ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" червня 2023 р. Справа№ 910/9108/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Суліма В.В.

Коротун О.М.

при секретарі судового засідання: Новосельцеві О.Р.

за участю представників сторін:

від позивача: Соболевська І.В.;

від відповідача: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Дарницький завод ЗБК"

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2023

у справі №910/9108/22 (суддя Плотницька Н.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гудвіл"

до Акціонерного товариства "Дарницький завод ЗБК"

про стягнення 1 618 683,12 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Гудвіл" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Дарницький завод ЗБК" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості у сумі 1 618 683,12 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на неналежне виконанням відповідачем грошового зобов`язання з оплати поставленого товару за договором поставки від 29.03.2021 №03-21_, у зв`язку з чим, позивачем заявлено вимоги про стягнення основного боргу у розмірі 1 346 596,08 грн, пені у розмірі 118 686,46 грн, трьох процентів річних у розмірі 19 680,13 грн та інфляційних втрат у розмірі 133 720,45 грн.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.01.2023 позов задоволено.

Стягнуто з АТ "Дарницький завод ЗБК" на користь ТОВ "Гудвіл" 1 346 596,08 грн основної заборгованості, 83 080,52 грн пені, 13 778,19 грн процентів річних та 79 604,32 грн інфляційних втрат та витрати по сплаті судового збору у розмірі 24 280,25 грн.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги про стягнення 1 346 596,08 грн основної заборгованості є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідач не виконав свого обов`язку з повної та своєчасної оплати поставленого позивачем товару за договором поставки від 29.03.2021 №03-21_.

Крім того, місцевий господарський суд, перевіривши розрахунок пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат дійшов висновку, що вказані компенсаційні виплати та штрафні санкції також підлягають задоволенню.

Водночас, суд першої інстанції дійшов висновку, що зменшення заявлених до стягнення пені, річних та інфляційних втрат на 30% забезпечить дотримання справедливого балансу інтересів обох сторін, у зв`язку з чим, з відповідача підлягає стягненню 83 080,52 грн пені, 13 778,19 грн процентів річних та 79 604,32 грн інфляційних втрат.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, АТ "Дарницький завод ЗБК" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2023 у справі №910/9108/22 та прийняте нове, яким зменшити розмір пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим та таким, що ухвалено при неповному установленні обставин, які мають значення для справи, неправильному їх дослідженні та оцінки.

Так, скаржник посилається на значні негативні наслідки, яких він зазнав від триваючих активних бойових дій, спричинених військовою агресією з боку російської федерації.

Крім того, апелянт зазначає, що задоволення позовних вимог щодо стягнення штрафних санкцій у розмірі визначеному оскаржуваним рішенням, АТ "Дарницький завод ЗБК" критично позбавиться обігових коштів, які використовуються для сплати загальнообов`язкових платежів, оплату праці та для підтримання виробничих потужностей відповідача, що при цьому призведе до погіршення економічної стабільності та неможливості забезпечувати мінімальний рівень господарської діяльності та вихід на мінімально необхідні обсяги виробництва та реалізації продукції.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

У свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач у своєму відзиві, направленому до суду 28.03.2023, зазначає, що Господарським судом міста Києва було повно і всебічно з`ясовано всі обставини справи на підставі поданих позивачем документів і неспростованих відповідачем під час розгляду справи, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Позивач зазначає, що судом першої інстанції було враховано обставини, які виникли у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні, та враховано інтереси відповідача в тому числі, а також наголошує, що місцевий господарський суд в повному обсязі взяв до уваги викладені відповідачем обставини, врахував його інтереси та реалізував своє право відповідно до законодавства на зменшення розміру штрафних санкцій.

Водночас позивач зазначив, що місцевим господарським судом було здійснено помилковий розрахунок з огляду на зменшення на 30%, а саме:

- облікова ставка НБУ (пеня) 118 686,46 грн - 30% = 83 080,52 грн - розрахунок здійснено вірно;

- три проценти річних - 19 680,13 грн - 30% = 13 776,09 грн. Судом постановлена сума до стягнення - 13 778,19 грн. Тобто, різниця в нарахованому - 2,09 грн;

- інфляційні втрати - 133 720,45 грн - 30% = 93 604,31 грн. Судом постановлена сума до стягнення - 79 604,32 грн. Тобто, різниця в нарахованому - 13 999,99 грн в бік зменшення.

