприємця Храменка Дмитра Олександровича та ОСОБА_1 та апеляційну скаргу Акціонерного товариства "КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.01.2023 (повне судове рішення складене 13.01.2023, суддя Дупляк С.А.) у справі № 904/1527/22

за позовом Акціонерного товариства "КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ"

до відповідача-1: Фізичної особи-підприємця Храменка Дмитра Олександровича,

відповідача -2: ОСОБА_1

про стягнення грошових коштів.

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ" звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом, яким просить стягнути солідарно з Фізичної особи-підприємця Храменка Дмитра Олександровича (далі - відповідач-1) та ОСОБА_1 (далі - відповідач-2) 80 341,53 грн. за безпідставно набуту теплову енергію у період з 01.10.2013 до 31.10.2021.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачами зобов`язання щодо оплати житлово-комунальних послуг, а саме: Акціонерне товариство "КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ" протягом періоду з 01.10.2013 по 31.10.2021 здійснювало постачання теплової енергії на користь відповідачів за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Софії Перовської, буд. 9 приміщення 51, без договору на таке постачання, тоді як відповідачі, отримавши від позивача теплову енергію, утримують у себе без належної правової підстави грошові кошти, що мали бути сплачені за поставлену теплову енергію.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.01.2023 у справі № 904/1527/22 позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Фізичної особи-підприємця Храменка Дмитра Олександровича на користь Акціонерного товариства "КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ" 17 194,02 грн. основної заборгованості, 530,93 грн. судового збору та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ" 17 194,02 грн. основної заборгованості, 530,93 грн. судового збору. В частині стягнення 45 953,50 грн. основної заборгованості відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, господарський суд виходив з того, що договір купівлі-продажу теплової енергії між позивачем та відповідачами 1, 2 не укладався, а тому ані умовами договору, ані вимогами чинного законодавства України не передбачений обов`язок відповідача 1 та відповідача 2 відповідати за зобов`язаннями з утримання належного їм майна солідарно, оскільки солідарні зобов`язання виникають тільки у випадках, встановлених договором або законом.

У даному випадку, суд першої інстанції зробив висновок, що кожен із відповідачів несе персональний обов`язок з оплати теплопостачання за належну кожному із них частину вищевказаного нежитлового приміщення та більш того, предмет зобов`язання (грошові кошти) є подільною річчю, оскільки грошові кошти можна поділити без втрати їх цільового призначення.

Місцевим судом встановлено, що заборгованість відповідачів перед позивачем за подачу теплоносія до приміщення відповідачів підтверджено лише у період: 2013-2014, 2017-2018, 2019-2020, 2020-2021.

Однак, суд вказав, що за вимогами про стягнення плати за теплову енергію поставлену у період з жовтня 2013 року до березня 2014 року позовна давність почала свій перебіг у період з 21.11.2013 до 21.04.2014 і спливла у період з 20.11.2016 до 20.04.2017, тому у задоволенні вимог в частині стягнення 4 531,20 грн, відмовлено, у зв`язку зі спливом позовної давності.

Також, господарський суд зазначив, що позовна давність за вимогами про стягнення плати за теплову енергію поставлену у період з жовтня 2017 року до квітня 2018 року почала свій перебіг у період з 21.11.2017 до 21.05.2018, а позовна давність за вимогами про стягнення плати за теплову енергію поставлену у період з листопада 2018 року до квітня 2019 року почала свій перебіг у період з 21.12.2018 до 21.05.2019.

Тому, суд першої інстанції у спірних правовідносинах, в частині стягнення плати за теплову енергію, поставлену починаючи з жовтня 2017 року, вказав, що строк позовної давності в силу п. 12 Розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК України на момент подання позову (09.06.2022) не сплив та продовжився на строк дії карантину.

Обґрунтування позивача щодо пропуску строку позовної давності такі як велика кількість споживачів, постачання послуг безупинно, відсутність інформації щодо власників спірного майна, місцевий суд визнав неповажними причинами пропуску строку позовної давності за вимогами про стягнення з відповідача-1 та відповідача-2 плати за теплову енергію поставлену у період з жовтня 2013 року до березня 2014 року та таким, що поновленню не підлягає.

Суд дійшов висновку, що підлягає стягненню заборгованість у загальному розмірі 34 388,03 грн. за теплову енергію, поставлену у період з жовтня 2017 року до квітня 2018 року, з листопада 2018 року до квітня 2019 року та з листопада 2020 року до квітня 2021 року.

Не погодившись з вказаним рішенням Господарського суду Дніпропетровської області Фізична особа-підприємець Храменко Дмитро Олександрович та ОСОБА_1 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції від 11 січня 2023 прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме: судом першої інстанції не взято до уваги факт, що за адресою АДРЕСА_1 теплова енергія не постачається та на момент придбання відповідачами приміщення вже було від`єднано від системи централізованого постачання теплової енергії.

Крім цього, апелянти вказують, що відповідно до ч. 2 ст. 275 Господарського кодексу України відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається, про існування або відсутність договорів про постачання теплової енергії між AT «КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ» та попередніми власниками даного приміщення відповідачам не відомо.

