ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" липня 2023 р. Справа№ 910/6895/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Агрикової О.В.

при секретарі судового засідання Линник А.М.,

розглянувши матеріали апеляційних скарг Приватного підприємства "Турбо-К" та Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.02.2023

у справі № 910/6895/22 (суддя Нечай О.В.)

за позовом Приватного підприємства "Турбо-К"

до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

про стягнення 781 904,68 грн,

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання, -

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Турбо-К" (далі - Приватне підприємство) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі - Державне підприємство) 781 904,68 грн, з яких: 696 000,00 грн - основна заборгованість, 77 937,34 грн - інфляційні втрати та 7 967,34 грн - 3% річних, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором №75/128-21/11-121-01-21-10392 від 29.06.2021 в частині оплати поставленого товару.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.02.2023 у справі №910/6895/22 позов Приватного підприємства задоволено частково та стягнуто з Державного підприємства 580 000,00 основної заборгованості, 64 947,79 грн інфляційних втрат, 6793,98 грн 3% річних та 9 776,13 грн витрат по сплаті судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем надання ним належним чином послуг з капітального ремонту токарно-гвинторізних верстатів за договором на загальну суму 696 000,00 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями актів здачі-приймання наданих послуг: №1 від 01.12.2021 на суму 216 000,00 грн, №2 від 09.12.2021 на суму 216 000,00 грн та №3 від 14.12.2021 на суму 264 000,00 грн. Проте, оскільки в матеріалах справи відсутні докази виконання позивачем обов`язку зі складення податкових накладних за фактом надання послуг згідно з вищезазначеними актами здачі-приймання наданих послуг та направлення цих податкових накладних на реєстрацію до Єдиного реєстру податкових накладних, місцевий господарський суд дійшов висновку про ненастання строку виконання обов`язку з оплати частини вартості послуг у розмірі суми ПДВ - 116 000,00 грн. Відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача основної заборгованості є обґрунтованою лише в розмірі 580000,00 грн. У зв`язку з викладеним, а також, враховуючи неправильне визначення періоду прострочення, за розрахунком місцевого господарського суду з відповідача підлягають стягненню 64 947,79 грн інфляційних втрат та 6 793,98 грн трьох процентів річних.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Державне підприємство звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права й висновки, викладені у ньому, не відповідають встановленим обставинам справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, Державне підприємство вказало, що надані позивачем документи не містять обов`язкових реквізитів, які мають містити первинні документи, а саме, обсягом господарської операції, одиницю виміру господарської операції, а тому в розумінні договору не можуть кваліфікуватися як "акти здачі-приймання наданих послуги". Позивач у порушення пункту 5.2. договору не надав відповідачу три примірники зазначених актів чим позбавив останнього обов`язку та фактичної можливості сплатити вартість наданих послуг, а також не підтвердив факт надання послуги, а тому твердження позивача про виникнення у відповідача обов`язку по сплаті коштів є безпідставними. Крім цього, на думку Державного підприємства, судом першої інстанції не застосовані норми матеріального права в частині визначення впливу обставин непереборної сили на дії відповідача та наслідки виконання умов договірних відносин внаслідок військової агресії російської федерації проти України та введення на її території воєнного стану, що є загальновідомою обставиною й не потребує доказування. Настання форс-мажорних обставин підтверджується листом Торгово-промислової палати України від 2024/02.0-7.1.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.02.2023 апеляційну скаргу Державного підприємства передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Чорногуза М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.02.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/6895/22. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги відповідача на рішення Господарського суду міста Києва від 01.02.2023 у справі №910/6895/22 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Приватне підприємство звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у стягненні 116000,00 грн суми ПДВ, 12 991,55 грн інфляційних втрат, 1 173,36 грн 3% річних, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, Приватне підприємство вказало, що ним належним чином виконано свої зобов`язання за договором в частині надання послуг, що підтверджується підписаними актами здачі-приймання наданих послуг, копії яких містяться в матеріалах справи №910/6895/22, а також відсутністю будь-яких претензій по кількості та якості наданих послуг. Позивач зазначив, що вартість послуг з урахуванням суми ПДВ відповідач повинен був сплатити у строк, визначений пунктом 2.2. договору. Також позивач зазначив про виконання ним свого обов`язку щодо реєстрації податкових накладних, що не заперечувалося відповідачем у його відзиві на позовну заяву, й надав відповідні докази разом із апеляційною скаргою.

