УХВАЛА

21 червня 2023 року

м. Київ

cправа № 910/4982/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Сухового В. Г. - головуючого, Берднік І. С., Зуєва В. А.,

за участю секретаря судового засідання - Денисевича А. Ю.,

за участю представників:

Приватного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ-5" - Сивака А. Ю.,

Приватного акціонерного товариства "Національна

енергетична компанія "Укренерго" - Остапенка С. Л.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.03.2023 (головуючий Ткаченко Б. О., судді Буравльов С. І., Гаврилюк О. М.) та рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2022 (суддя Стасюк С. В.)

у справі № 910/4982/21

за позовом Приватного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ-5" до Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" про стягнення 5 704 863,86 грн,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року Приватне акціонерне товариство "Харківська ТЕЦ-5" (далі - ПрАТ "Харківська ТЕЦ-5", Позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (далі - ПрАТ "НЕК "Укренерго", Відповідач) про стягнення 137 229 393,74 грн, з яких: 131 524 529,88 грн сума основного боргу, 2 178 228,09 грн пені, 2 818 095,01 грн інфляційних втрат та 708 540,76 грн 3 % річних (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, яка прийнята судом до розгляду).

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням Відповідачем своїх зобов`язань за Договором про участь у балансуючому ринку № 0695-04113 від 13.03.2020 щодо вчасної оплати за балансуючу електричну енергію, придбану за період з вересня 2020 року по лютий 2021 року, у зв`язку з чим Позивач вказував на наявність основної заборгованості, а також заявляв про стягнення пені, інфляційних втрат та 3 % річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.09.2022 провадження у справі № 910/4982/21 за позовом ПрАТ "Харківська ТЕЦ-5" до ПрАТ "НЕК "Укренерго" про стягнення 137 229 393,74 грн в частині стягнення 131 524 529,88 грн основного боргу - закрито.

Предметом розгляду у справі № 910/4982/21 залишилися вимоги про стягнення 2 178 228,09 грн пені, 2 818 095,01 грн інфляційних втрат та 708 540,76 грн 3 % річних за Договором про участь у балансуючому ринку № 0695-04113 від 13.03.2020.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.11.2022, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 02.03.2023, позов задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ "НЕК "Укренерго" на користь ПрАТ "Харківська ТЕЦ-5" 1 093 054,76 грн пені, 2 818 095,01 грн інфляційних втрат, 708 210,17 грн 3 % річних, 118 113,09 грн витрат на проведення експертизи, 69 290,40 грн витрат по сплаті судового збору. У іншій частині позову відмовлено.

Судові рішення мотивовано тим, що акти за спірний період підписані представником Відповідача без зазначення дати, коли саме він їх підписував, а тому датою їх підписання є дата, яка вказана в акті. Спірні акти не містять будь-яких позначень, що вони були підписані у іншу дату, ніж ту, що в них зазначена, у зв`язку з чим судами прийнято до уваги висновки експертизи з умовою, що дата остаточного розрахунку за поставлену балансуючу електричну енергію за Договором № 0695-04113 від 13.03.2020 визначається від дати підписання сторонами акта купівлі-продажу балансуючої електричної енергії. В той же час, суди дійшли висновку про відсутність об`єктивних підстав для зменшення розміру неустойки заявленої Позивачем до стягнення з Відповідача.

Не погоджуючись із висновками судів попередніх інстанцій, ПрАТ "НЕК "Укренерго" подало до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.03.2023 та рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2022 скасувати, і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Скаржник, в обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, зазначив пункти 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України, посилаючись на те, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права та допущено порушення норм процесуального права, оскільки:

- в порушення приписів статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України, статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" не надано правової оцінки належності обраного Позивачем способу захисту його цивільного права у спірних правовідносинах, що відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14 та постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/23369/17, від 24.09.2019 у справі № 910/5320/17, від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, є підставою для відмови у позові;

- інфляційні та 3 % річних є частиною грошового зобов`язання з оплати балансуючої електричної енергії і не можуть стягуватися із інших джерел та рахунків, крім відповідного рахунка зі спеціальним режимом використання, про що зроблено висновки у постановах Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 915/14/17, від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц;

- судами не встановлено момент, з якого можливо здійснювати розрахунок пені, інфляційних втрат та 3 % річних, на підставі належних, допустимих та достовірних доказів, без урахування правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18 щодо неможливості застосування учасниками справи концепції "негативного доказу" для обґрунтування власної позиції;