Також, як на підставу скасування оскаржуваного рішення суду, скаржники посилаються на те, що у період з 2011 року до 15 червня 2022 року (моменту пред`явлення позову до Господарського суду Дніпропетровської області), тобто протягом більш ніж десять років, позивачем жодних дій спрямованих на укладання відповідних договорів з відповідачами 1, 2, або здійснення перевірки приміщення здійснено не було.

Відповідачі 1, 2 вважають, що рішення Криворізької міської ради не можуть бути достатнім доказам надання позивачем послуги з теплопостачання приміщення № 51 за адресою АДРЕСА_2 .

Крім цього, апелянтами наголошується, що цивільні права й обов`язки фізичної особи, зокрема, право власності на нежитлове приміщення, набуваються та здійснюються у порядку реалізації цивільної дієздатності цієї особи. Наявність у ОСОБА_2 статусу підприємця не може свідчити про те, що з моменту його державної реєстрації як фізичної особи-підприємця, він виступає в такій якості у всіх правовідносинах, зокрема і в даних правовідносинах.

А отже, як доводять скаржники, у разі позбавлення ОСОБА_2 статусу підприємця він не позбавляється набутих раніше цивільних прав і обов`язків фізичної особи, зокрема і права власності на нежитлове приміщення, придбане для здійснення підприємницької діяльності.

Додатково відповідачі звертають увагу, що позивачем не доводиться той факт, що нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 використовується відповідачами 1, 2 для здійснення підприємницької діяльності та згідно з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових плав на нерухоме майно та Реєстру прав власності не нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №235226416 від 03.12.2020, не вбачається, що нежитлове приміщення зареєстроване за ОСОБА_2 як за суб`єктом підприємницької діяльності, а зареєстровано за ними, як за фізичною особою.

Також до Центрального апеляційного господарського суду звернулося Акціонерне товариство "КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ" з апеляційною скаргою на рішення суду господарського суду Дніпропетровської області від 11.01.2023 у справі № 904/1527/22, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.01.2023 у справі № 904/1527/22 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що у зв`язку із тим, що відповідачі 1, 2 не проявляли власної ініціативи на укладання договору, 15.03.2021 на їх адреси були направлені листи щодо укладання договору №1687/30 від 15.03.2021 разом із примірниками договорів купівлі-продажу теплової енергії №2027 та №2028, які були отримані 02.04.2021 ОСОБА_1 та 05.04.2021 ОСОБА_2 , про що свідчать їх підписи на рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення.

Щодо висновку суду першої інстанції про ненадання належних доказів, позивач зазначає про належне виконання зобов`язань Акціонерним товариством "КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ" стосовно надання послуги з теплопостачання відповідачів у період з 01 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2021 року, що підтверджувалася, зокрема, Актами подачі теплоносія та припинення подачі теплоносія за адресою: м. Кривий Ріг, вулю Софії Перовської, буд. 9 прим. 51, а саме: актом про включення опалення від 23.10.2015, актом про включення опалення від 30.10.2017, актом про припинення опалення від 01.04.2018, актом про включення подачі теплоносія №243 від 14.11.2019, актом про припинення подачі теплоносія від 27.04.2020, актом про припинення подачі теплоносія №1 від 14.04.2021, актом про включення подачі теплоносія №212 від 10.11.2020.

Також, апелянт вказує, що надання теплопостачання підтверджується рішеннями Виконавчого комітету Криворізької міської ради: №301 від 11.09.2013 «Про початок опалювального сезону 2013-2014 років», №74 від 12.03.2014 «Про закінчення опалювального сезону 2013-2014», №292 від 17.09.2014 «Про початок опалювального сезону 2014-2015», №124 від 11.03.2015 «Про закінчення опалювального сезону 2014-2015 років», №125 від 16.03.2016 «Про закінчення опалювального сезону 2015-2016», № 365 від 09.09.2015 р. «Про початок опалювального сезону 2015-2016 років», №380 від 14.09.2016 «Про початок опалювального сезону 2016-2017», №433 від 11.10.2017 Про початок опалювального сезону 2017-2018 років», №125 від 14.03.2018 «Про закінчення опалювального сезону 2017-2018», №407 від 12.09.2018 «Про початок опалювального сезону 2018-2019 років», №134 від 13.03.2019 «Про закінчення опалювального сезону 2018-2019 років», №118 від 14.03.2017 «Про закінчення опалювального сезону 2016-2017 років», №448 від 18.09.2019 «Про початок опалювального сезону 2019-2020 років», №168 від 23.03.2020 «Про закінчення опалювального сезону 2019/2020 років», №466 від 16.09.2020 «Про початок опалювального сезону 2020/2021 років», №119 від 17.03.2021 «Про закінчення опалювального сезону 2020/2021 років» (копії рішень додаються).

