ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" липня 2023 р. Справа№ 910/13795/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Яковлєва М.Л.

Станіка С.Р.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕМП-2000"

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2023 у справі №910/13795/22 (суддя Картавцева Ю.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Мазурика Богдана Володимировича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕМП-2000"

про стягнення 101 744,38 грн

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Мазурик Богдан Володимирович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп-2000» про стягнення 101 744,38 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору-заявки на перевезення вантажу №2389 від 07.12.2021 у частині оплати наданих позивачем послуг з організації перевезення вантажу, з огляду на що позивач просить суд стягнути 101 744,38 грн, з яких: 79 761,00 грн основного боргу, 2 163,38 грн 3% річних та 19 820,00 грн інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.03.2023 позов задоволено повністю.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000» на користь Фізичної особи - підприємця Мазурика Богдана Володимировича основний борг у розмірі 79 761 грн. 00 коп., інфляційні втрати у розмірі 19 820 грн 00 коп., 3% річних у розмірі 2 163 грн 38 коп., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн 00 коп. та судовий збір у розмірі 2 481 грн 00 коп.

Суд першої інстанції при прийнятті вказаного рішення виходив з наступного:

- матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів відповідно до статей 76 - 79 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження сплати Відповідачем грошових коштів Фізичній особі - підприємцю Мазурику Богдану Володимировичу за спірним договором в розмірі 79 761,00 грн;

- при цьому, судом відхилено доводи відповідача про те, що ним здійснено оплату в повному обсязі за Договором, однак у платіжних інструкціях допущено описку щодо призначення платежу з огляду на те, що позивач не надав згоди на зміну призначення платежів, а надані відповідачем платіжні інструкції № 2079 від 21.09.2022, № 2114 від 27.09.2022, № 2150 від 01.10.2022 не можуть бути належними доказами на підтвердження виконання зобов`язання Відповідача з оплати наданих й прийнятих послуг за спірним договором;

- відповідач в порушення норм Цивільного кодексу України та умов Договору не здійснив оплату наданих й прийнятих послуг в повному обсязі, тобто не виконав свої зобов`язання належним чином, а тому позовні вимоги щодо стягнення суми основної заборгованості у розмірі 79 761,00 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню;

- розрахунок заявлених позивачем інфляційних втрат та 3% річних є арифметично правильним, а тому вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

Розподіляючи судові витрати, зокрема витрати позивача на на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що розумним та співмірним розміром витрат на послуги адвоката у даному спорі є витрати у розмірі 6 000,00 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2023 у справі №910/13795/22 та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову ФОП Мазурика Б.В. та зменшити суму витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами до 1000,00 грн.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

- судом не надано оцінки аргументам відповідача:

- вимоги позивача безпідставні, оскільки послуги позивача сплачені відповідачем у повному обсязі, на підтвердження чого були надані платіжні інструкції та бухгалтерські довідки;

- скаржник не погоджується із сумою витрат позивача на професійну правничу допомогу та вважає, що їх розмір має бути зменшено до 1000,00 грн.

22.03.2023 безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2023 у справі №910/13795/22.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.03.2023 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Гончаров С.А., Яковлєв М.Л.

На час надходження апеляційної скарги матеріали справи №910/13795/22 на адресу Північного апеляційного господарського суду не надходили, у зв`язку з чим ухвалою від 27.03.2023 відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2023 у справі №910/13795/22 до надходження матеріалів справи на адресу Північного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду міста Києва надіслати матеріали справи №910/13795/22 на адресу Північного апеляційного господарського суду.

10.04.2023 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/13795/22.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/1428/23 від 20.04.2023, у зв`язку з перебуванням судді Гончарова С.А. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2023 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Яковлєв М. Л., Станік С.Р.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2023 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2023 у справі №910/13795/22 прийнято до свого провадження колегією суддів у визначеному складі. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2023 у справі №910/13795/22, розгляд якої ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

05.05.2023 до канцелярії суду від Фізичної особи-підприємця Мазурика Богдана Володимировича надійшов відзив на апеляційну скаргу, яку позивач просить суд залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін. Позивач вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а доводи відповідача, наведені в апеляційній скарзі, безпідставними.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Так, згідно з ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Згідно з ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Колегія суддів дійшла висновку про необхідність вийти за межі граничного процесуального строку розгляду даної справи, здійснивши її розгляд у розумний строк, застосувавши ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст.ст. 2, 11 ГПК України.