Узагальнені доводи заперечення на відзив на апеляційну скаргу

24.04.2023 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшли заперечення на відзив на апеляційну скаргу, в яких останній просив суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2023 у справі №910/9108/22 та прийняте нове, яким зменшити розмір пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що доводи заперечень на відзив та апеляційної скарги є тотожними за своїм змістом.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.03.2023 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів: Сулім В.В., Гаврилюк О.М.

У зв`язку з перебуванням судді Гаврилюка О.М., який не є головуючим суддею (суддею доповідачем), на лікарняному, здійснити процесуальні дії у визначеному складі суддів неможливо, а тому відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.03.2023 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів: Сулім В.В., Коротун О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.03.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ "Дарницький завод ЗБК" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2023 у справі №910/9108/22 та справу призначено до розгляду на 24.04.2023, витребувано матеріали справи №910/9108/22 у Господарського суду міста Києва.

17.04.2023 матеріали справи №910/9108/22 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

У зв`язку з перебуванням судді Коротун О.М., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), на лікарняному, витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.04.2023, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г. (суддя-доповідач), суддів: Ткаченко Б.О., Сулім В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.04.2023 прийнято справу №910/9108/22 за апеляційною скаргою АТ "Дарницький завод ЗБК" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2023 до провадження колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г. (суддя-доповідач), суддів: Ткаченко Б.О., Сулім В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2023 розгляд справи №910/9108/22 за апеляційною скаргою АТ "Дарницький завод ЗБК" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2023 відкладено до 22.05.2023.

У зв`язку з перебуванням судді Ткаченка Б.О., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.05.2023, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г. (суддя-доповідач), суддів: Сулім В.В., Коротун О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.05.2023 прийнято справу №910/9108/22 за апеляційною скаргою АТ "Дарницький завод ЗБК" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2023 до провадження колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г. (суддя-доповідач), суддів: Сулім В.В., Коротун О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.05.2023 розгляд справи №910/9108/22 за апеляційною скаргою АТ "Дарницький завод ЗБК" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2023 відкладено до 26.06.2023.

Явка учасників у судове засідання

Представник відповідача у судове засідання 22.05.2023 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується відповідним повідомленням, наявним в матеріалах справи.

Враховуючи положення частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка учасників судового процесу обов`язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника відповідача.

Пояснення учасників судового процесу

Представник позивача у судовому засіданні 26.06.2023 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила відмовити у її задоволенні з підстав, викладених у позові, а рішення першої інстанції залишити без змін.

Водночас, представник позивача зазначила, що судом у оскаржуваному рішенні була допущена арифметична описка у сумі інфляційних втрат, замість 133 720,45 грн, зазначено 113 720,45 грн, а відповідно і в сумі з урахуванням зменшення інфляційних втрат на 30%, де замість 93 604,32 грн (133 720,45 - 30%), зазначена сума 79 604,32 грн (113 720,45-30%).

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно зі статтею 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Так, колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача в межах викладених скаржником доводів та вимог не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

29.03.2021 між ТОВ "Гудвіл" (постачальник) та АТ "Дарницький завод ЗБК" (покупець) укладено договір поставки №03-21, за умовами якого постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупцю на умовах цього договору, а покупець зобов`язується прийняти та своєчасно оплатити продукцію в асортименті та за цінами, визначеними в додатку №1, який є невід`ємною частиною цього договору.

Даний договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками суб`єктів господарювання.

У подальшому між сторонами підписано додаткові угоди якими внесено зміни та доповнення до договору поставки від 29.03.2021 №03-21_.

Відповідно до пункту 2.1 договору товар поставляється покупцю партіями на підставі заявок покупця, які направляються постачальнику на електронну пошту, зазначену в розділі 11 цього договору, протягом 5 днів з дати отримання заявки покупця, якщо інший строк не зазначений в заявці.

Згідно з пунктом 2.2 договору поставка товару покупцю здійснюється автомобільним транспортом на умовах DAP склад покупця: місто Київ, вулиця Бориспільська, 11, згідно Інкотермс 2020.

За умовами пункту 2.3 договору на товар постачальник надає покупцю наступні документи:

- видаткова накладна - 2 примірника;

- рахунок;

- на вимогу покупця - оригінал або завірена копія документу, який підтверджує якість товару.