Скаржник доводить, що приміщення 51 по вул. Софії Перовської у м. Кривий Ріг є нежитлове приміщення, розташоване на 1 поверсі 4 поверхового житлового будинку та підключене до централізованої системи опалення, теплопостачання до якої здійснюється через внутрішньо будинкову систему опалення централізовано, а отже відповідачі фактично весь час отримували теплову енергію без укладення договору.

Оскільки відповідачі 1, 2 спожили теплову енергію для обігріву належного йому на праві власності нежитлового приміщення, то позивачем при розрахунках вартості наданих відповідачам 1, 2 послуг застосовувалися тарифи, передбачені для групи «інші споживачі» у відповідності до листа Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 18.03.2015 за №2450/15/61-15.

В апеляційній скарзі позивач пояснює, що теплове навантаження на приміщення відповідачів за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Софії Перовської буд. 9 визначено в розрахунку спожитої теплової енергії в графі «Загальне навантаження на будинок (житловий будинок+нежитлові приміщення) Гкал/год та графі «Q факт.опалення», Гкал/год (розрахунок споживання теплової енергії додається). Відповідно до Розрахунку споживання теплової енергії за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Софії Перовської, будинок 9 прим. 51 за період з 01.10.2013 по 31.10.2021 року поставлено теплову енергію у кількості 49,80 Гкал на загальну суму 80 341,53 гривень.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не врахував усі надані докази надання послуги з теплопостачання за періоди 2014-2015, 2015-2016, 2016-2017, 2018-2019, 2021-2022, з чим Акціонерне товариство "КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ" не погоджується, оскільки вважає, що зокрема надання актів про подачу та припинення подачі теплоносія AT «Криворізька теплоцентраль» було надано рішення Виконкому Криворізької міської ради про початок та закінчення опалювальних сезонів.

Скаржник звертає увагу, що у нього наявні усі документи, що підтверджують обґрунтованість заявлених позовних вимог, а саме: акти про подачу теплоносія та припинення теплоносія за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Софії Перовської, буд. 9, прим. 51, за опалювальні періоди: 2013-2014, 2014-205, 2015-2016, 2016-2017, 2017-2018, 2018-2019, 2019-2020, 2020- 2021.

Щодо застосування строків позовної давності, апелянт стверджує, що позивач дізнався про порушення його права саме з моменту виявлення власників приміщення (з 03.12.2020) за адресою: АДРЕСА_1 шляхом отримання Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 14617084, оскільки споживач як власник квартири ухилявся від укладення договору про надання комунальної послуги та не виконував обов`язки укладення цього договору як споживач, обов`язок якого покладений на нього в силу закону.

Позивач доводить, що вказаний строк пропущений з поважних причин з урахуванням того, що споживачами послуг Акціонерного товариства "КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ" є велика кількість осіб і підприємство не має можливості відразу пред`явити позови до всіх неплатників. Специфіка роботи теплопостачальних організацій така, що послуги надаються безупинно, тому мають місце ситуації, коли ще не стягнута заборгованість за раніше ухваленими рішеннями, а у цих споживачів вже утворилася нова заборгованість.

Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Храменко Дмитра Олександровича та Большакова Євгенія Олександровича, в якому зазначено, що апеляційна скарга відповідачів є необґрунтованою, незаконною та такою, що не підлягає задоволенню у повному обсязі.

У відзиві на скаргу відзначено, що в силу того, що відповідачі 1, 2 є власниками приміщення № 51 за адресою: АДРЕСА_2 вони є індивідуальними споживачами комунальної послуги в розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII.

Позивач посилається на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі № 904/2238/17, від 16.10.2018 року у справі № 904/7377/17, від 25.03.2019 року у справі № 910/12510/17 відповідно до яких укладення договору з теплопостачання відповідно до статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Правил користування тепловою енергією, є не правом споживача послуг, а його обов`язком. А, сам лише факт не укладення такого договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від сплати за фактично спожиту теплову енергію в спірний період.

Також позивач звертає увагу, що самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання. Відключення від мереж централізованого теплопостачання окремих квартир (після 09 грудня 2007 року), а також відключення будинків без урахування оптимізованої схеми теплопостачання є порушенням вимог чинного законодавства.

Позивач роз`яснює, що самовільне відключення споживача не може ототожнюватись з ненаданням послуги з вини теплопостачальної організації. Єдиною підставою для зняття споживача з реєстраційного обліку і припинення відповідних нарахувань є Акт оформлений належним чином, затверджений комісією з розгляду питань про відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води (постанова Верховного Суду від 02 квітня 2018 року у справі № 212/2214/15-ц).

Позивач вважає, що за відсутності у Акціонерного товариства "КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ" доказів чи інформації щодо встановленого на законних підставах альтернативного джерела опалення - відсутні і правові підстави зняття теплового навантаження та припинення нарахування за послуги теплопостачання.

Стосовно підсудності цієї справи позивач звертає увагу, що відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з 30.01.2018 ОСОБА_1 припинив свою підприємницьку діяльність, а відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з 02.02.2011 він є власником нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Стосовно звернення з позовом до суду про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за спожиту теплову енергію, позивач зазначає, що у спірний період ОСОБА_1 був фізичною особою-підприємцем.