В апеляційній скарзі Приватним підприємством викладено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, обґрунтоване неотримання копії оскаржуваного рішення скаржником на момент подачі апеляційної скарги.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.03.2023 апеляційну скаргу Приватного підприємства передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Чорногуза М.Г.

У зв`язку з перебуванням головуючого судді Мальченко А.О. та судді Агрикової О.В. у відпустках з 13.03.2023 по 17.03.2023 та судді Чорногуза М.Г. у відпустці з 10.03.2023 по 17.03.2023, питання щодо подальшого руху даної апеляційної скарги вирішується після виходу колегії суддів з відпустки.

13.03.2023 матеріали справи № 910/6895/22 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді після виходу з відпустки 20.03.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2023 апеляційну скаргу Державного підприємства на рішення Господарського суду міста Києва від 01.02.2023 у справі №910/6895/22 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2023 поновлено Приватному підприємству пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 01.02.2023 у справі № 910/6895/22 та відкрито апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою. Розгляд апеляційної скарги призначено на 19.04.2023. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 01.02.2023 у справі №910/6895/22 та встановлено Державному підприємству строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 10.04.2023.

30.03.2023 через систему "Електронний суд" до Північного апеляційного господарського суду від Державного підприємства надійшла заява про усунення недоліків його апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства на рішення Господарського суду міста Києва від 01.02.2023 у справі № 910/6895/22. Спільний розгляд апеляційних скарг позивача та відповідача на рішення Господарського суду міста Києва від 01.02.2023 у справі № 910/6895/22 призначено на 19.04.2023. Приватному підприємству встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 14.04.2023.

17.04.2023 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшло дві ідентичні заяви про розгляд справи без їх участі.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), та 18.04.2023 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу Державного підприємства, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги відповідача, Приватне підприємство зауважило, що надані ним копії актів здачі-приймання наданих послуг є належними первинними документами в розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Також позивач не погоджується з доводами відповідача про ненадання примірників актів здачі-приймання наданих послуг, оскільки ці акти вже були підписані уповноваженими представниками сторін, а строк оплати визначається не з моменту отримання відповідного акту, а з моменту його підписання. Позивач заперечив проти обставин настання форс-мажорних обставин, оскільки відповідач не дотримався порядку, визначеного пунктами 9.2., 9.3. договору та Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", при цьому лист Торгово-промислової палати України від 2024/02.0-7.1, на який посилається відповідач, не є належним доказом, що підтверджує настання зазначених обставин.

18.04.2023 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшло два ідентичних клопотання про відкладення розгляду справи, які обґрунтовані тим, що у зв`язку зі збройною агресією з боку російської федерації, окупацією території громади міста Енергодара та збройним захопленням підприємства відповідача в останнього відсутня можливість забезпечити належний захист свої прав та інтересів в органах судової влади.

У судове засідання 19.04.2023 позивач та відповідач не з`явились, своїх уповноважених представників не направили, про місце, день та час розгляду даної справи повідомлені належним чином.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.04.2023 розгляд апеляційних скарг Державного підприємства та Приватного підприємства на рішення Господарського суду міста Києва від 01.02.2023 у справі №910/6895/22 відкладено на 24.05.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.05.2023 розгляд апеляційних скарг Державного підприємства та Приватного підприємства на рішення Господарського суду міста Києва від 01.02.2023 у справі №910/6895/22 відкладено на 05.07.2023.

У судовому засіданні 05.07.2023 представник Державного підприємства підтримав доводи своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю, також відповідач заперечив проти апеляційної скарги Приватного підприємства, просив суд відмовити в її задоволенні.

Представник Приватного підприємства підтримав доводи своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю, також позивач заперечив проти апеляційної скарги Державного підприємства, просив суд відмовити в її задоволенні.

05.07.2023 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частини 4 статті 269 ГПК України).

Разом з апеляційною скаргою Приватне підприємство подало копії податкових накладних: №1 від 01.12.2021, №5 від 09.12.2021, №6 від 14.12.2021, та докази їх реєстрації.