- при застосуванні положень частини третьої статті 551, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України, судами не враховано правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, а також постановах Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 04.02.2020 у справі № 918/116/19, від 21.10.2019 у справі № 910/1005/19, від 26.09.2019 у справі № 922/3613/18, від 18.06.2019 у справі № 914/1208/18, від 19.09.2019 у справі № 907/532/18, від 26.03.2020 у справі № 904/2847/19 від 26.09.2019, у справі № 922/3613/18, щодо наявності певних умов, за яких суд може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і 3 % річних;

- у спірних правовідносинах, відсутній висновок Верховного Суду у питанні застосування положень пункту 83 частини першої статті 1, абзацу 4 пункту 3 частини четвертої статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" щодо можливості Відповідача вносити на свій поточний рахунок із спеціальним режимом використання кошти з власного поточного рахунка для здійснення розрахунку з постачальником електричної енергії (Позивачем).

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.05.2023 відкрито касаційне провадження у справі № 910/14982/21 за касаційною скаргою ПрАТ "НЕК "Укренерго" з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України, та призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 21.06.2023; встановлено строк для подання учасниками справи відзиву на касаційну скаргу до 12.06.2023.

ПрАТ "Харківська ТЕЦ-5" 06.06.2023 направило до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому заперечило доводи касаційної скарги та просило залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників, які з`явилися у судове засідання, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, викладені у відзиві на касаційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Частиною першою статті 300 ГПК України визначено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі Договору про участь у балансуючому ринку, який затверджено наказом НЕК "Укренерго" від 06.03.2020 №86 (далі - Договір від 13.03.2020), ПрАТ "Харківська ТЕЦ-5" приєдналось шляхом подання заяви-приєднання до Договору про участь у балансуючому ринку (ідентифікатор договору № 0695-04113 від 13.03.2020 (далі - Договір від 13.03.2020)).

За умовами пункту 1.2 Договору визначено, що за цим Договором ППБ (Постачальник послуг з балансування) зобов`язується надавати балансуючу електричну енергію на завантаження або розвантаження для здійснення ОСП балансування об`єднаної електричної енергетичної системи України. ОСП зобов`язується продавати балансуючу електричну енергію ППБ або купувати балансуючу електричну енергію у ППБ та отримувати оплату за продану ППБ балансуючу електричну енергію або сплачувати кошти за куплену балансуючу електричну енергію у ППБ відповідно до умов цього Договору та Правил ринку.

Відповідно до пункту 2.2 Договору, розрахунок ціни купівлі-продажу електричної енергії визначається у відповідності до Правил ринку.

Згідно з пунктом 4.1 Договору виставлення рахунків та здійснення платежів у рамках розрахункових сум здійснюються відповідно до процедур та графіків, зазначених у Правилах ринку.

За підсумками місяця ППБ складає та направляє ОСП у паперовому та/або електронному вигляді (засобами електронного документообігу з накладанням КЕП) два примірники підписаного зі своєї сторони акта приймання-передачі наданих послуг балансування, який ОСП розглядає та у разі відсутності зауважень підписує протягом трьох робочих днів з моменту його отримання від ОСП або направляє мотивовану відмову від його підписання із зазначенням недоліків, що мають бути усунені (пункт 4.2 Договору).

Відповідно до пункту 4.3 Договору ОСП здійснює остаточний розрахунок з ППБ протягом 10 робочих днів після підписання сторонами акта або з дати направлення його ППБ на адресу ОСП (у випадку не підписання та/або не направлення акта, та/або мотивованих зауважень до нього у п`ятиденний строк) за умови реєстрації ППБ податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідно до вимог статті 201 Податкового кодексу України шляхом перерахування на поточний рахунок ППБ грошових коштів в обсязі, що відповідає фактичній вартості наданих послуг з балансування.

Наказом НЕК "Укренерго" затверджено нову редакцію Договору про участь у балансуючому ринку. В новій редакції пункт 4.3 Договору викладено наступним чином: "ОСП здійснює остаточний розрахунок з ППБ протягом 7 робочих днів після підписання сторонами акта або з дати направлення його ППБ на адресу ОСП (у випадку не підписання та/або не направлення акта, та/або мотивованих зауважень до нього у п`ятиденний строк) за умови реєстрації ППБ податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідно до вимог статті 201 Податкового кодексу України шляхом перерахування на поточний рахунок ППБ грошових коштів в обсязі, що відповідає фактичній вартості наданих послуг з балансування.