Позивач вказує, що Акціонерним товариством «Криворізька теплоцентраль» було надано до суду першої інстанції докази, які свідчать про здійснення господарської діяльності за адресою вул. Софії Перовської буд. 9 прим. 51, а саме: акт № 617 від 23.11.2022 та фотографії приміщення з двору.

Також, зазначив, що представником Акціонерним товариством "КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ" було направлено на адресу Виконавчого комітету Криворізької міської ради та Державної податкової служби України адвокатські запити на підтвердження чи спростування інформації та її документального підтвердження щодо здійснення господарської діяльності відповідачі 1, 2 за адресою вул. Софії Перовської буд. 9 прим. 51. Державною податковою службою було надано відповідь на запит, де вказано, що за даними інформаційно-комунікаційної системи ДПС України ФОП Храменок Д.О. перебуває на податковому обліку в ГУ ДПС Криворізька північна ДПІ з 07.07.2006 по теперішній час. Основний вид діяльності: Надання в оренду власного чи орендованого нерухомого майна.

Виконавчим комітетом Криворізької міської ради також надано відповідь, де вказано, що суб`єкти господарювання на добровольчій основі здійснюють декларування відомостей про підвідомчі об`єкти торгівлі, ресторанного господарства, ринкової торгівлі, місцевих товаровиробників, а тому, зазначеними підприємцями не задекларовано відповідні відомості про вказані об`єкти бізнесу, а саме: вул. Софії Перовської буд. 9 прим. 51.

Позивач звертає увагу, що відповідачами 1, 2 не надано жодного належного доказу, що свідчило б про те, що за адресою АДРЕСА_1 не здійснюється господарська діяльність.

Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.02.2023 у даній справі визначено колегію суддів у складі: головуючий, доповідач суддя м Чус О.В., судді: Кощеєв І.М., Орєшкіна Е.В.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 10.02.2023 відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження до Центрального апеляційного господарського суду матеріалів справи №904/1527/22. Доручено Господарському суду Дніпропетровської області надіслати до Центрального апеляційного господарського суду матеріали справи №904/1527/22.

15.02.2023 матеріали справи № 904/1527/22 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.02.2023 апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Храменка Дмитра Олександровича та ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.01.2023 у справі № 904/1527/22 - залишено без руху. Запропоновано скаржникам усунути недоліки апеляційної скарги, а саме: - подати до апеляційного суду належні докази сплати судового збору, надавши строк 10 днів з дня отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків.

22.02.2023 від представника (адвоката Касьян М.С.) відповідачів/скаржників надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, якою долучено до матеріалів справи квитанцію від 22.02.2023 про сплату судового збору у сумі 3721,50 грн та квитанцію від 22.02.2023 про сплату судового збору у сумі 3721,50 грн.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 22.02.2023, зокрема, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Храменка Дмитра Олександровича та ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.01.2023 у справі №904/1527/22. Визначено розглянути апеляційну скаргу у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в порядку письмового провадження.

Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.03.2023 у даній справі визначено колегію суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Чус О.В., судді: Кощеєв І.М., Орєшкіна Е.В.

У зв`язку з перебуванням у відпустці судді Чус О.В., на підставі розпорядження керівника апарату суду №385/23 від 29.03.2023 (для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, тощо) проведено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.03.2023 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Дарміна М.О. (доповідач), суддів: Кощеєв І.М., Орєшкіна Е.В.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 04.04.2023 апеляційну скаргу Акціонерного товариства КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.01.2023 у справі № 904/1527/22 залишено без руху. Надано Акціонерному товариству КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ строк для усунення зазначених у цій ухвалі недоліків, який становить 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, яка в подальшому має надати суду докази на підтвердження дати отримання ухвали.

14.04.2023 на електронну адресу Центрального апеляційного господарського суду надійшло клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження. Так, у клопотанні зазначено про те, що оскаржуване рішення АТ КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ отримало 18.01.2023, що підтверджується штемпелем вхідної кореспонденції на першій сторінці даного рішення.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 17.04.2023, у даній справі, (у зв`язку з усуненням обставин, що зумовили здійснення повторного автоматизованого розподілу, а саме, виходом на роботу судді-доповідача Чус О.В.) визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Чус О.В. (доповідач), судді: Кощеєв І.М., Орєшкіна Е.В.

Ухвалою суду від 18.04.2023 прийнято апеляційну скаргу Акціонерного товариства КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.01.2023 у справі № 904/1527/22 до свого провадження та поновлено строк на апеляційне оскарження; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.01.2023 у справі № 904/1527/22 для розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в порядку письмового провадження.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до інформації, яка міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, (інформаційна довідка № 235226416 від 03.12.2020) нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, вулиця Перовської Софії, будинок 9, приміщення 51, загальною площею 78,5 кв. м 02.02.2011 зареєстровано на праві спільної часткової власності за відповідачем-1 та відповідачем-2 (по кожному) на підставі договору купівлі-продажу, ВРВ № 738124, ВРВ №738125, 07.10.2010, Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Чорна О.С., зареєстровано в реєстрі за № 2244, акт приймання-передавання від 07.10.2010.