Податкова накладна повинна бути оформлена постачальником відповідно до вимог і в порядку, передбаченому законодавством України. При цьому, сторони можуть здійснити попереднє узгодження тексту податкової накладної, в терміни, встановлені законодавством України, для реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних. У разі постачання товару, яке має ритмічний характер (два та більше разів на місяць) може бути складена зведена податкова накладна. Датою поставки і датою переходу права власності є дата зазначена у видатковій накладній.

Ціна товару визначається за взаємною згодою сторін і на момент підписання договору зазначається в додатку №1, який є невід`ємною частиною цього договору (пункт 5.1 договору).

Відповідно до пункту 5.3 договору покупець здійснює оплату поставленого товару шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті України на поточний рахунок постачальника протягом 30 календарних днів з дня отримання товару, якщо інше не передбачено в додатках.

У разі невиконання або неналежного виконання постачальником умов пункту 2.3 цього договору, в разі оформлення податкової накладної з порушенням встановленого порядку, настання обставин, зазначених в пункті 9.9 даного договору, а також при виявленні недоліків товару до моменту оплати, покупець має право в односторонньому порядку збільшити строк оплати на строк усунення виявлених недоліків та/або до визнання контролюючим органом податкового кредиту покупця з податку на додану вартість (ПДВ) за податковою накладною, складеною постачальником, реєстрації, складеної постачальником податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.

На виконання умов спірного договору позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято передбачений договором товар на загальну суму - 5 153 498,27 грн, що підтверджується наявними в матеріалах підписаними уповноваженими представниками сторін видатковими накладними: від 03.11.2021 №6799 на суму 47 389,99 грн, від 03.11.2021 №6803 на суму 3 030,25 грн, від 09.11.2021 №7038 на суму 4 067,10 грн, від 09.11.2021 №7039 на суму 308 448,00 грн, від 09.11.2021 №7040 на суму 31 328,94 грн, від 09.11.2021 №7041 на суму 106 536,46 грн, від 22.11.2021 №7395 на суму 320 949,00 грн, від 29.11.2021 №7558 на суму 550 203,91 грн, від 15.12.2021 №8001 на суму 595 584,00 грн, від 28.12.2021 №8257 на суму 1 986,60 грн, від 28.12.2021 №8258 на суму 575 851,50 грн, від 12.01.2022 №87 на суму 21 652,92 грн, від 15.01.2022 №120 на суму 541 843,20 грн, від 15.01.2022 №121 на суму 50 710,50 грн, від 17.01.2022 №175 на суму 110 861,26 грн, від 20.01.2022 №278 на суму 539 458,56 грн, від 14.02.2022 №850 на суму 497 296,08 грн, від 15.02.2022 №851 на суму 549 000,00 грн, від 21.02.2022 №951 на суму 300 300,00 грн, а також виставленими постачальником рахунками-фактури.

Водночас, відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати поставленого позивачем товару, у зв`язку з чим, у останнього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 1 346 596,08 грн.

З метою досудового врегулювання спору позивачем неодноразово направлялись на адресу відповідача претензії щодо сплати суми заборгованості, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями описів кладення у цінні листи та поштових накладних. Проте, вказані претензії залишені відповідачем без відповіді та задоволення.

Звертаючись з позовом, позивач вказав, що відповідачем порушено умови договору поставки від 29.03.2021 №03-21_. щодо повної сплати заборгованості. У результаті чого, позивач просив суд стягнути з відповідача 1 618 683,12 грн, з яких: 1 346 596,08 грн - основна заборгованість, 133 720,45 грн - інфляційні втрати, 118 686,46 грн - пеня, 19 680,13 грн - три проценти річних.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до статті 509 Цивільного кодексу України та статті 173 Господарського кодексу України в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами договір є договором поставки.

