РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.04.2023Справа № 910/1246/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Ковтуна С.А., секретар судового засідання Мамонтова О.О., розглянувши матеріали справи

за позовом комунального підприємства «Київтраспарксервіс»

до товариства з обмеженою відповідальністю «Ватікан»

про стягнення 95676,57 грн,

Представники:

від позивача Середюк Т.А.

від відповідача Сабадин А.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До суду звернулося з позовом комунальне підприємство «Київтраспарксервіс» до товариства з обмеженою відповідальністю «Ватікан» про стягнення 95676,57 грн, в тому числі: 79009,60 грн боргу, 10915,45 грн пені, 1018,84 грн 3% річних, 4732,68 грн інфляційних втрат.

Суд своєю ухвалою від 27.01.2023 відкрив провадження у справі № 910/1246/23, постановив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Товариство з обмеженою відповідальністю «Ватікан» подало клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач неналежним чином виконував зобов`язання за договором про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування № ДНП-2019-11/01 від 07.11.2019 (далі - Договір), внаслідок чого не здійснив оплату за передані фіксовані місця для паркування транспортних засобів за адресою: м. Київ, проспект Бажана, 36, за період березень 2022 року, травень (16 днів місяця) - листопад 2022 року 79009,6 грн. На думку позивача, Договір є договором про надання послуг, оскільки передбачає вчинення комунальним підприємством «Київтраспарксервіс» як виконавцем дій за плату (надання права на експлуатацію, утримання та облаштування). На підставі п. 1.3.2 рішення Київської міської ради від 30.03.2022 № 4551/4592 відповідач був звільнений від плати у квітні 2022 року та з 1 по 15 травня 2023 року.

Відповідач відхилив позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач стверджує, що Договір є договором найму майнових прав, предметом найму є передача за плату позивачем, як уповноваженою Київською міською радою особою, майданчика для паркування транспортних засобів. Сам паркувальний майданчик є об`єктом благоустрою та є комунальним майном, а тому, відповідно до п. 1.2.1 рішення Київської міської ради від 30.03.2022 № 4551/4592, позивач, як орендар комунального майна, що використовується за цільовим призначення, на період воєнного стану звільнений від орендної плати за Договором.

Під час розгляду справи відповідач подав клопотання про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку судовою палатою Верховного Суду справи № 910/5352/21. Підставою для зупинення є п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України, оскільки правовідносини, що переглядаються касаційним судом, є подібними до правовідносин у цій справі. При перегляді рішення у справі № 910/5352/21 судова палата Верховного Суду повинна вирішити питання наявності підстав для здійснення оплати у випадку не підписання актів наданих послуг, що, на думку заявника клопотання, є подібним до вирішуваних правовідносин, оскільки між сторонами акти також не підписані.

Вирішуючи це клопотання суд виходить з такої практики Верховного Суду щодо застосування п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України:

- провадження у справі має зупинятись з чітким розумінням того, що підстава для зупинення провадження уже існує (пункт 4.2.2 постанови колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.12.2019 у справі № 910/22479/17, пункт 5.2.3 постанови обєднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 906/1349/15);

- зупинення провадження у справі з цієї підстави є правом, а не обов`язком. Таке право може бути реалізовано за наявності двох умов: правовідносини є подібними, об`єднана палата або Велика Палата Верховного Суду здійснює перегляд справи (пункт 19 постанови колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.04.2023 у справі № 916/1522/22; постанови колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.01.2022 у справі №910/22748/16, від 05.07.2022 у справі №910/6807/21, від 05.09.2022 у справі №904/5835/19);

- можливість такого зупинення залежить від дискреційних повноважень суду та прямо залежить від обставин та питань, які розглядаються судом в кожному випадку окремо (пункт 13.3 постанови колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.03.2023 у справі № 911/1418/17);

- пунктом 7 частини першої статті 228 ГПК України забезпечений механізм наступної можливості правильного застосування певної норми права судами першої та апеляційної інстанції шляхом врахування майбутніх висновків палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду щодо суперечливих або неоднозначних тлумачень такої норми права (пункт 22 постанови колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.02.2020 у справі № 910/22947/17; пункт 5.9 постанови колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.10.2020 у справі № 910/11618/21; пункт 21 постанови колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.11.2022 у справі № 910/13820/21);

- вирішуючи питання про зупинення провадження, суд повинен з`ясувати пов`язаність справи, яка розглядається судом касаційної інстанції, зі справою, що є предметом перегляду, та вказати, чим саме обумовлюється неможливість розгляду справи, а не формально вказати про тотожність предмету спору, підстав позову, змісту позовних вимог, встановлених судом фактичних обставин справи, наявність однакового матеріально-правового регулювання. Така підстава для зупинення провадження у справі застосовується у тому разі, коли на розгляді перебуває справа, за наслідками перегляду якої Верховний Суд може прийняти постанову, у якій міститься правовий висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати (висновок колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 08.04.2020 у справі № 372/1727/18 щодо застосування аналогічної норми пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України).