Договір купівлі-продажу теплової енергії між позивачем, відповідачем 1 та/або відповідачем 2 укладений не був.

Належне виконання зобов`язань позивача стосовно надання послуг з теплопостачання до нежитлового приміщення, яке знаходиться у власності відповідача 1 та відповідача 2 у період з 01.10.2013 до 31.10.2021 підтверджується Актами включення опалення та припинення подачі теплоносія за адресою: місто Кривий Ріг, вулиця Софії Перовської будинок 9 приміщення 51, а саме: у 2013-2014 роках - акт про включення опалення від 03.10.2013; акт про припинення подачі теплоносія від 25.03.2014; у 2014-2015 роках - акти відсутні; у 2015-2016 роках - акт про включення опалення від 23.10.2015; акт про припинення подачі теплоносія відсутній; у 2016-2017 роках - акти відсутні; у 2017-2018 роках - акт про включення опалення від 30.10.2017; акт про припинення опалення від 01.04.2018; у 2018-2019 роках - акти відсутні; у 2019-2020 роках - акт про включення подачі теплоносія № 243 від 14.11.2019; акт про припинення подачі теплоносія від 27.04.2020; у 2020-2021 роках - акт про включення подачі теплоносія № 212 від 10.11.2020; акт про припинення подачі теплоносія № 1 від 14.04.2021.

За теплову енергію, яка була поставлена до нежитлового приміщення відповідача 1 та відповідача 2 у період з 01.10.2013 до 31.10.2021 позивач нарахував до стягнення з відповідача 1 та відповідача 2 суму заборгованості у розмірі 80 341,53 грн.

Оскільки заборгованість не погашена, що стало підставою для звернення до суду з позовом про примусове стягнення заборгованості у розмірі 80 341,53 грн.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Щодо доводів відповідачів 1, 2 стосовно сумнівного вибору позивачем юрисдикції для розгляду вказаної справи, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Подання позовної заяви за правилами ГПК України означає, що позовна заява повинна бути подана за правилами предметної та суб`єктної юрисдикції справ відповідно до статті 20 цього Кодексу.

Критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання.

У свою чергу наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи - підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 у справі №2-7615/10, від 05.06.2018 у справі №522/7909/16-ц).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.06.2018 у справі №548/981/15-ц також звернула увагу, що наявність такого статусу (ФОП) в особи, яка є стороною в справі, не підтверджує те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи підприємцем вона виступає в такій якості у всіх правовідносинах.

Отже, вирішення питання у цій справі, за позовом юридичної особи (теплопостачальної компанії) про стягнення вартості поставленої теплової енергії до фізичної особи, яка має статус фізичної особи-підприємця та має у власності нежитлове приміщення залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та чи є ці правовідносини господарськими.

Так, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Храменок Дмитро Олександрович з 02.02.2011 є власником нежитлового приміщення 51 за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Софії Перовської буд. 9, та відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на дату подання позову є фізичною особою-підприємцем та здійснює підприємницьку діяльність за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до листа ГУ ДПС у Дніпропетровській області №72641/6/04-36-24-17 від 15.12.2022 за даними інформаційно-комунікаційної системи ДПС України ФОП Храменок Д.О. перебуває на податковому обліку в ГУ ДПС Криворізька північна ДПІ з 07.07.2006 по теперішній час; основний вид діяльності: надання в оренду власного чи орендованого нерухомого майна.

Відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з 30.01.2018 Большаков Євгеній Олександрович припинив свою підприємницьку діяльність.

Як зазначено, у постановах Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 333/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18 (провадження № 12-294гс18), від 5 червня 2019 року у справі № 904/1083/18 (провадження № 12-249гс18), господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить до висновку про належність цього спору до господарської юрисдикції, тому позивачем обґрунтовано заявлено позов до фізичної особи-підприємця Храменок Дмитра Олександровича та Большакова Євгенія Олександровича, а судом першої інстанції розглянуто вказаний спір по суті.

Предметом позову в даній справі є матеріально правова вимога позивача про стягнення з Фізичної особи-підприємця Храменка Дмитра Олександровича та Большакова Євгенія Олександровича заборгованості за спожиту без договору теплову енергію у період з 01.10.2013 до 31.10.2021 у розмірі 80 341,53 грн.

Задовольняючи позов, господарський суд виходив з того, що бездоговірне споживання відповідачем теплової енергії за рахунок централізованого опалення не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Колегія суддів з таким висновком погоджується, з огляду на наступне.