Відповідно до пункту 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 656 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

За приписами частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно зі статтею 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Згідно з положеннями частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як встановлено судом першої інстанції, на виконання умов договору поставки позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято передбачений договором товар на загальну суму - 5 153 498,27 грн, що підтверджується наявними в матеріалах підписаними уповноваженими представниками сторін видатковими накладними: від 03.11.2021 №6799 на суму 47 389,99 грн, від 03.11.2021 №6803 на суму 3 030,25 грн, від 09.11.2021 №7038 на суму 4 067,10 грн, від 09.11.2021 №7039 на суму 308 448,00 грн, від 09.11.2021 №7040 на суму 31 328,94 грн, від 09.11.2021 №7041 на суму 106 536,46 грн, від 22.11.2021 №7395 на суму 320 949,00 грн, від 29.11.2021 №7558 на суму 550 203,91 грн, від 15.12.2021 №8001 на суму 595 584,00 грн, від 28.12.2021 №8257 на суму 1 986,60 грн, від 28.12.2021 №8258 на суму 575 851,50 грн, від 12.01.2022 №87 на суму 21 652,92 грн, від 15.01.2022 №120 на суму 541 843,20 грн, від 15.01.2022 №121 на суму 50 710,50 грн, від 17.01.2022 №175 на суму 110 861,26 грн, від 20.01.2022 №278 на суму 539 458,56 грн, від 14.02.2022 №850 на суму 497 296,08 грн, від 15.02.2022 №851 на суму 549 000,00 грн, від 21.02.2022 №951 на суму 300 300,00 грн, а також виставленими постачальником рахунками-фактури.

Відповідач здійснив часткову оплату за отриманий товар у загальному розмірі 3 809 902,19 грн, що підтверджується відповідними виписками з рахунку позивача.

У пункті 5.3 договору сторонами погоджено, що у разі невиконання або неналежного виконання постачальником умов пункту 2.3 цього договору, в разі оформлення податкової накладної з порушенням встановленого порядку до моменту оплати, покупець має право в односторонньому порядку збільшити строк оплати на строк усунення виявлених недоліків.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції правомірно не прийнято до уваги заперечення відповідача про збільшення ним строку для розрахунку у зв`язку з не здійсненням реєстрації позивачем податкових накладних, оскільки відповідачем під час розгляду справи не надано суду доказів оформлення позивачем податкових накладних за заявленими поставками з порушенням встановленого порядку, у зв`язку з тим, що до податкового законодавства були внесені зміни, які, в свою чергу, дозволяли позивачу здійснити реєстрацію податкових накладних у строк до 15.07.2022, а також позивачем доведено факт їх реєстрації 8, 9 та 13 червня, тобто до завершення строку, встановленого законодавством.

З огляду на вищенаведене та встановленням факту невиконання відповідачем обов`язку з повної та своєчасної оплати поставленого позивачем товару за договором поставки від 29.03.2021 №03-21_ та факту наявності заборгованості у розмірі 1 346 596,08 грн, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості підлягають задоволенню у повному обсязі.

Також, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за спірним договором, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 118 686,46 грн, три проценти річних у сумі 19 680,13 грн та інфляційні втрати у розмірі 133 720,45 грн, нарахованих за загальний період прострочення з 29.05.2019 по 28.03.2021.

За приписами статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Зазначені інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За умовами пункту 6.2 договору у разі несвоєчасного внесення покупцем належної плати покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Заперечуючи проти вказаних вимог, відповідач вказує, що позивачем невірно визначено початкову дату нарахування таких вимог, оскільки позивачем реєстрація податкових накладних здійснена не в ті дати, якими оформлено передача товару за видатковими накладними, за твердженням відповідача, він мав право відстрочення оплати за поставлений товару.

Проте, місцевий господарський суд правомірно відхилив наведені доводи відповідача, оскільки позивачем не було порушено встановленого порядку реєстрації податкових накладних.

Перевіривши здійснений судом першої інстанції розрахунок вищенаведених компенсаційних виплат та штрафних санкцій за загальний період з 29.05.2019 по 28.03.2021, суд апеляційної інстанції погоджується, що з відповідача підлягають стягненню пеня в розмірі 118 686,46 грн, три проценти річних в сумі 19 680,13 грн та інфляційні втрати у розмірі 133 720,45 грн.

Разом із тим, відповідачем заявлено клопотання про зменшення розміру нарахованих штрафних санкцій, в обґрунтування якого останній послався на те, що строк виконання зобов`язання з оплати отриманого товару настав з 17 по 24 березня 2022 року, проте 24.02.2022, у зв`язку з бойовими діями та з метою збереження життя та здоров`я працівників відповідач був вимушений повністю зупинити виробничу діяльність, що підтверджується наказом від 24.02.2022 №25, і лише 01.06.2022 АТ "Дарницький завод ЗБК" частково відновило діяльність на підставі наказу від 30.05.2022 №38.