Згідно з пунктом 4.4 Договору сторони погодили, що у випадку порушення строків розрахунків відповідно до Правил ринку та/або цього Договору ППБ має право нарахувати пеню у розмірі 0,1 % від суми прострочення платежу (але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє на день прострочення) за кожен день такого прострочення у порядку, передбаченому Господарським кодексом України.

22.12.2020 вступила в силу нова редакція Договору про участь у балансуючому ринку, затверджена наказом НЕК "Укренерго" від 22.12.2020 № 720, відповідно до якої, пунктом 7.1 визначено, що у разі несвоєчасного виконання грошових зобов`язань, винна сторона сплачує іншій стороні пеню в розмірі 0,01% за кожний день прострочення від суми простроченого платежу, але не більше розміру облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з пунктом 4.8 Договору, ОСП надає ППБ два примірника Акта, підписані зі своєї сторони до 08 числа місяця, наступного за тим, щодо якого його сформовано. Протягом двох робочих днів ППБ повертає ОСП один примірник підписаного зі своєї сторони Акта.

Згідно наявних в матеріалах справи актів купівлі-продажу, загальна вартість балансуючої електричної енергії, переданої за Договором № 0695-04113від 13.03.2020, за період з вересня 2020 року по лютий 2021 року, складає 219 007 104,83 грн.

Позивач зазначає, що відповідач здійснював розрахунки за передану балансуючу електричну енергію з порушенням встановлених Договором строків, внаслідок чого відповідачу нараховано до стягнення 2 178 228,09 грн пені, 2 818 095,01 грн інфляційних втрат та 708 540,76 грн 3 % річних, що і стало підставою для звернення до суду.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, яким позовні вимоги задоволено частково, виходив з того, що на виконання умов Договору про участь у балансуючому ринку № 0695-04113 від 13.03.2020 Позивачем у період з вересня 2020 по лютий 2021 року поставлено Відповідачу балансуючу енергію на суму 219 007 104,83 грн, що підтверджується актами купівлі-продажу, підписаними сторонами. Проте, розрахунок за балансуючу енергію здійснено з порушенням встановлених Договором строків, внаслідок чого Відповідачу нараховано до стягнення 2 178 228,09 грн пені, 2 818 095,01 грн інфляційних втрат та 708 540,76 грн 3 % річних.

Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями частини першої статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Оскільки Відповідач обов`язку по сплаті коштів у визначений договором строк не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (стаття 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (стаття 612 Цивільного кодексу України), а відповідно є підстави для застосування встановленої законом або договором відповідальності.

Положеннями частини другої статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім цього, одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 Господарського кодексу України ).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За умовами пункту 4.4 Договору сторони погодили, що у випадку порушення строків розрахунків відповідно до Правил ринку та/або цього договору ППБ має право нарахувати пеню у розмірі 0,1 % від суми прострочення платежу (але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє на день прострочення) за кожен день такого прострочення у порядку, передбаченому Господарським кодексом України.

22.12.2020 вступила в силу нова редакція Договору про участь у балансуючому ринку, затверджена наказом НЕК "Укренерго" від 22.12.2020 № 720, відповідно до якої, пунктом 7.1. визначено, що у разі несвоєчасного виконання грошових зобов`язань, винна сторона сплачує іншій стороні пеню в розмірі 0,01% за кожний день прострочення від суми простроченого платежу, але не більше розміру облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

З метою визначення дійсного розміру основного боргу, розміру пені, інфляційних втрат та 3 % річних, відповідно до умов укладеного сторонами Договору та вимог чинного законодавства України, судом призначено у справі № 910/4982/21 судову експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

За результатами проведеної експертизи судом отримано висновок експертів № 35338/21-72/15565/22-72/15567/22-71 від 14.06.2022 комісійної судової економічної експертизи у господарській справі № 910/4982/21, у якому здійснено розрахунок основного боргу, пені, інфляційних та 3% річних, виходячи з умови, що дата остаточного розрахунку за поставлену балансуючу електричну енергію за Договором № 0695-04113 від 13.03.2020 визначається від дати підписання сторонами акта купівлі-продажу балансуючої електричної енергії; та виходячи з умови, що дата остаточного розрахунку за поставлену балансуючу електричну енергію за Договором № 0695-04113 від 13.03.2020 визначається від дати направлення ПрАТ "НЕК "Укренерго" на адресу ПрАТ "Харківська ТЕЦ-5" електронного листа зі сканованою копією акта.