За твердженням позивача, на виконання рішень Виконавчого комітету Криворізької міської ради «Про початок опалювального сезону 2013-2014 років» від 11.09.2013 р. №301, «Про закінчення опалювального сезону 2013-2014 років» від 12.03.2014 р. №74, «Про початок опалювального сезону 2014-2015 років» від 17.09.2014 р. №292, «Про закінчення опалювального сезону 2014-2015 років» від 11.03.2015 р. №124, «Про початок опалювального сезону 2015-2016 років» від 09.09.2015 р. №365, «Про закінчення опалювального сезону 2015-2016 років» від 16.03.2016 р. №125, «Про початок опалювального сезону 2016-2017 років» від 14.09.2016 р. №380, «Про закінчення опалювального сезону 2016-2017 років» від 14.03.2017 р. №118, «Про початок опалювального сезону 2017-2018 років» від 11.10.2017 р. №433, «Про закінчення опалювального сезону 2017-2018 років» від 14.03.2018 р. №125, «Про початок опалювального сезону 2018-2019 років» від 12.09.2018 р. №407, «Про закінчення опалювального сезону 2018-2019 років» від 13.03.2019 р. №134, «Про початок опалювального сезону 2019-2020 років» від 18.09.2019 р. № 448, «Про закінчення опалювального сезону 2019-2020 років» від 23.03.2020 р. №168, «Про початок опалювального сезону 2020-2021 років» від 16.09.2020 р. №466, «Про закінчення опалювального сезону 2020-2021 років» від 17.03.2021 р. №119 позивач вчасно розпочинав та своєчасно закінчував опалювальні сезони 2013-2021 роках у м. Кривому Розі.

При цьому колегія суддів зазначає, що первинним документом, який фіксує факт здійснення господарської операції, у даній справі є акт передачі-прийняття теплової енергії (надання послуг), та відповідно, є підставою для здійснення розрахунків за фактично подану теплову енергію.

У даній справі факт належного виконання позивачем - Акціонерним товариством КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ зобов`язання щодо постачання теплової енергії до приміщення відповідачів 1, 2 у опалювальні періоди 2014-2015, 2015-2016, 2016-2017, 2018-2019, 2021-2022 не підтверджено.

Тому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове обґрунтування суми заборгованості нарахованої до стягнення з відповідачів 1, 2 за теплову енергію, яка була поставлена до нежитлового приміщення у період з 01.10.2013 до 31.10.2021, а саме: у розмірі 38 919,23 грн.

Згідно з інформацією, що міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, вулиця Перовської Софії, будинок 9, приміщення 51, загальною площею 78,5 кв.м. 02.02.2011 зареєстровано на праві спільної часткової власності за відповідачем-1 та відповідачем-2 (по кожному) на підставі договору купівлі-продажу, ВРВ № 738124, ВРВ №738125, 07.10.2010, Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Чорна О. С., зареєстровано в реєстрі за № 2244, акт приймання-передавання від 07.10.2010.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

У відповідності до ч. 4 ст. 319 ЦК України, власність зобов`язує.

Правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг з теплопостачання між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, регулюються спеціальними законами України "Про житлово-комунальні послуги" та "Про теплопостачання".

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про теплопостачання» теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу. Балансоутримувачем (будинку, групи будинків, житлового комплексу) є власник відповідного майна або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно і уклала договір купівлі-продажу теплової енергії з теплогенеруючою або теплопостачальною організацією, а також договори на надання житлово-комунальних послуг з кінцевими споживачами. Споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Вказаним Законом також передбачено, що теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію (ч. 4, ч. 6 ст. 19 Закону).

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про теплопостачання» серед основних обов`язків споживача теплової енергії є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Відповідно до п. 1 Правил користування тепловою енергією, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 р. № 1198 (далі-Правила), Правила визначають взаємовідносини між теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії.

Пунктом 3 Правил передбачено, що споживач теплової енергії - це фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

Згідно з п. 4 Правил користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії, укладеного між споживачем і теплопостачальною організацією.

Пунктом 14 Правил встановлений обов`язок споживача укласти з теплопостачальною організацією договір до початку подачі теплоносія до системи теплоспоживання.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового оборо гу або інших вимог, що звичайно ставляться

Положеннями статті 714 ЦК України визначено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.

З наведеного вбачається, що постачання теплової енергії має здійснюватися на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії, укладеного між споживачем та енергопостачальною організацією.

В свою чергу, оскільки користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії, то на споживача покладено обов`язок укласти договір з теплопостачальною організацією.

Відповідний договір купівлі-продажу теплової енергії між позивачем та відповідачами 1, 2 укладено не було, хоча укладання договору на постачання теплової енергії є обов`язковим та обов`язок по його укладанню діючим законодавством покладено саме на відповідачів 1, 2.

Матеріали справи свідчать, що 15.03.2021 позивач звернувся до відповідачів 1, 2 з листами щодо укладання договору №1687/30 від 15.03.2021 разом із примірниками договорів купівлі-продажу теплової енергії №2027 та №2028, які були отримані 02.04.2021 ОСОБА_1 та 05.04.2021 ОСОБА_2 , про що свідчать їх підписи на рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення.

Водночас, сам факт не укладення договору у письмовій формі, за умови, що відбувалося фактичне здійснення постачання та, відповідно, споживання чи подальше транспортування теплової енергії, не може позбавляти позивача, що здійснював фактичне постачання теплової енергії, права на отримання плати за вироблену та поставлену відповідачу теплову енергію без договору.