Згідно з положеннями частина 3 статті 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Оскільки зазначені докази подані на стадії апеляційного провадження, а позивачем не обґрунтовано неможливість їх подання до суду першої інстанції та не заявлялося клопотання про їх долучення на стадії апеляційного провадження, тому відповідні докази не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційних скарг, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, встановила наступне.

Як було правильно встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 29.06.2021 між Приватним підприємством "Турбо-К" (далі по тексту договору - виконавець) та Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" (далі по тексту договору - замовник) було укладено договір №75/128-21/11-121-01-21-10392, відповідно до пункту 1.1. якого виконавець приймає на себе зобов`язання надати замовнику наступні послуги: "Код ДК 021:2015-51530000-6 Послуги зі встановлення верстатів (послуга: "Капітальний ремонт токарно-гвинторізного верстату модель 1М63Н інвентарний №15638, токарно-гвинторізних універсальних верстатів модель КА-280 інвентарний №14718, модель КА-280 інвентарний №14719)".

Вказаний договір підписаний уповноваженими представниками сторін, а також скріплений печатками зазначених суб`єктів господарювання.

Вартість послуг визначається відповідно до протоколу узгодження договірної ціни (додаток №2 до договору) та складає 580 000,00 грн, крім того 116 000,00 грн ПДВ, разом 696 000,00 грн (пункт 2.1 договору).

Зі змісту Протоколу узгодження договірної ціни (додаток №2 до договору) вбачається, що вартість послуг за цим договором визначена у вказаному розмірі.

Цей додаток підписаний уповноваженими представниками сторін, а також скріплений печатками зазначених суб`єктів господарювання.

Пунктом 2.2 договору визначено, що оплата наданих послуг здійснюється за фактично наданий обсяг послуг протягом 60 календарних днів від дати підписання обома сторонами акту здачі-приймання наданих послуг, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця.

Оплата замовником частини вартості послуг у розмірі суми ПДВ здійснюється після реєстрації виконавцем належним чином оформленої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (пункт 2.3 договору).

Відповідно до положень пункту 6.7. договору у випадку відсутності у Єдиному реєстрі податкових накладних зареєстрованої електронної податкової накладної у строк, визначений чинною редакцією Податкового кодексу України, замовник має право в односторонньому порядку зменшити ціну договору, передбачену пунктом 2.1. даного правочину на суму ПДВ.

За умовами пункту 3.1. договору позивач зобов`язався надати послуги в липні-серпні 2021 року.

Приймання наданих послуг замовником та їх передача виконавцем здійснюється за актом здачі-приймання наданих послуг (пункт 5.1. договору).

За умовами пунктів 5.2.-5.4. договору після завершення надання послуг виконавець складає і направляє замовникові три примірники підписаного зі своєї сторони акту здачі-приймання наданих послуг для оформлення з додаванням документів, що підтверджують використання ТМЦ (копії актів на списання та інше), а також документів згідно з розділом 4 технічної документації.

Замовник протягом 10-ти днів від дня одержання акту здачі-приймання наданих послуг зобов`язаний відправити виконавцеві підписаний акт або мотивовану відмову від приймання результатів наданих послуг.

У випадку мотивованої відмови замовника, сторони складають двосторонній акт із переліком виявлених недоліків, вартості неякісно наданих послуг та строків їх усунення. Виконавець зобов`язаний усунути виявлені недоліки в строк, установлений в двосторонньому акті, без додаткової оплати.

Відповідно до приписів пункту 12.1. договору він вважається укладеним з моменту підписання сторонами і діє до 01.02.2022.

Додатковою угодою №1 до договору сторони внесли зміни до нього шляхом продовжили строк дії договору до 01.03.2022, а також визначили строк надання послуг: з липня по 15 грудня 2021 року;

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до актів здачі-приймання токарно-гвинторізних верстатів на капітальний ремонт від 28.07.2021, від 30.09.2021, від 07.10.2021, замовником передано, а виконавцем прийнято на капітальний ремонт токарно-гвинторізні верстати КА-280 інвентарний № 14718, КА-280 інвентарний №14719, 1М63Н інвентарний № 15638, які в подальшому відповідно до актів здачі-приймання токарно-гвинторізного верстата з капітального ремонту від 01.12.2021, від 09.12.2021, від 14.12.2021 були повернуті замовнику.