Також, відповідач зазначає, що відбулась суттєва зміна цінності продукції, виробництво якої є основним видом діяльності відповідача. Значне зменшення цінності продукції відповідача відбулася в результаті зупинення будівництва, що потягло за собою зменшення попиту на бетон та продукцію з бетону - основного виду продукції АТ "Дарницький завод ЗБК" для будівничої галузі та, як наслідок, фактичної відсутності виробництва та реалізації такої продукції, і як результат недоотримання коштів на які розраховував відповідач для оплати товару за договором та для погашення обов`язкових витрат. Зокрема, за результатами семи місяців 2022 року об`єми виробництва склали 67509 м3 порівняно з 380873 м3 у 2021 році. Об`єми реалізації також зазнали аналогічного зниження до 68998 м3 порівняно з 381830 м3 у 2021 році.

За твердженням відповідача, у разі задоволення позовних вимог щодо стягнення штрафних санкцій у повному обсязі, АТ "Дарницький завод ЗБК" критично позбавиться обігових коштів, які зараз використовуються для сплати загальнообов`язкових платежів, оплату праці та для підтримання виробничих потужностей відповідача, що при цьому призведе до погіршення економічної стабільності та неможливості забезпечувати мінімальний рівень господарської діяльності та вихід на мінімально необхідні обсяги виробництва та реалізації продукції.

За приписами частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно із положеннями статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (подібний за змістом правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16.03.2021 у справі №922/266/20).

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.

При вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.

Таким чином, зменшення розміру пені, яка є забезпеченням зобов`язання, а не додатковим способом доходу, не призведе до погіршення майнового стану позивача.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Вказані правові наслідки містяться у постановах Верховного Суду від 04.12.2018 у справі №916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 27.01.2020 у справі №916/469/19, від 04.02.2020 у справі №918/116/19.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 вказала, що господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11.07.2013 №7-рп/2013 зазначив, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Відповідно до частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Водночас висновок суду щодо необхідності зменшення розміру неустойки, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Аналогічна правова позиція щодо можливості зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд, викладена у постановах Верховного Суду від 30.05.2019 у справі №916/2268/18, від 04.05.2018 у справі №917/1068/17, від 22.01.2019 у справі №908/868/18, від 13.05.2019 у справі №904/4071/18, від 16.10.2019 у справі №904/4285/18 від 18.02.2020 у справі №920/694/19.

Відповідно до встановлених судом обставин справи, за змістом пункту 6.2 договору, положень ст. 611, ч. 3 ст. 692, ст. 625 Цивільного кодексу України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума річних у визначеному за договором розмірі від несплаченої загальної вартості товару є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц).

Звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд, може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.

Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Загальними засадами цивільного законодавства згідно зі статтею 3 Цивільного кодексу України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу, свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.

Господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.

При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Враховуючи вищевикладене, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зменшення заявлених до стягнення пені, річних та інфляційних втрат на 30% забезпечить дотримання справедливого балансу інтересів обох сторін.

З огляду на що, з відповідача підлягає стягненню 83 080 грн 52 коп. пені, 13 778 грн 19 коп. процентів річних та 79 604 грн 32 коп. інфляційних втрат.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що при виготовленні рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2023 судом було допущено арифметичні помилки при вирахуванні сум інфляційних витрат. Водночас, це не є підставою апеляційної скарги, а виходу за межі доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не встановив.

Також, суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення правильно зазначив про часткове задоволення позову, а з апеляційною скаргою позивач не звертався, тому помилки підлягають виправленню відповідно до ст. 243 ГПК України.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

На переконання колегії суддів апеляційного господарського суду, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято відповідно до вимог матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Акціонерного товариства "Дарницький завод ЗБК" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2023 у справі №910/9108/22 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2023 у справі №910/9108/22 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Дарницький завод ЗБК" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2023 у справі №910/9108/22, залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2023 у справі №910/9108/22 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на Акціонерне товариство "Дарницький завод ЗБК".

4. Матеріали справи №910/9108/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст.286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 03.07.2023.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді В.В. Сулім

О.М. Коротун