Дослідивши висновок експертів № 35338/21-72/15565/22-72/15567/22-71 від 14.06.2022, з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, суди дійшли висновку, що такий не викликає сумнівів у його правильності, не містить розбіжностей і відповідає вимогам чинного законодавства, в тому числі, стосовно критеріїв повноти, ясності та обґрунтованості, у зв`язку з чим прийнятним визнано розрахунок пені, інфляційних та 3% річних, який здійснено від дати підписання сторонами акта купівлі-продажу балансуючої електричної енергії, обґрунтовуючи це тим, що такі акти за спірний період підписані представником Відповідача без зазначення дати, коли саме він їх підписував, а тому датою їх підписання є дата, яка вказана в акті, у зв`язку з чим обґрунтованою визнано пеню у розмірі 1 093 054,76 грн, інфляційні втрати у розмірі 2 899 593,12 грн та 3 % річних у розмірі 708 210,17 грн, що стало підставою для часткового задоволення заявлених позовних вимог.

При цьому судами відхилено посилання Відповідача щодо неможливості стягнення заборгованості в силу встановлення законом спеціального порядку розрахунків на балансуючому ринку, вказавши на те, що положення частини четвертої статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" не містить імперативної заборони щодо розрахунку відповідача з постачальником електричної енергії (позивачем) тільки грошовими коштами, які надходять від інших учасників балансуючого ринку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання, навпаки, передбачено можливість відповідача для належного виконання грошових зобов`язань, вносити грошові кошти з інших власних рахунків на рахунок зі спеціальним режимом використання, що в свою чергу свідчить про те, що відповідач (боржник) не позбавлений можливості здійснити перерахування на такий рахунок коштів з інших рахунків, зокрема з поточного рахунку, задля належного виконання своїх зобов`язань. Ненадходження коштів від інших учасників балансуючого ринку не може бути відкладальною обставиною для невиконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати за договором.

Судом апеляційної інстанції також відхилено посилання скаржника про те, що прострочення виконання грошового зобов`язання виникло не з його вини, вказавши на те, що така обставина не впливає на обсяг його зобов`язань як боржника, що прострочив грошове зобов`язання, а наявність особливого алгоритму розподілу коштів на спеціальних рахунках, впровадженого у зв`язку з особливістю здійснення розрахунків на ринку електричної енергії, не виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень загальних норм матеріального права.

При цьому, розглянувши заяву Відповідача про зменшення розміру нарахованої Позивачем неустойки на 99 %, яка обґрунтована тим, що Позивачем не надано доказів підтвердження факту заподіяння будь-яких збитків, а також за наявності обставин, що підтверджують добросовісність поведінки та ненавмисний характер прострочення Відповідачем своїх зобов`язань за договором, суди відмовили у її задоволенні, виходячи з такого.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому згідно положень частини першої статті 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру штрафних санкцій наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення штрафних санкцій.

Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

При цьому реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтею 551 Цивільного кодексу України та статтею 233 Господарського кодексу України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суд повинен забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Разом з тим, оцінивши доводи щодо наявності підстав для зменшення розміру неустойки, суди встановили, що Відповідач не надав достатніх доказів та не навів обставин, які могли б свідчити про поважність причин неналежного виконання зобов`язання, винятковість обставин чи невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) наслідкам порушення зобов`язання, а також не вказав про обставини, які могли б свідчити про майновий стан сторін та соціальну значущість підприємства, що мають значення для вирішення питання про зменшення штрафних санкцій.

Звертаючись до Верховного Суду з касаційною скаргою, скаржник оскаржує постанову суду апеляційної інстанції та рішення місцевого господарського суду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Проте, обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, не підтвердилися з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де є схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

При цьому, на предмет подібності слід оцінити саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін у справі та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їх змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критерієм відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Слід виходити також із того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Відповідно неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19) та від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 (провадження №14-166цс20).

Таким чином, подібність правовідносин означає, зокрема, схожість суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

Разом з тим, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Проаналізувавши висновки Верховного Суду, викладені у справах, на які послався скаржник у касаційній скарзі на обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень у справі № 910/4982/21, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, суд касаційної інстанції вважає, що правовідносини у зазначених справах не є подібними, виходячи з такого.