Тобто, підставою для зупинення є подібність правовідносин, та наступна можливість врахування цих висновків.

Перегляд справи № 910/5352/21 судовою палатою Верховного Суду зумовлений необхідністю надання висновків щодо наявності підстав для здійснення оплати у випадку не підписання актів надання послуг. Водночас обставини, які є спірним у справі № 910/1246/23, не стосуються наявності відповідних актів як умови платежу, а тому подібність правовідносин та наступна можливість врахування висновків, як умова зупинення провадження у справі, в даному випадку відсутня.

Розглянувши надані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позовних вимог, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

07 листопада 2019 року комунальне підприємство «Київтранспарксервіс» (сторона-1) та товариство з обмеженою відповідальністю «Ватікан» (сторона-2) уклали договір № ДНП-2019-11/01 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування (далі - Договір).

Формуючи предмет Договору сторони зазначили, що сторона-1 передає за плату стороні-2 для експлуатації, утримання та облаштування майданчик для паркування транспортних засобів за адресою: м. Київ, Дарницький район, просп. Бажана, 36, в межах III територіальної зони паркування м. Києва (далі - майданчик для паркування або майданчик), що включає 38 (тридцять вісім) місць для платного паркування транспортних засобів, а також 4 (чотири) спеціальних місця для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять осіб з інвалідністю, для ведення діяльності з паркування транспортних засобів та здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхніх транспортних засобів (п. 1.1 Договору).

Отже, надання майданчика позивачем відповідачу пов`язано зі здійсненням останнім на цьому майданчику діяльності з паркування транспортних засобів, в рамках якої відповідач буде експлуатувати, утримувати та облаштовувати майданчик.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту підписання його сторонами. Строк дії договору становить 1096 календарних днів від дати підписання акту приймання передачі стороною-1 в експлуатацію стороні-2 майданчик для паркування (п.п. 7.1, 7.2 Договору).

В цілому, врегульовуючи свої правовідносини, для позначення змісту правомочностей, які виникли у відповідача щодо майданчика, сторони використали термін «експлуатація». Зокрема, Договір містить такі дефініції:

сторона-1 на час дії договору не має права передавати право на експлуатацію майданчика для паркування іншим особам (п. 2.1.6);

сторона-2 самостійно несе відповідальність за наявність необхідних дозволів для ведення власної господарської діяльності, пов`язаної з облаштуванням, утриманням, організацією та експлуатацією майданчика для паркування, здійсненням розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування автотранспорту, а також за нарахування та сплату податків (п. 2.2.1);

сторона-2 здійснює облаштування, утримання та експлуатацію майданчика для паркування згідно з вимогами чинного законодавства України, в тому числі Правилами паркування відповідно до умов цього Договору, схема організації дорожнього руху, виключно за цільовим призначення (п. 2.2.3);

сторона-2 зобов`язується облаштовувати та експлуатувати не більшу кількість місць для паркування транспортних засобів на майданчику для паркування, ніж передбачено умовами Договору (п. 2.2.5);

майданчик для паркування вважається переданий в експлуатацію стороні-2 з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі майданчика для паркування в експлуатацію (п. 3.2);

оплата вартості експлуатації майданчика починається з дня підписання акту приймання-передачі стороною-1 в експлуатацію стороні-2 майданчика для паркування (п. 4.5);

оплата сторони-2 строні-1 проводиться за період дати підписання акту приймання-передачі майданчика для паркування в експлуатацію по дату фактичного повернення з експлуатації стороні-1 майданчика для паркування (п. 4.9.);

у випадку невиконання стороною-2 передбачених Договором умов щодо строків підписання акту приймання-передачі майданчика для паркування в експлуатацію договір розірваним на наступний день після закінчення відповідного строку (п. 7.3 Договору).

Експлуатація, як загальновживаний термін, що характеризує явище виробничого життя, пов`язана з використанням особою продуктивних властивостей та ресурсів. Предметом експлуатації є майно, яке експлуатується, тобто щодо якого здійснюється дія з використання таких властивостей і ресурсів майна, що піддається експлуатації.