На підтвердження надання послуг з капітального ремонту верстатів матеріали справи містять підписані та скріплені печатками сторін акти здачі-приймання наданих послуг №1 від 01.12.2021 на суму 216 000,00 грн (разом з ПДВ), №2 від 09.12.2021 на суму 216000,00 грн (разом з ПДВ) та №3 від 14.12.2021 на суму 264000,00 грн (разом з ПДВ).

У зв`язку з несплатою Державним підприємством наданих йому послуг за договором №75/128-21/11-121-01-21-10392 від 29.06.2021, Приватне підприємство звернулося з даним позовом до суду про стягнення з відповідача 696 000,00 грн основної заборгованості, 77937,34 грн інфляційних втрат та 7 967,34 грн 3% річних.

Розглядаючи доводи апеляційних скарг, дослідивши наявні у справі матеріали та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про наявність підстав для зміни судового рішення та задоволення апеляційної скарги Приватного підприємства. Водночас, колегія зазначає, що підстави для задоволення апеляційної скарги Державного підприємства - відсутні.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Даючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання даного договору, колегія суддів зазначає, що такий за своєю правовою природою є договором надання послуг, за умовами якого, відповідно до статті 901 ЦК України, одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 2 статті 901 ЦК України визначено, що положення глави 63 ЦК України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до статей 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Таким чином, укладення Приватним підприємством та Державним підприємством договору №75/128-21/11-121-01-21-10392 від 29.06.2021 було спрямоване на отримання останнім таких послуг та одночасного обов`язку із здійснення їх оплати.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Колегією суддів встановлено, що в матеріалах справи містяться копії актів здачі-приймання наданих послуг №1 від 01.12.2021 на суму 216 000,00 грн (разом з ПДВ), №2 від 09.12.2021 на суму 216000,00 грн (разом з ПДВ) та №3 від 14.12.2021 на суму 264 000,00 грн (разом з ПДВ).

У своїй апеляційній скарзі Державне підприємство вказало, що вищезазначені акти не є первинними документами в розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", оскільки не містять обов`язкових реквізитів, які мають бути в первинних документах.

Згідно з частиною 1 статті 1 вказаного закону первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію; господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (частина 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність").

За частиною 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з приписами пункту 5.3. договору замовник протягом 10 днів від дня одержання акта здачі-приймання наданих послуг зобов`язаний відправити виконавцеві підписаний акт або мотивовану відмову від приймання результатів наданих послуг.

Жодних заперечень, претензій та/або мотивованих відмов від підписання актів здачі-приймання наданих послуг матеріали цієї справи не містять.

Також колегія суддів наголошує, що Верховний Суд також неодноразово наголошував на необхідності врахування принципу добросовісності (пункт 6 статті 3 ЦК України) - стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанови Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, від 28.09.2021 у справі №918/1045/20).

Доктрина "venire contra factum proprium" (заборони суперечливої поведінки), в основі якої лежить принцип добросовісності, базується ще на римській максимі - "non concedit contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них.

Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28.04.2021 у справі №910/9351/20, від 09.06.2021 у справі №911/3039/19, від 08.09.2021 у справі №910/10444/20.

Крім цього, за положеннями частини 1 статті 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Разом з тим, під час розгляду справи в суді першої інстанції, Державне підприємство у своєму відзиві визнало факт підписання зазначених актів здачі-приймання наданих послуг та не оспорювало їх відповідність положенням Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" (т. 1, а.с. 43).

У зв`язку з цим, суд апеляційної інстанції відмічає, що поведінка відповідача у даній справі не відповідає засадам добросовісності, послідовності та передбачуваності, оскільки Державне підприємство, подаючи апеляційну скаргу, наводить нові аргументи, які суперечать його заявам (правовій позиції) під час розгляду справи в суді першої інстанції, а тому не підлягали доказуванню.

Безпідставними є також доводи відповідача про порушення позивачем пункту 5.2. договору щодо ненадання замовнику 3 примірників актів здачі-приймання наданих послуг, оскільки вказані первинні документи вже були належним чином оформлені.

У судових засіданнях представник Державного підприємства також заперечив щодо підписання даних актів уповноваженими представниками сторін.