Так, посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14 (розглядався спір про визнання договору іпотеки недійсним) та постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/23369/17 (розглядався спір про розірвання договору поруки), від 24.09.2019 у справі № 910/5320/17 (розглядався спір про зобов`язання вчинити дії - скасувати нараховані обсяги природного газу), від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (розглядався спір за первісним позовом про стягнення безпідставно одержаних коштів і за зустрічним позовом про визнання договору укладеним та стягнення заборгованості за договором підряду), від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (розглядався спір про визнання незаконними та скасування окремих пунктів рішень ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування запису про право власності та витребування земельної ділянки з незаконного володіння), щодо обрання Позивачем неправильного способу захисту порушеного права та інтересу з урахуванням приписів статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України, статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії", Судом відхиляється, виходячи з того, що аналіз змісту постанов у зазначених справах, з урахуванням предмета та підстав позову, встановлених та оцінених судами фактичних обставин справи, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного судового рішення, не дає підстав вважати правовідносини у цих справах подібними. До того ж, у зазначених справах відсутній висновок про належність та ефективність способу захисту з урахуванням положень статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії.

У справі № 915/14/17 (постанова від 31.01.2018) предметом розгляду був спір про стягнення на підставі частини другої статті 785 Цивільного кодексу України неустойки, а також 3 % річних нарахованих на суму неустойки відповідно до частини другої статті 625 цього Кодексу.

У справі № 127/15672/16-ц (постанова від 08.11.2019) предметом розгляду був спір стягнення інфляційних втрат і 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання (нарахованих на тіло кредиту та проценти за користування таким кредитом).

Натомість у справі № 910/4982/21, яка розглядається, предметом спору є стягнення з Відповідача пені, інфляційних втрат та 3% річних у зв`язку з простроченням оплати за балансуючу електричну енергію, поставлену за Договором про участь у балансуючому ринку № 0695-04113 від 13.03.2020.

Таким чином, предмет та підстави позовів у зазначених справах є різними зі справою, що розглядається, як і не є подібними встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин.

У справі № 917/1307/18 від 23.10.2019 предметом розгляду були вимоги про зобов`язання здійснити поставку товару і стягнення неустойки. Верховний Суд, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог та направляючи справу на новий апеляційній розгляд, вказав на те, що Позивач у справі, як особа, яка стверджує про порушення Відповідачем зобов`язань за Договором, мав довести ту обставину, на яку він посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог - підписання спірного договору сторонами саме 27.03.2018.; проте суд апеляційної інстанції, в порушення принципу змагальності, безпідставно переклав тягар доведення цієї обставини на Відповідача та фактично бездоказово презюмував виникнення в останнього зобов`язань за договором до спливу строку поставки товару.

Втім, за обставинами у даній справі № 910/4982/21, яка розглядається, Позивачем доведено належними та допустимими доказами поставку балансуючої електроенергії, і судами на підставі таких доказів здійснено перевірку обґрунтованості нарахованих штрафних санкцій, правомірність яких не спростована Відповідачем, що також свідчить про неподібність правовідносин у зазначених справах при застосуванні концепції "негативного доказу".

Щодо доводів скаржника, викладених у касаційній скарзі, про неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема положень частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України, при вирішенні питання зменшення штрафних санкцій, без врахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19 (суд вказав, що майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення штрафних санкцій), у постанові від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18 (щодо врахування інтересів обох сторін, значного розміру пені, а також повної поставки відповідачем товару, період прострочення поставки якого є незначним), у постанові від 21.10.2019 у справі № 910/1005/19 (що боржник має збитковий фінансовий результат), у постанові від 26.09.2019 у справі № 922/3613/18 (суди врахували поведінку боржника, який поступово, періодично, у міру надходження грошових коштів, сплачував певні суми грошових коштів з метою погашення боргу), у постанові від 18.06.2019 у справі № 914/1208/18 (щодо погашення основної заборгованості на момент звернення до суду), у постанові від 19.09.2019 у справі № 907/532/18 (щодо об`єктивної неможливості боржника виконати своє зобов`язання у строк), у постанові від 26.03.2020 у справі № 904/2847/19 (щодо неспівмірно високими штрафними санкціями), у постанові від 26.09.2019 у справі № 922/3613/18 (щодо особливого становища сторони боржника чи кредитора), то Суд, проаналізувавши зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, дійшов висновку, що застосування судами норм права (зокрема статей 233 Господарського кодексу України, статті 551 Цивільного кодексу України) не суперечить жодному з вказаних скаржником висновків суду касаційної інстанції. У свою чергу, у зазначених скаржником постановах Верховного Суду в співвідношенні з оскаржуваними судовими рішеннями не міститься протилежного правового висновку щодо застосування положень статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України. Застосування судом зазначених норм у даній справі та у зазначених справах залежало виключно від встановлених і доведених обставин конкретної справи, а також оцінки наданих до суду доказів, що входило до предмету доказування та формувало фактично-доказову базу, а тому означені справи є неподібними за змістовним критерієм.