В розумінні Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майном є річ як предмет матеріального світу або сукупність таких речей, а також майнові права та обов`язки (ст. 179, ст. 190 ЦК України).

При вирішенні питання належності майданчика для паркування до такої правової категорії як майно суд виходить з законодавчого тлумачення і розуміння цього терміну.

Зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1342 «Про затвердження Правил паркування транспортних засобів» майданчики для паркування віднесені до об`єктів благоустрою, якими відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів» є території, тобто сукупність земельних ділянок, які використовуються для розміщення об`єктів благоустрою населених пунктів: парків, скверів, бульварів, вулиць, провулків, узвозів, проїздів, шляхів, площ, майданів, набережних, прибудинкових територій, пляжів, кладовищ, рекреаційних, оздоровчих, навчальних, спортивних, історико-культурних об`єктів, об`єктів промисловості, комунально-складських та інших об`єктів у межах населеного пункту. Правила паркування транспортних засобів передбачають обов`язковість обладнання майданчика для паркування відповідно до вимог цих Правил і Правил дорожнього руху, з обов`язковою відповідністю їх нормам, нормативам, стандартам у сфері благоустрою населених пунктів.

Податковий кодекс України (п. 14.1.104 ст. 14) також під терміном «майданчики для платного паркування» розуміє його як площа території (землі), що належить на правах власності територіальній громаді або державі, на якій відповідно до рішення органу місцевого самоврядування здійснюється платне паркування транспортних засобів. Об`єктом оподаткування майданчику для платного паркування є земельна ділянка, яка згідно з рішенням сільської, селищної, міської ради спеціально відведена для забезпечення паркування транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування, тротуарах або інших місцях, а також комунальні гаражі, стоянки, паркінги (будівлі, споруди, їх частини), які побудовані за рахунок коштів місцевого бюджету, за винятком площі земельної ділянки, яка відведена для безоплатного паркування транспортних засобів, передбачених статтею 30 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» (п. 268-1.2.1 ст. 268-1 Податкового кодексу України).

Отже майданчик для паркування є територією (земельною ділянкою), яка обладнана відповідно до вимог Правил паркування транспортних засобів і Правил дорожнього руху. Територія як земельна ділянка є предметом матеріального світу, а тому майданчик для паркування є майном у розумінні Цивільного кодексу України.

Наведене дає підстави стверджувати, що правовідносини між сторонами, що засновані на Договорі, пов`язані з користуванням відповідачем майданчиком для паркування як майном, і мета такого користування витікає з функціональних якостей майна - надання послуг третім особам щодо паркування транспортних засобів. Користування майном, як правомочність у суб`єктивному значенні, полягає у можливості вилучення корисних властивостей речі для задоволення потреб. Договір встановлює обов`язок позивача передати майданчик відповідачу (п. 3.1) та обов`язок останнього після закінчення Договору звільнити майданчик (п. 2.2.8). Протягом періоду перебування майданчика у відповідача останній споживає корисні властивості майна шляхом надання іншим особам послуг з паркування транспортних засобів на території майданчику, і таке перебування майна у відповідача є користуванням майном.

Виходячи з наведеного аналізу суд дійшов висновку, що правова природа правовідносин, врегульованих Договором, стосується оренди майна.

Легітимне визначення сутності договору оренди наведено у ст. 759 ЦК України, за якою за договором найму (оренди) одна сторона (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) майно у користування за плату на певний строк.

Виходячи з такого визначення основними ознаками договору найму є: надання наймодавцем наймачеві майна у користування; на певний строк; за плату. Передача майна у користування є діями наймодавця, що спрямовані на переміщення майна з його майнової сфери у майнову сферу наймача. Саме ці ознаки є підставами для виділу найму (оренди) в окремий тип договірних зобов`язань.

Вирішуючи питання про відсутність підстав кваліфікувати Договір як правочин, що врегульовує відносини з надання послуг, суд виходить з такого.

Загальні положення щодо договорів про надання послуг закріпленні у главі 63 Цивільного кодексу України (статті 901-907). Відповідно до статті 177 Цивільного кодексу України послуги розглядаються як окремий вид об`єктів цивільних прав, які відрізняються від інших об`єктів (речей, майнових прав, результатів робіт тощо).

За змістом ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Отже, відповідно до закону, послуга не зводиться до самої дії або діяльності, а розглядається як окреме явище. З огляду на це, для послуг характерним є те, що вони:

- мають нематеріальний характер, а їх результат не набуває уречевлювального вигляду;

- тісно пов`язані з особою виконавця та процесом вчинення ним дій, здійснення діяльності;

- не збігаються із самими діями, здійсненням діяльністі виконавця, а існують як окреме явище.