Суд апеляційної інстанції, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 07.12.2021 року між Фізичною особою - підприємцем Мазуриком Богданом Володимировичем (Виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000» (Замовник) було укладено Договір - заявку на перевезення вантажу №2389, за яким узгоджено: дата навантаження 08.12.2021, адреса завантаження: 7030 Paks 0299/5 hrsz, перевезення вантажу з терміном доставки з 11.12.2021 по 12.12.2021, фрахтова сума 2600 євро (по курсу НБУ на дату розвантаження), митний перехід - Чоп, автомобіль НОМЕР_1 , причеп НОМЕР_2 .

Умови оплати - безготівкова форма на умовах 100% оплати протягом 30 календарних днів з дня розвантаження автомобіля на підставі копії рахунку переданого Виконавцем за допомогою факсимільного зв`язку, з подальшим отриманням оригіналу рахунка, товарно-транспортної накладної (CMR/TTH) з відміткою вантажоодержувача про отримання вантажу, акта приймання-передачі наданих послуг.

На виконання умов Договору - заявки на перевезення вантажу №2389 від 07.12.2021 Позивач надав послуги з перевезення вантажу автомобільним транспортом за маршрутом Paks (Угорщина) - м/п Чоп - Київ (Україна), а Відповідач в свою чергу прийняв надані послуги, що підтверджується Актом здачі - приймання робіт (надання послуг) №484 від 11.12.2021 на суму 79 761,00 грн.

25.11.2022 року позивач надіслав на адресу відповідача лист з вимогою сплатити заборгованість за Договором - заявкою №2389 від 07.12.2021 у загальному розмірі 79 761,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору-заявки на перевезення вантажу №2389 від 07.12.2021 у частині оплати наданих позивачем послуг з організації перевезення вантажу, з огляду на що позивач просить суд стягнути 101 744,38 грн, з яких: 79 761,00 грн основного боргу, 2 163,38 грн 3% річних та 19 820,00 грн інфляційних втрат.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що заборгованість була погашена в повному обсязі, що підтверджується платіжними інструкціями та бухгалтерськими довідками про виправлення помилки у платіжних інструкціях (платіжних дорученнях).

Аналогічні доводи містить також апеляційна скарга.

Суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, які не були спростовані належними доказами відповідачем, з чим погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно з приписами ст. 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору - заявки на перевезення вантажу №2389 від 07.12.2021 позивач надав послуги з перевезення вантажу автомобільним транспортом за маршрутом Paks (Угорщина) - м/п Чоп - Київ (Україна), а Відповідач в свою чергу прийняв надані послуги, що підтверджується Актом здачі - приймання робіт (надання послуг) №484 від 11.12.2021 на суму 79 761,00 грн.

Умови оплати - безготівкова форма на умовах 100% оплати протягом 30 календарних днів з дня розвантаження автомобіля на підставі копії рахунку переданого Виконавцем за допомогою факсимільного зв`язку, з подальшим отриманням оригіналу рахунка, товарно-транспортної накладної (CMR/TTH) з відміткою вантажоодержувача про отримання вантажу, акта приймання-передачі наданих послуг.

Як було встановлено судом, 25.11.2022 року Позивач надіслав на адресу Відповідача лист з вимогою сплатити заборгованість за Договором - заявкою №2389 від 07.12.2021 у загальному розмірі 79 761,00 грн (до якого додав оригінал рахунку №484 від 11.12.2021, CMR від 09.12.2021 р. та копію акту), що підтверджується копіями опису вкладення у цінний лист від 25.11.2022 р., фіскального чеку, накладної, роздруківки за відстеженням поштового відправлення про вручення 01.12.2022.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи вищенаведені умови Договору - заявки на перевезення вантажу №2389 від 07.12.2021, оскільки, розвантаження автомобіля відбулося 11.12.2021, відповідач був зобов`язаний здійснити оплату наданих послуг з перевезення вантажу у розмірі 79 761,00 грн у строк до 10.01.2022.

Отже, заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000» перед Фізичною особою - підприємцем Мазуриком Богданом Володимировичем за Договором - заявкою на перевезення вантажу № 2389 від 07.12.2021 року становить 79 761,00 грн.

Заперечуючи проти вказаного, відповідач стверджує, що оплату у повному обсязі за Договором - заявкою на перевезення вантажу №2389 від 07.12.2021 року було проведено.

На підтвердження зазначеного відповідачем надано копії платіжних інструкцій № 2079 від 21.09.2022 на суму 20 000,00 грн, № 2114 від 27.09.2022 на суму 26 166,00 грн, № 2150 від 01.10.2022 на суму 60 000,00 грн, № 477 від 10.08.2022 на суму 23 335,00 грн, № 1900 від 18.08.2022 на суму 77 874,00 грн із зазначенням призначення платежу: «оплата за міжнародні перевезення вантажу згідно договору №2141 від 22.09.2021р.».