Доводи скаржника щодо неправильного застосування судами частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, без врахування правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, щодо можливості зменшення відсотків річних, Судом також відхиляються, оскільки вони ухвалені за неподібних правовідносин стосовно обставин цієї справи.

Отже, Верховний Суд встановив, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду та на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 910/4982/21, що розглядається.

Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

З огляду на викладене, враховуючи, що підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження, касаційне провадження в цій справі підлягає закриттю на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судового рішення, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає, що у подібних спірних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду у питанні застосування положень пункту 83 частини першої статті 1, абзацу 4 пункту 3 частини четвертої статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" щодо можливості Відповідача вносити на свій поточний рахунок із спеціальним режимом використання кошти з власного поточного рахунка для здійснення розрахунку з постачальником електричної енергії (Позивачем).

Відповідно до приписів пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Отже, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Положеннями пункту 83 частини першої статті 1 Закону України "Про ринок електричної енергії" (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що системні обмеження - обставини, обумовлені необхідністю забезпечення функціонування ОЕС України в межах гранично допустимих значень, за яких можливе відхилення від оптимального розподілу навантаження генеруючих потужностей відповідно до їх договірних обсягів відпуску електричної енергії та/або оптимального розподілу навантаження генеруючих потужностей відповідно до пропозицій (заявок) на балансуючому ринку.

Згідно з частиною першою статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" розрахунки за електричну енергію та послуги, що надаються на ринку електричної енергії, між учасниками цього ринку здійснюються в грошовій формі відповідно до укладених договорів у порядку, визначеному цим Законом, правилами ринку, правилами ринку "на добу наперед" та внутрішньодобового ринку.

Відповідно до частини четвертої статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" постачальники послуг з балансування та сторони, відповідальні за баланс, у яких виникли зобов`язання перед оператором системи передачі в результаті діяльності на балансуючому ринку, вносять плату за електричну енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання оператора системи передачі в одному з уповноважених банків.

Кошти з поточного рахунка із спеціальним режимом використання оператора системи передачі перераховуються відповідно до правил ринку на:

1) поточні рахунки постачальників послуг з балансування та сторін, відповідальних за баланс, крім електропостачальників;

2) поточні рахунки із спеціальним режимом використання електропостачальників;

3) поточний рахунок оператора системи передачі.

З метою здійснення розрахунків з постачальниками послуг з балансування під час врегулювання системних обмежень оператор системи передачі може вносити на свій поточний рахунок із спеціальним режимом використання кошти з власного поточного рахунка.

Як встановлено судом касаційної інстанції, питання застосування положень статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії", зокрема і її частини четвертої, було предметом касаційного розгляду в інших господарських справах.

Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у пункті 5.24. постанови від 08.06.2022 у справі №910/6636/21 зробив висновок щодо застосування частини четвертої статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" і вказав, що її зміст не містить імперативної заборони щодо розрахунку відповідача з постачальником електричної енергії (позивачем) тільки грошовими коштами, які надходять від інших учасників балансуючого ринку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання, навпаки, передбачено можливість відповідача для належного виконання грошових зобов`язань, вносити грошові кошти з інших власних рахунків на рахунок зі спеціальним режимом використання, що в свою чергу свідчить про те, що відповідач (боржник) не позбавлений можливості здійснити перерахування на такий рахунок коштів з інших рахунків, зокрема з поточного рахунку, задля належного виконання своїх зобов`язань. Ненадходження коштів від інших учасників балансуючого ринку не може бути відкладальною обставиною для невиконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати за договором.