Для замовника за договором послуга, незважаючи на її нематеріальну сутність, виступає як певне матеріальне благо, заради якого він і вступає у договірні відносини.

Підсумовуючи викладене, послугою є певне нематеріальне благо, яке надається виконавцем і споживається замовником у процесі вчинення певних дій або здійснення певної діяльності.

На відміну від послуги, чітко визначеною метою договору оренди є набуття орендарем права користування майном, яке є похідним від права власності, носить матеріальний характер та набуває уречевленого вигляду, що проявляється у споживанні корисних властивостей речі. Це дозволяє провести розмежування між договорами орендного типу та іншими типами цивільно-правових договорів, зокрема, договорами про надання послуг. Аналіз наведених положень закону та доводів, які визначають суть оренди та послуги, свідчить про те, що договір оренди відрізняється від договору про надання послуг своїм предметом. Зокрема, послуга існує як окреме явище - певне нематеріальне благо, споживається в процесі вчинення певної діяльності або здійснення певної діяльності, не набуваючи матеріального вигляду. В свою чергу, предметом оренди є майно, тобто об`єкт матеріального світу, що визначений індивідуальними ознаками і є неспоживною річчю, або майнові права, як особливий вид майна.

Наявність у п. 3.4 Договору посилання на щомісячне підписання актів приймання-передачі наданих послуг не змінює правову природу характеру і умов використання відповідачем майна.

Отже, враховуючи, що предметом користування є майданчик для паркування як майно, і таке користування носить строковий (п. 7.2 Договору) та оплатний (розділ 4 Договору) характер, за своєю правовою природою Договір є договором оренди майна.

02.06.2020 позивач передав, а відповідач прийняв майданчик для паркування, і таке виконання сторонами Договору супроводжувалось складанням акту приймання-передачі паркувального майданчика.

Як зазначено судом вище, за умовами Договору майданчик для паркування вважається переданим в експлуатацію стороні-2 з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі майданчика для паркування в експлуатацію (п. 3.1 Договору). Отже, з 02.06.2020 відповідач розпочав користування майном. Виходячи з встановленого п. 7.2 Договору строку його дії, спірний період (березень-листопад 2022 року) є періодом дії Договору.

Одним з основних обов`язків наймача є внесення плати за користування майном (ст. 762 ЦК України). Розмір плати та порядок розрахунків врегульовано розділом 4 Договору.

Згідно з п. 4.2 Договору вартість експлуатації 1 машиномісця за 1 день становить 9,04 грн, в тому числі 1,51 грн ПДВ.

Пунктом 4.5 Договору визначено, що оплата вартості експлуатації майданчика починається з дня підписання акту приймання передачі стороною-1 в експлуатацію стороні-2 майданчика для паркування та здійснюється стороною-2 щомісячно шляхом перерахування коштів на рахунок сторони-1 у розмірі 100% місячної вартості експлуатації майданчика з урахуванням кількості календарних днів в місяці, за який проводиться оплата не пізніше 15 (п`ятнадцятого) числа місяця, за який здійснюється розрахунок. Плата за місяць в якому підписано акт приймання-передачі здійснюється пропорційно до фактичної кількості днів експлуатації майданчика для паркування в даному місяці. Якщо акт приймання-передачі майданчика в експлуатацію підписано після 15 числа місяця, платіж вноситься до 1 (першого числа) наступного місяця.

За умовами п. 4.6 Договору сторона-1 не пізніше 5 числа місяця готує та направляє на адресу електронної пошти сторони-2 рахунок на оплату. Відсутність рахунку на дату оплати визначену п. 4.5 договору не звільняє сторону-2 від зобов`язань щодо оплати.

30.03.2022 Київська міська рада прийняла рішення № 4551/4592, яким на період воєнного стану запровадила фінансові пільги, що пов`язані з діяльністю, у якій задіяна комунальна сфера. Підпунктом 1.2.1 пункту 1.2 цього рішення у сфері оренди комунального майна територіальної громади міста Києва звільнено орендарів від орендної плати за договорами оренди комунального майна територіальної громади міста Києва у разі використання об`єкта оренди за цільовим призначенням та/або використання об`єкта оренди для потреб оборони, забезпечення життєдіяльності міста Києва в умовах воєнного стану. Сфера паркування транспортних засобів отримала своє регулювання у п. 1.3 рішення Київської міської ради № 4551/4592, підпунктом 1.3.2 якого вирішено звільнити суб`єктів господарювання, які здійснюють діяльність із забезпечення паркування транспортних засобів на майданчиках для паркування відповідно до укладених договорів з комунальним підприємством «Київтранспарксервіс».