Як вірно встановлено судом першої інстанції нежитлове приміщення відповідачів 1, 2 знаходиться в будинку, обладнаному системою централізованого опалення. Докази від`єднання будинку в цілому, як і приміщень відповідачів 1, 2 від мережі централізованого опалення в матеріалах справи № 904/1527/22 відсутні.

Пунктами 23-28 Правил визначено порядок проведення розрахунків за спожиту теплову енергію, а п. 40 Правил передбачено, що споживач теплової енергії зобов`язаний, зокрема вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил.

З наведеного випливає, що на відповідачів 1, 2, як власників нежитлового приміщення за адресою: місто Кривий Ріг, вулиця Перовської Софії, будинок 9, приміщення 51, чинним законодавством України покладено обов`язок вчасно проводити розрахунки та оплатити прийняту теплову енергію.

Закон України "Про житлово-комунальні послуги" визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо.

Статтею 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Укладення договору з теплопостачання відповідно до ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та Правил користування тепловою енергією, є не правом споживача послуг, а його обов`язком.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. При цьому, відсутність письмово оформленого договору не позбавляє споживача обов`язку оплачувати надані йому послуги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України Про житлово-комунальні послуги споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 2 ст. 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

В силу положень ч. 1 ст. 9 Закону України Про житлово-комунальні послуги споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15).

Аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 904/2238/17 та від 16.10.2018 у справі № 904/7377/17; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 7128916/17-ц.

Верховний Суд у постанові від 25.03.2019 року у справі № 910/12510/17 зазначив, що укладення договору з теплопостачання відповідно до статті 19 Закону України Про житлово-комунальні послуги та Правил користування тепловою енергією, є не правом споживача послуг, а його обов`язком. А, сам лише факт не укладення такого договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від сплати за фактично спожиту теплову енергію в спірний період.

Отже, у разі відсутності договору, проте з доведенням та належним підтвердженням матеріалами справи факту поставки споживачу теплової енергії, останній не звільняється від оплати наданої послуги.

При цьому колегією суддів враховано, що згідно з п. п. 24, 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Відповідачами 1, 2 не надано доказів відключення від системи централізованого теплопостачання, не надано звернення до теплопостачальної організації щодо повідомлення про відключення, на підставі дозволу компетентного органу, як не надано і будь-яких доказів на підтвердження інформації щодо неспоживання відповідачем послуг з теплопостачання, зокрема проект, технічні умови тощо.

Системи опалення приміщення відповідачів є невід`ємною складовою централізованої системи теплопостачання будинку, в якому воно розташоване, при цьому, апеляційний суд враховує, що теплопостачання - це особливий вид комунальної послуги. Система теплопостачання для здійснення покладених на неї завдань виконується з окремих технологічно пов`язаних частин, що складають систему централізованого постачання, включає сукупність взаємопов`язаних джерел теплової енергії (технічних елементів і пристроїв), призначених для передачі у приміщення необхідної кількості тепла та підтримання в них заданої температури повітряного середовища. Теплова енергія передається в опалювальні приміщення за рахунок теплопровідності, випромінювання в конвекції, і поширюється не тільки від радіаторів, але й від інших елементів системи опалення (трубопроводи, стояки, підводки тощо). Відповідно до законів термодинаміки тепло передається від більш нагрітих тіл до менш нагрітих, а теплова енергія, що міститься в повітрі, в елементах інтер`єру приміщення, передається, в тому числі, і в сусідні приміщення через внутрішні стіни, перегородки та перекриття.

Внутрішньобудинкова система опалення проектується таким чином, щоб забезпечити нормативну температуру повітря у всіх приміщеннях будинку. Згідно з пунктом 6.3.4. ДБН В.2.5-67:2013 Опалення, вентиляція та кондиціонування опалення слід проектувати з урахуванням теплового балансу між тепловтратами та теплонадходженнями, у тому числі теплоти, що регулярно надходить у приміщення від трубопроводів. Теплова енергія подається в житловий будинок через приєднану мережу і розподіляється по всьому будинку по внутрішньобудинковій системі теплопостачання, що складається із стояків, нагрівальних елементів, а також іншого обладнання розташованого на цих мережах.

При цьому, відсутність радіаторів не означає відсутність споживання послуг з централізованого опалення, оскільки наявність стояків в приміщенні свідчить про надходження тепла в приміщення.

Отже тепло поширюється всередині будинку від усіх елементів системи опалення, від кожної її ділянки, і поширюється по всіх приміщеннях, незалежно від наявності або відсутності в конкретному приміщенні окремих елементів системи опалення. Теплоносій на вказаний будинок подається у повному обсязі для забезпечення нормативної температури внутрішнього повітря як в житлових, так і в нежитлових приміщеннях будинку.

Враховуючи що належне відповідачам нежитлове приміщення є невід`ємною частиною житлового будинку, що неспростовно відповідачами, відсутність в матеріалах справи документів на підтвердження відключення від мережі опалення у встановленому законом порядку, судова колегія вважає, що належне відповідачам приміщення є опалювальними.