Подібні висновки викладені в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.10.2022 у справі № 910/6578/21.

На розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду було передано справу № 910/9374/21 щодо необхідності відступу від висновку колегії суддів Касаційного господарського у складі Верховного Суду, викладеного у постановах від 08.02.2022 у справі № 910/6635/21, від 08.06.2022 у справі № 910/6636/21, від 15.06.2022 у справі № 910/6639/21, від 18.10.2022 у справі № 910/6578/21, що наявність рахунку із спеціальним режимом використання не виключає застосування до споживача пені за прострочення в оплаті отриманої електричної енергії і відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у порядку частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки зміст статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" не містить імперативної заборони щодо розрахунку тільки грошовими коштами, які надходять від інших учасників балансуючого ринку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання.

За результатами розгляду справи № 910/9374/21 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що Законом України "Про ринок електричної енергії", Правилами ринку не визначені строки (терміни) виконання зобов`язання щодо оплати, однак такі строки встановлені в пункті 4.3. укладеного між сторонами договору (абзац 2 пункт 17.15. Постанови). При цьому положення договору не містять будь-яких застережень щодо використання відповідачем поточного рахунку зі спеціальним режимом використання, та, відповідно, умови про розрахунок за продану електричну енергію лише з такого рахунку та/або за умови наявності коштів на такому рахунку (пункт 17.20. Постанови).

Також за висновком об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду твердження заявника про те, що прострочення виконання грошового зобов`язання виникло не з його вини, є неспроможними, оскільки ця обставина не впливає на обсяг його зобов`язань як боржника, що прострочив грошове зобов`язання, а наявність особливого алгоритму розподілу коштів на спеціальних рахунках, впровадженого у зв`язку з особливістю здійснення розрахунків на ринку електричної енергії, не виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень загальних норм матеріального права (пункт 17.23. Постанови).

За таких обставин, Верховний Суд у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.02.2023 у справі № 910/9374/21 дійшов висновку, що відсутні підстави для відступу від висновків, зроблених у постановах Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 910/6635/21, від 15.06.2022 у справі № 910/6639/21, від 08.06.2022 у справі № 910/6636/21, від 18.10.2022 у справі № 910/6578/21.

Подібні висновки щодо застосування частини четвертої статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" викладено у постановах Верховного Суду від 02.03.2023 у справі № 910/18611/21 і від 09.03.2023 у справі № 910/18613/21. Тобто Верховний Суд стало і послідовно викладав позицію про умови і порядок застосування положень частини четвертої статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії", а також положення статті 614 Цивільного кодексу України, на не врахування якої посилається скаржник у касаційній скарзі.

При цьому висновки судів попередніх інстанцій у даній справі № 910/4982/21, що розглядається, в оскаржуваних судових рішеннях, відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.02.2023 у справі № 910/9374/21.

Отже, враховуючи висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03.02.2023 у справі № 910/9374/21, що наявність особливого алгоритму розподілу коштів на спеціальних рахунках, впровадженого у зв`язку з особливістю здійснення розрахунків на ринку електричної енергії, не виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень загальних норм матеріального права, свідчить про те, що висновок щодо застосування частини четвертої статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" у взаємодії із нормами Цивільного кодексу та Господарського кодексу України сформовано.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 296 ГПК України після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.

Враховуючи, що правовідносини у справі № 910/4982/21, що розглядається, та у справах № 910/18611/21, № 910/18613/21 є подібними, а також зважаючи на наявність висновків щодо підстав касаційного оскарження, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.02.2023 у справі № 910/9374/21, Верховний Суд вважає за доцільне закрити касаційне провадження у даній справі, що переглядається.

Усі інші доводи скаржника не підпадають під правове регулювання частини другої статті 287 ГПК України, а тому Суд в силу приписів статей 287 і 300 ГПК України не надає їм оцінку.

Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах "Ейрі проти Ірландії", п. 24, Series A № 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява № 38695/97, п. 43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п. 56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п. 31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб.

За наведених обставин, згідно з пунктами 4 та 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав длязакриття касаційного провадження за касаційною скаргою ПрАТ "НЕК "Укренерго" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.03.2023 та рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2022 у справі № 910/4982/21.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційне провадження у справі № 910/4982/21 за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.03.2023 та рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2022, закрити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Суховий

Судді І. Берднік

В. Зуєв