У судовому засіданні 05.07.2023 колегією суддів були досліджені оригінали вищезазначених актів здачі-приймання наданих послуг, надані представник позивача.

Крім цього, зі змісту вказаних доказів вбачається, що вони підписані представником виконавця - директором позивача Срезніковим О.В. та представником замовника, головним інженером (першим заступником генерального директора) відокремленого підрозділу "Запорізька АЕС" Мурашовим І.В.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Наявність вказаного вище формулювання свідчить про обізнаність сторін про обмеження повноважень одна одної.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.05.2020 у справі №911/1634/19, від 30.04.2020 у справі №925/1147/18, 05.11.2019 у справі №908/2604/18, від 20.02.2018 у справі №906/100/17, від 12.06.2018 у справі №927/976/17, від 26.02.2019 у справі №925/1453/16.

З огляду на вищевикладені обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що факт надання послуг з капітального ремонту верстатів підтверджується підписаними та скріпленими печатками сторін актами здачі-приймання наданих послуг на загальну суму 696 000,00 грн (разом з ПДВ): №1 від 01.12.2021 на суму 216 000,00 грн (разом з ПДВ), №2 від 09.12.2021 на суму 216000,00 грн (разом з ПДВ) та №3 від 14.12.2021 на суму 264 000,00 грн (разом з ПДВ).

У своїй апеляційній скарзі Державне підприємство також заперечило щодо обґрунтованості рішення суду першої інстанції з підстави відсутності вини відповідача внаслідок обставин непереборної сили та незастосування місцевим господарським судом відповідних положень законодавства.

Проте колегія суддів не погоджується з вказаними доводами апелянта, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Відповідно до статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

За частиною 2 статті 218 ГК України, у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами.

Ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку.

Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду в постановах: від 25.01.2022 у справі №904/3886/22, від 16.07.2019 у справі №917/1053/18, від 16.07.2019 у справі №917/1053/18 та від 09.11.2021 у справі №913/20/21.

Колегією суддів встановлено, що пунктами 9.2.-9.4. договору наявність форс-мажорних обставин засвідчується відповідним документом, виданим Торгово-промисловою палатою України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно із законодавством України або іншим уповноваженим органом відповідно до законодавства України.

Сторона, що зазнала дії форс-мажорних обставин, які унеможливлюють виконання зобов`язань за договором, письмово повідомляє іншу сторону про їх наявність, протягом 5 днів з початку їх дії з наступним наданням протягом 10 днів відповідного підтверджуючого документу.

Якщо форс-мажорні обставини тривають більше 3 місяців, сторони мають право розірвати договір, уклавши про це відповідну угоду.

Наявність форс-мажорних обставин звільняє сторони від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язання за договором.

Так, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в України" у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022.

Частиною 1 статті 141 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні" встановлено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Отже, відповідний сертифікат торгово-промислової палати є документом, який підтверджує виникнення форс-мажорних обставин та строк їх дії.

Проте у порушення приписів чинного законодавства та умов договору на підтвердження форс-мажорних обставин відповідач не надав відповідного документа.

Таким чином, повідомлення Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не є належним та допустимим доказом, що підтверджує наявність обставин непереборної сили.

Судом встановлено, що всупереч пунктів 9.2.-9.4. договору в матеріалах даної справи відсутні будь-які докази повідомлення позивача про настання форс-мажорних обставин.

Разом із тим, колегія суддів зазначає, що за умовами договору повна оплата послуг мала б бути здійснена до введення воєнного стану на всій території України та настання, на думку Державного підприємства, для нього обставин непереборної сили.

Крім того, враховуючи доктрину "venire contra factum proprium" (заборони суперечливої поведінки), колегія суддів зазначає, що настання обставин непереборної сили не були предметом розгляду в суді першої інстанції та не зазначалися відповідачем, а враховуючи принципи диспозитивності та змагальності господарського процесу, закріплені в стаття 13, 14, 74 ГПК України, суд не має права самостійно збирати докази щодо предмету позову, а за положеннями статті 617 ЦК України тягар доказування відсутності вини боржника покладено саме на останнього.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість доводів відповідача про відсутність його вини внаслідок настання обставин непереборної сили.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами частини статті 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Пунктом 2.2 договору визначено, що оплата наданих послуг здійснюється за фактично наданий обсяг послуг протягом 60 календарних днів від дати підписання обома сторонами акту здачі-приймання наданих послуг, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця.