Також, зважаючи на те, що позивачем Акціонерним товариством "КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ" оскаржено рішення суду в апеляційному порядку в частині визначення судом періоду стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію, колегія суддів перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду щодо визначення строків перебігу позовної давності та періоду, за який з відповідачів 1, 2 має бути стягнути сума заборгованості за спожиту теплову енергію.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом

ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність-це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу»(див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom»,заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Частина четверта статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Частиною 1 ст. 32 Закону "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що плата за послуги нараховується щомісячно.

Крім того, обов`язок споживача оплатити надані послуги встановлено ст. 19 Закону України «Про теплопостачання».

Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку.

А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення щомісячного платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, оскільки позивачем не надано доказів погодження між сторонами іншого строку.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, позовна давність за вимогами про стягнення плати за теплову енергію поставлену у період з жовтня 2013 року до березня 2014 року почала свій перебіг у період з 21.11.2013 до 21.04.2014 і спливла у період з 20.11.2016 до 20.04.2017, тому у задоволенні вимог в частині стягнення 4 531,20 грн. правомірно відмовлено, у зв`язку зі спливом позовної давності.

Позовна давність за вимогами про стягнення плати за теплову енергію поставлену у період з жовтня 2017 року до квітня 2018 року почала свій перебіг у період з 21.11.2017 до 21.05.2018, а позовна давність за вимогами про стягнення плати за теплову енергію поставлену у період з листопада 2018 року до квітня 2019 року почала свій перебіг у період з 21.12.2018 до 21.05.2019.

З позовною заявою позивач звернувся до господарського суду 09.06.2022, що підтверджується відомостями Укрпошти зазначеними на конверті у якому позов надійшов до суду, а тому з вимогами про стягнення плати за теплову енергію поставлену у період з листопада 2020 року до квітня 2021 року позивач звернувся до суду в межах позовної давності.

Господарським судом правильно враховано, що, згідно з пунктами 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року Кабінетом Міністрів України прийнято 11.03.2020 року постанову «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» за №211, якою установлено із 12 березня до 3 квітня 2020 року на усій території України карантин. У подальшому Кабінет Міністрів України неодноразово продовжував карантин на території України, який діє й на теперішній час.

За таких обставин, законом передбачено продовження позовної давності щодо вимог за якими перебіг позовної давності не закінчився станом на 12 березня 2020 року.

Таким чином, у спірних правовідносинах, в частині стягнення плати за теплову енергію, поставлену починаючи з жовтня 2017 року, строк позовної давності в силу п. 12 Розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК України на момент подання позову (09.06.2022) не сплив та продовжився на строк дії карантину.

Отже, позивачем не пропущено позовну давність щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію в рамках неукладеного договору за період з жовтня 2017 року до квітня 2018 року, з листопада 2018 року до квітня 2019 року та з листопада 2020 року до квітня 2021 року у загальному розмірі 34 388,03 грн.

За викладеного, посилання відповідачів 1, 2 про необґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідачів 1, 2 вартості наданої теплової енергії за період з жовтня 2017 року до квітня 2018 року, з листопада 2018 року до квітня 2019 року та з листопада 2020 року до квітня 2021 року, спростовуються матеріалами справи та відхиляються апеляційним господарським судом.

Інші доводи апелянтів не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 268 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів звертає увагу на те, що укладення договору з теплопостачання відповідно до ст. 19 Закону України Про житлово-комунальні послуги та Правил користування тепловою енергією, є не правом споживача послуг, а його обов`язком. Відтак, сам факт не укладення такого договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від сплати за фактично спожиту теплову енергію в спірний період. Не виконуючи вимоги чинного законодавства щодо укладення зазначеного договору, споживач фактично сам створює ситуацію, в якій він позбавлений права впливати на якість, ціну, вибір постачальника послуг тощо, а також користуватись іншими правами, передбаченими Правилами користування тепловою енергією.

З огляду на викладене, апеляційний суд зазначає, що відповідачами 1, 2 не спростовано обов`язку здійснити оплату наданих послуг з теплопостачання, які були надані позивачем за період з жовтня 2017 року до квітня 2018 року, з листопада 2018 року до квітня 2019 року та з листопада 2020 року до квітня 2021 року.

Відповідно до частин третьої-четвертої ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 вказаного кодексу обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 Господарського процесуального кодексу України ).

У пунктах 1 - 3 частини 1 статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції при вирішенні даної справи правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини сторін, прийняв законне та обґрунтоване рішення, тому у відповідності до ст. 276 ГПК України в задоволенні скарг слід відмовити, а оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційних скарг, судові витрати, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявників у скаргах і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269-270, 275, 276, 281-282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Храменка Дмитра Олександровича та ОСОБА_1 та апеляційну скаргу Акціонерного товариства "КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.01.2023 у справі № 904/1527/22 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.01.2023 у справі № 904/1527/22 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, зазначених у пункті 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя Е.В. Орєшкіна