Наведене свідчить про те, що сфера паркування транспортних засобів не є предметом регулювання пункту 1.2 рішення Київської міської ради № 4551/4592, оскільки виділена в окремий розділ як відмінна від оренди майна, що не пов`язано з відносинами у сфері паркування.

Пільги щодо плати суб`єктам господарювання, які здійснюють діяльність із забезпечення паркування транспортних засобів на майданчиках для паркування відповідно до укладених договорів з комунальним підприємством «Київтранспарксервіс», тривали до 15.05.2022. Зокрема, 14.05.2022 Київська міська рада прийняла рішення № 4577/4618, яким виключила п. 1.3.1 та 1.3.2 з рішення Київської міської ради № 4551/4592. Рішення Київської міської ради № 4577/4618 набрало чинності з 16.05.2022.

Підсумовуючи наведене суд дійшов висновку, що відсутні підстави для звільнення відповідача від оплати вартості користування (експлуатації) за майданчик для паркування у березні 2022 року, травні (з 16 числа місяця) - листопаді 2022 року.

Виходячи з розділу 4 Договору, вартість користування відповідачем майданчиком у спірний період становить:

березень 2022 року - 10649,12 грн;

травень 2022 року - 5496,32 грн;

червень 2022 року - 10305,6 грн;

липень 2022 року - 10649,12 грн;

серпень 2022 року - 10649,12 грн;

вересень 2022 року - 10305,6 грн;

жовтень 2022 року - 10649,12 грн;

листопад 2022 року - 10305,6 грн.

У сторін відсутні розбіжності щодо правомірності наведених вище розрахунків.

Станом на день розгляду справи в суді відповідач не погасив 79009,6 грн боргу.

Згідно з нормами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Факт наявності боргу у відповідача перед позивачем на суму 79009,6 грн належним чином доведений, документально підтверджений та відповідачем не спростований.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків, сплата неустойки (ст. 611 Цивільного кодексу України).

У разі порушення стороною-2 строків здійснення сплати, встановлених цим договором, сторона-1 набуває право вимоги у сторони-2 сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення, за кожен день прострочення від суми несплати (п. 5.2 Договору). За розрахунком позивача, який є вірний, за прострочення оплати за червень-листопад 2022 року (вимоги про стягнення пені за прострочення оплат за березень, травень 2022 року не заявлені) пеня становить 10915,45 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Стаття 233 ГК України надає право суду у випадку, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, зменшити розмір цих санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

При цьому, диспозиція частини третя статті 551 Цивільного кодексу України встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо а) він значно перевищує розмір збитків, та б) за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру штрафних санкцій наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення штрафних санкцій.

Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Разом з тим приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру штрафних санкцій фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Загальними засадами цивільного законодавства згідно зі ст.3 Цивільного кодексу України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.

Господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.

При цьому реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені ст.551 Цивільного кодексу України та ст.233 Господарського кодексу України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суд повинен забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Застосовуючи наведені вище критерії, оскільки евакуація великої частини населення м. Києва у зв`язку з воєнними діями значно вплинула на рентабельність діяльності відповідача щодо надання послуг паркування транспортних засобів у м. Києві, суд вважає за можливе зменшити пеню до 100 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник на вимогу кредитора у випадку прострочення грошового зобов`язання повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За розрахунком позивача, перевіреним судом, за прострочення вказаних вище оплат за березень 2022 року, травень (з 16 числа місяця) - листопад 2022 року з відповідача підлягає стягненню 4732,68 грн інфляційних втрат та 1018,84 грн трьох відсотків річних. Ці витрати нараховуються по 04.01.2023.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково позов комунального підприємства «Київтранспарксервіс» до товариства з обмеженою відповідальністю «Ватікан».

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Ватікан» (проспект Миру, 13-Б, кв. 60, м. Київ, 02105, код 30369266) на користь комунального підприємства «Київтранспарксервіс» (вул. Леонтовича, 6, м. Київ, 01030, код 35210739) 79009,60 грн боргу, 100,00 грн пені, 1018,84 грн 3% річних, 4732,68 грн інфляційних втрат, 2684,00 грн судового збору.

Відмовити в іншій частині позову.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Північного апеляційного господарського суду.

Повний текст рішення складено 29.06.2023.

Суддя С. А. Ковтун