Однак, бухгалтерськими довідками №30/12-22 від 30.12.2022 та № 18/01-23 від 18.01.2023, складеними головним бухгалтером Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000», визначено що у вищевказаних платіжних інструкціях допущено описку щодо призначення платежу. Зокрема, кошти за платіжними інструкціями № 2079 від 21.09.2022, № 2114 від 27.09.2022, № 2150 від 01.10.2022 спрямовувались на оплату заборгованості за Договором - заявкою на перевезення вантажу № 2389 від 07.12.2021 року.

Судова колегія наголошує, що саме платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення: «Призначення платежу» (аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.03.2018 у справі № 903/333/17).

У випадку, якщо грошові кошти вже були списані з рахунку платника та зараховані на рахунок отримувача, переказ набуває статусу завершеного. Тобто з моменту перерахування грошових коштів на рахунок отримувача обов`язок банку з виконання доручення платника вважається виконаним. Внесення змін до призначення платежу такого платіжного доручення є неможливим. А питання уточнення інформації, вказаної у реквізиті «Призначення платежу» виконаного платіжного доручення вирішується сторонами у порядку, узгодженому між ними, без участі банку. Зазначене підтверджується листом Національного Банку України від 09.06.2011 №25-111/1438-7141 «Про заміну інформації у реквізиті «Призначення платежу», яким встановлено, що після списання коштів з рахунку платника питання щодо уточнення інформації, зазначеної у реквізиті «Призначення платежу», вирішується між сторонами без участі банку.

Також у матеріалах справи наявний лист Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000» №30/12-22 від 30.12.2023, адресований Фізичній особі - підприємцю Мазурику Богдану Володимировичу щодо зміни призначення платежів.

Судова колегія перевірила матеріали справи та доводи апелянта стосовно недослідження та неврахуванням судом першої інстанції заперечення відповідача на відповідь на відзив на позовну заяву та встановила, що до вказаних заперечень відповідачем долучено копію конверту та форми 55 укрпошти (а.с.108-109), однак відсутній опис вкладення у вказаний лист, з якого вбачалось би за можливе встановити, які саме документи направлялись у вказаному конверті, а отже суд апеляційної інстанції констатує, що в матеріалах справи відсутні докази в розумінні приписів статей 76 - 79 Господарського процесуального кодексу України щодо направлення зазначеного листа адресату (в межах врегулювання договірних зобов`язань, а не як додатку до відзиву) та отримання листа позивачем, про що також обгрунтовано зауважив суд першої інстанції.

Разом з тим, у листі від 25.11.2022 позивач звернув увагу відповідача на те, що в деяких платіжних документах щодо призначення платежу, Відповідач посилався на договір № 2141 від 22.09.2021, який фактично між сторонами укладений не був, а тому такі оплати були враховані в погашення заборгованості за окремими договорами-заявками.

За викладених обставин, оскільки позивач не надав згоди на зміну призначення платежів, а зарахування цих платежів в рахунок погашення заборгованості за Договором - заявкою на перевезення вантажу №2389 від 07.12.2021 року в односторонньому порядку не ґрунтується на нормах закону, суд приходить до висновку, що платіжні інструкції № 2079 від 21.09.2022, № 2114 від 27.09.2022, № 2150 від 01.10.2022 не можуть бути належними доказами на підтвердження виконання зобов`язання Відповідача з оплати наданих й прийнятих послуг за спірним договором.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, судова колегія визнає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність в матеріалах справи жодних належних та допустимих доказів відповідно до статей 76 - 79 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження сплати Відповідачем грошових коштів Фізичній особі - підприємцю Мазурику Богдану Володимировичу за спірним договором в розмірі 79 761,00 грн.

Отже, оскільки відповідач в порушення вищезазначених норм Цивільного кодексу України та умов Договору не здійснив оплату наданих й прийнятих послуг в повному обсязі, тобто не виконав свої зобов`язання належним чином, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення суми основної заборгованості у розмірі 79 761,00 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Доказів на спростування зазначеного відповідачем в апеляційній скарзі не наведено.

Щодо стягнення з відповідача 2 163,38 грн 3% річних та 19 820,00 грн інфляційних втрат за період з 11.01.2022 по 06.12.2022.

Відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зазначає, що сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, який міститься в позовній заяві, суд першої інстанції зазначив, що визначений позивачем період нарахування є обґрунтованим, а розрахунок арифметично правильним, а тому вимоги про стягнення 2 163,38 грн 3% річних та 19 820,00 грн інфляційних втрат підлягають задоволенню в повному обсязі, з чим також погоджується колегія суддів.

Водночас, вказані висновки відповідачем не оспорюються, контррозрахунок до вказаних сум відповідачем також не надано.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Положеннями статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК України).