Як було правильно встановлено судом першої інстанції, в матеріалах справи №910/6895/22 відсутні будь-які докази оплати наданих послуг на загальну суму 696 000,00 грн.

Частково задовольняючи позов, місцевий господарський суд врахував положення пунктів 2.3. та 6.7. договору, за якими оплата замовником частини вартості послуг у розмірі суми ПДВ здійснюється після реєстрації виконавцем належним чином оформленої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних. У випадку відсутності у Єдиному реєстрі податкових накладних зареєстрованої електронної податкової накладної у строк, визначений чинною редакцією Податкового кодексу України, замовник має право в односторонньому порядку зменшити ціну договору, передбачену пунктом 2.1. даного правочину на суму ПДВ.

Місцевий господарський суд встановив відсутність у матеріалах справи доказів виконання позивачем обов`язку зі складення податкових накладних за фактом надання послуг згідно з вищезазначеними актами здачі-приймання наданих послуг та направлення цих податкових накладних на реєстрацію до Єдиного реєстру податкових накладних. Відтак, за висновком суду першої інстанції строк виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань настав лише в сумі 580000,00 грн, у зв`язку з чим у стягненні 116 000,00 грн, що складає вартість ПДВ, - відмовив.

На думку Державного підприємства, строк щодо оплати частини вартості послуг в розмірі ПДВ не встановлений, а тому варто керуватися положеннями частини 2 статті 530 ЦК України.

Колегія суддів, не погоджується з висновком місцевого господарського суду про часткову відмову у задоволенні вказаних вимог, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що під час розгляду справи в суді першої інстанції сторонами не заперечувався факт реєстрації позивачем відповідних податкових накладних у визначені податковим законодавством строки, а відповідачем лише вказувалося на недотримання позивачем обов`язку з направлення на електронну адресу замовника зареєстрованих податкових накладних (т. 1, а.с. 43, 58).

Також колегією суддів встановлено, що договором не визначено обов`язку та строку надіслання на електронну адресу замовника зареєстрованої податкової накладної, а порядок відшкодування вартості послуг в сумі ПДВ визначений у пункті 2.3. договору - після реєстрації податкової накладної, тобто на наступний день після відповідної події.

Більше того, відповідно до пункту 25 Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 №1246, платник податку через електронний кабінет шляхом перегляду в режимі реального часу має доступ до даних реєстру щодо складених ним чи його контрагентами податкових накладних та/або розрахунків коригування.

Колегія суддів також зазначає, що, незважаючи на можливість зменшення ціни договору в односторонньому порядку (пункт 6.7. договору), відповідач таким правом не скористався, оскільки в матеріалах справи відсутні докази звернення відповідача до позивача щодо одностороннього зменшення ціни договору.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги Приватного підприємства щодо безпідставної відмови у стягненні з відповідача вартості послуг у розмірі 116 000,00 грн.

У своєму позові та апеляційній скарзі Приватне підприємство просило суд стягнути з Державного підприємства 7 967,34 грн трьох процентів річних та 77937,34 грн інфляційних втрат, з яких: 2 592,00 грн - три проценти річних, нарахованих за період з 01.02.2022 по 30.06.2022 на суму боргу в розмірі 216 000,00 грн, 26 824,70 грн - інфляційні втрати, нараховані за період з 01.02.2022 по 31.05.2022 на суму боргу в розмірі 216 000,00 грн; 2 467,73 грн - три проценти річних, нарахованих за період з 08.02.2022 по 30.06.2022 на суму боргу в розмірі 216 000,00 грн, 23 000,69 грн - інфляційні втрати, нараховані за період з 01.03.2022 по 31.05.2022 на суму боргу в розмірі 216 000,00 грн; 2 907,62 грн - три проценти річних, нарахованих за період з 13.02.2022 по 30.06.2022 на суму боргу в розмірі 264 000,00 грн, 28 111,95 грн - інфляційні втрати, нараховані за період з 01.03.2022 по 31.05.2022 на суму боргу в розмірі 264 000,00 грн.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 10.04.2018 у справі №910/10156/17.

Грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц.

Зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відтак, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 ЦК України.