У позовній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 10 000,00 грн.

З наданих позивачем доказів вбачається, що 06.05.2022 року між адвокатом Махиніч Н.В. (адвокат) та Фізичною особою - підприємцем Мазуриком Богданом Володимировичем (Клієнт) було укладено Договір про надання правової допомоги б/н, за яким Адвокат надає правову допомогу Клієнту з метою захисту інтересів Клієнта в якості його захисника та/або представника відповідно до діючого законодавства, у тому числі, але не виключно відповідно до Господарського процесуального кодексу України, та Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України, тощо зі всіма правами, що має Клієнт.

Додатковою угодою № 5 від 05.12.2022 до Договору про надання правової допомоги б/н від 06.05.2022 року Сторони погоджуються, що надання професійної правничої допомоги включатиме: аналіз та вивчення матеріалів, доказової бази з метоо пред?явлення позову до ТОВ «Темп-2000» за договором-заявкою №2389 від 07.12.2021; аналіз діючого законодавства, що регулює спірні правовідносини та аналіз висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах; надання правової допомоги Клієнту у підготовці позовної заяви та визначення переліку додатків до позову.

Сторони погоджуються, що вартість послуг Адвоката за надання професійної правової (правничої) допомоги Клієнту у визначеному в п. 1 обсязі буде становити 10 000 грн.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат Позивачем було подано Акт виконаних робіт від 08.12.2022 року на суму 10000,00 грн та рахунок від 08.12.2022 р.

Судом встановлено, що Махиніч Н.В. є адвокатом в розумінні Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», що підтверджується свідоцтвом про зайняття адвокатською діяльністю №1899 від 17.10.2017 року.

Відтак, як правильно зазначив суд першої інстанції, витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн підтверджуються належними доказами.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач заперечував проти покладення на нього вказаної суми витрат позивача на професійну правничу допомогу, зазначаючи, що заявлений позивачем розмір витрат є неспівмірним із складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами) та затраченим на них часом, обсягом наданих адвокатом послуг та ціною позову. Крім того, позивачем подано до суду ще шість позовних заяв з аналогічними вимогами до відповідача та з аналогічних підстав, відтак, заявлення в кожній з таких справ правничої допомоги в розмірі 10 000,00 грн не відповідає принципу розумності судових витрат.

Відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку /дії / бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 ГПК України, також визначені положеннями частин шостої, сьомої та дев`ятої статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 126 ГПК України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Висновки, аналогічні відображеним вище, викладені в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21.

З урахуванням вказаного, суд першої інстанції, врахувавши обставини даної справи, її складність, ціну позову, предмет та підстави позовних вимог, а також заперечення наведені відповідачем, дійшов висновку, що визначений позивачем розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги не відповідає критеріям розумності та співмірності і становить надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Тому, за висновком суду першої інстанції, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 6 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, що на переконання суду, є розумним та співмірним розміром витрат на послуги адвоката у даному спорі.

В апеляційній скарзі відповідач заперечує проти вказаної суми, яка була присуджена судом до стягнення та вважає, що така сума підлягає зменшенню до 1000,00 грн з підстав, наведених відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Перевіривши вказані доводи, судова колегія наголошує, що відповідні заперечення вже були враховані судом першої інстанції під час розподілу таких витрат при винесенні оскаржуваного рішення.

Крім того, врахувавши доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, щодо неспівмірності розміру заявлених позивачем адвокатських витрат, перевіривши матеріали справи, судова колегія наголошує, що належних доказів або обґрунтувань, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат на послуги адвоката у справі, відповідач не надав, що у свою чергу свідчить про недоведення неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката складності справи відповідно до ч. 6 ст. 126 ГПК України.

При цьому, самі лише посилання на неспівмірність витрат та незгода із сумою понесених витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути підставою для відмови у задоволенні заяви позивача про розподіл судових витрат (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.05.2020 року по справі № 910/5410/19).

Відтак, відсутні підстави для зменшення суми витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката до 1 000,00 грн, про що просить скаржник в апеляційній скарзі.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, а також зі здійсненим розподілом сум витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення повно та всебічно досліджено обставини справи, дано їм належну правову оцінку на підставі наявних у справі доказів у їх сукупності, висновки суду є вмотивованими, а тому доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши вищенаведені обставини, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2023 у справі №910/13795/22.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2023 у справі №910/13795/22 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2023 у справі №910/13795/22 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 86, 123, 126, 129, 269, 270, 275, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2023 у справі №910/13795/22- залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2023 у справі №910/13795/22 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за скаржником.

4. Матеріали справи № 910/13795/22 повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді М.Л. Яковлєв

С.Р. Станік