Грошові зобов`язання, як і будь-які інші цивільно-правові або господарські зобов`язання, можуть виникати з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України і статтею 174 ГК України.

У господарських відносинах грошові зобов`язання найчастіше виникають з господарських договорів та інших угод, передбачених законом, або з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 ГК України).

Зі змісту пункту 2.1. договору вбачається, що загальна ціна послуг була визначена з урахуванням ПДВ та становить 696 000,00 грн.

Оскільки за умовами договору до грошового зобов`язання відповідача було включено ПДВ, тому відсотки та інфляційні втрати, передбачені статтею 625 ЦК України, нараховуються на вищезазначену суму, до якої включено ПДВ.

Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями частини 1 статті 903 ЦК України визначено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як було раніше зазначено Приватним підприємством у своєму позові, з урахуванням положень пункту 2.2., 2.3. договору відповідач повинен був оплатити вартість послуг за актом здачі приймання послуг від 01.12.2021 №1 на суму 216000,00 грн до 30.01.2022, за актом здачі приймання послуг від 09.12.2021 №2 на суму 216 000,00 грн до 07.02.2022, за актом здачі приймання послуг від 14.12.2021 №3 на суму 264 000,00 грн до 12.02.2022.

Проте вартість поставлено товару не була сплачена.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За приписами частини 5 статті 254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Позивач при нарахуванні 3% річних не врахував, що останній день строку оплати згідно з актом здачі-приймання наданих послуг №3 від 14.12.2021 припав на 12.02.2022 - неробочий день, а відтак днем закінчення строку для виконання зобов`язання був перший за ним робочий день - 14.02.2022, а перший день прострочення був 15.02.2022, а не 13.02.2022.

Однак, перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат та трьох процентів річних, апеляційний суд вважає його обґрунтованим, оскільки відповідає умовам договору та вимогам закону, а також не перевищує розраховані колегією суддів суми, відповідно, позовні вимоги Приватного підприємства, заявлені до Державного підприємства про стягнення вказаних компенсаційних виплат, у зв`язку з порушенням відповідачем вимог щодо строку оплати наданих послуг за договором №75/128-21/11-121-01-21-10392 від 29.06.2021 є такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

За приписами частини 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи сторін, викладені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до пунктів 1-4 частини 1 статті 277 ГПК України, є нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, зважаючи на встановлене вище, дійшла висновку про те, що в ході апеляційного перегляду справи доводи Приватного підприємства знайшли своє підтвердження матеріалами справи в частині відсутності підстав для відмови у стягненні вартості послуг у розмірі ПДВ, оскільки висновки суду першої інстанції, викладені в ньому, не відповідають встановленим обставинам справи в цій частині, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 01.02.2023 у справі № 910/6895/22 - зміні. У той же час доводи апеляційної скарги Державного підприємства законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційна скарга відповідача на вищевказане рішення суду має бути залишена без задоволення.

Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційних скарг відповідно до вимог статті 129 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.02.2023 у справі №910/6895/22 залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Турбо-К" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.02.2023 у справі №910/6895/22 задовольнити.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.02.2023 у справі №910/6895/22 змінити.

4. Резолютивну частину рішення викласти в наступній редакції:

"1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, місто Київ, вулиця Назарівська, будинок 3; ідентифікаційний код 24584661) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Турбо-К" (69068, місто Запоріжжя, вулиця Кругова, будинок 165; ідентифікаційний код 13608111) 696 000 (шістсот дев`яносто шість тисяч) грн 00 коп. основного боргу, 7 967 (сім тисяч дев`ятсот шістдесят сім) грн 34 коп трьох процентів річних, 77 937 (сімдесят сім тисяч дев`ятсот тридцять сім) грн 34 коп. інфляційних втрат та 11 728 (одинадцять тисяч сімсот двадцять вісім) грн 57 коп. судового збору."

5. Стягнути з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, місто Київ, вулиця Назарівська, будинок 3; ідентифікаційний код 24584661) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Турбо-К" (69068, місто Запоріжжя, вулиця Кругова, будинок 165; ідентифікаційний код 13608111) 2 928 (дві тисячі дев`ятсот двадцять вісім) грн 71 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

6. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази на виконання даної постанови.

7. Матеріали справи № 910/6895/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду відповідно до статей 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 11.07.2023.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова