ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2023 року Справа № 915/295/23

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Алексєєва А.П. при секретарі судового засідання Степановій І.С. розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовною заявою товариства з обмеженою відповідальністю УКР ГАЗ РЕСУРС, код 41427817 (04070, м. Київ, вул. Сагайдачного, 25, літ. Б, офіс 5), пред`явленою до відповідача: Управління освіти Южноукраїнської міської ради імені Бориса Грінченка, код 04653220 (55002, Миколаївська область, м. Южноукраїнськ, пр. Незалежності, буд. 16), про повернення безпідставно набутого майна.

За участю представника позивача - адвоката Ільченка А.П.

Позов зводиться до того, що після закінчення строку дії договору №134 про постачання електроенергії (далі за текстом - Договір) відповідач продовжив споживання належної позивачу електроенергії. Безпідставно спожита відповідачем електроенергія з 01.01.2022 року по 03.01.2022 року у кількості 30083 кВт/год вартістю 104292,65 грн. залишається неоплаченою, в зв`язку із чим позивач вирішив звернутися до суду за захистом своїх майнових прав. Як на правову підставу позовних вимог позивач послався на положення ст. 41 Конституції України, ст. ст. 321, 386, 1212, 1213 ЦК України.

Відповідач позов не визнав і просив відмовити у його задоволенні. Існування правовідносин між сторонами на підставі Договору відповідач не заперечував. Використання електроенергії позивача у спірний період сталося можливим, у зв`язку із невиконанням позивачем вимог Закону України Про ринок електричної енергії в частині повідомлення постачальника останньої надії, споживачів, регулятора, оператора системи передачі та оператора системи розподілу про дату припинення постачання електричної енергії, а також продовження виконання позивачем зобов`язань за Договором в односторонньому порядку. З огляду на фактичне виконання позивачем зобов`язань за Договором понад строк його дії, відповідач вважає, що набуття ним майна позивача у вигляді електроенергії не є безпідставним із чого слідує, що захист майнових прав позивача, виходячи з положень ст. 1212, 1213 ЦК України, є незаконним. Отже, на думку відповідача, дії позивача по добровільній поставці електроенергії за відсутності договірних відносин має розцінюватися як відмова від права власності на товар, що не суперечить ч. 1 ст. 347 ЦК України.

У відповіді на відзив позивач погодився із доводами відповідача, що відповідно до законодавства поставка електроенергії без оформлення договору енергопостачання не допускається. Також забороняється придбання товарів робіт і послуг до/без проведення процедури закупівель та укладення договору, що визначено ч. 10 ст. 3 Закону України Про публічні закупівлі. При цьому, використання відповідачем електроенергії позивача, на думку позивача, сталося можливим у зв`язку із не укладенням відповідачем договору про постачання електроенергії на новий строк, тобто після вичерпання строку дії Договору. За результатами листування сторін з приводу продовження строку дії Договору сторони домовленості не досягли.

У запереченнях відповідач підтримав позицію, викладену у відзиві на позовну заяву.

04.04.2023 року на електронну пошту суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи у режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 06.04.2023 року заяву було задоволено.

05.04.2023 року на адресу суду надійшли від відповідача клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, заява про розгляд справи за відсутності представника відповідача, заява про постановлення окремої ухвали.

07.04.2023 року на адресу суду надійшла заява представника позивача щодо направлення процесуальних документів на зазначену представником адресу електронної пошти.

12.04.2023 року на електронну пошту суду від представника позивача надійшло заперечення на клопотання відповідача щодо зменшення судових витрат.

28.04.2023 року на електронну пошту суду надійшло клопотання відповідача з проханням до суду не приймати до розгляду відповідь на заперечення від 27.04.2023 року, яку надав позивач, та додаткове пояснення від 27.04.2023 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач, зокрема послався на наступні обставини.

06.04.2021 року між позивачем та відповідачем був укладений Договір, строк дії якого відповідно до п. 13.1 вичерпався 31.12.2021 року.

З 01.01.2022 року по 03.01.2022 року відповідач за відсутності договірних відносин спожив належну позивачу на праві приватної власності електроенергію у кількості 30083,00 кВт/год вартістю 104292,65 грн.

Помилково вважаючи, що між сторонами продовжують існувати договірні відносини позивач направив відповідачу претензію №354 від 06.12.2022 року разом із рахунком та актом приймання-передачі про сплату боргу за Договором.

Відповідач у відповіді на претензію зазначив, що договірні відносини між сторонами припинилися 31.12.2021 року, строк дії Договору сторонами не продовжувався, споживання відповідачем електроенергії протягом спірного періоду умовами Договору не охоплювалося, документального підтвердження постачання позивачем електроенергії на об`єкти відповідача протягом спірного періоду не надано.

Для підтвердження належності електроенергії позивач направив запити до операторів систем розподілу електроенергії у Миколаївській області, а саме на адресу АТ Миколаївобленерго та ДП Атомсервіс, які письмово відповіли, що спожита відповідачем електроенергія протягом 01.01.2022 року - 03.01.2022 року в кількості 30083,00 кВт/год належала позивачу.

02.02.2023 року позивач направив на адресу відповідача претензію №48 від 01.02.2023 року, у якій зазначив, що у відповідача не було підстав для споживання належної позивачу електроенергії протягом спірного періоду. В зв`язку із тим, що електроенергія була спожита відповідачем безпідставно, позивач вимагає повернути її або оплатити її вартість. До претензії позивач додав листи АТ Миколаївобленерго та ДП Атомсервіс, якими підтверджується належність спожитої відповідачем електроенергії позивачу та довідку №68/23 від 01.02.2023 року Харківської торгово-промислової палати про середньозважену ціну на електроенергію у відповідний період.

На підтвердження зазначених обставин позивач додав до позову Договір із додатками №1 та №2 та додатковими угодами про зміну умов Договору щодо кількості та вартості товару, претензію №354 від 06.12.2022 року разом із рахунком та актом, яка адресована відповідачу, лист №1497/01-15 від 26.12.2022 року, яким відповідач відповів на претензію №354, претензію №48 від 01.02.2023 року з додатками, докази відправлення та отримання претензії відповідачем.

Відповідач не заперечував факту існування між сторонами правовідносин на підставі Договору, а також отримання від позивача претензій №354 від 06.12.2022 року та №48 від 01.02.2023 року.

В обґрунтування заперечень проти позовних вимог відповідач послався на наступні обставини.

19.11.2021 року відповідач направив на адресу позивача лист №2056/01-15, у якому запропонував позивачу укласти додаткову угоду до Договору та продовжити строк дії Договору про закупівлю на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної в початковому договорі про закупівлю. Даного листа позивач не отримав.

06.12.2021 року на адресу відповідача надійшов лист позивача від 25.11.2021 року №1333/Ю2, яким позивач запропонував відповідачу погодити проект додаткової угоди про розірвання Договору та припинення правовідносин. Проекту додаткової угоди до листа приєднано не було. Також даним листом було попереджено відповідача про припинення електропостачання з 17.12.2021 року.

10.12.2021 року відповідачем було надіслано позивачу листа №2187/01-15, яким повідомлено, що відповідач не погоджується із розірванням Договору.

10.12.2021 року відповідачем було надіслано позивачу листа №2188/01-15, яким повторно запропоновано укласти додаткову угоду до Договору та продовжити його дію на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної в початковому договорі про закупівлю. Листи від 10.12.2021 року були отримані позивачем.

16.12.2021 року відповідач отримав від позивача лист №1384/Ю2 від 09.12.2021 року, яким позивач повідомив, що постачання електричної енергії за договорами, укладеними на строк дії до 31.12.2021 року припиняється з 00 год. 00 хв. 01.01.2022 року. Про вказане також повідомлено оператора (операторів) систем розподілу та постачальника останньої надії.

Таким чином, пропозиція відповідача укласти додаткову угоду до Договору та продовжити його дію на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної в початковому договорі про закупівлю, яку було викладено у листі №2188/01-15 від 10.12.2021 року, залишена позивачем без розгляду і відповіді щодо неї не надано.

У зв`язку із закінченням строку дії Договору в електронній системі закупівель було оприлюднено звіт про виконання договору про закупівлю.

07.02.2023 року відповідач отримав претензію №48 з вимогою сплатити вартість безпідставно спожитої електроенергії, яку було ним відхилено з огляду на те, що позивачем до претензії були додані документальні підтвердження про власника спожитої електроенергії, які не були завірені належним чином.

Згідно листів позивача №38/2П від 14.12.2021 року, №20/3П від 14.12.2021 року, адресованих ДП Атомсервіс та АТ Миколаївобленерго, копії яких було отримано відповідачем на запити від 23.03.2023 року, позивач повідомляв цих осіб про продовження дії Договору в частині постачання електроенергії до 03.01.2022 року включно та про припинення постачання електроенергії на об`єкти споживача з 04.01.2022 року.

З огляду на позиції сторін, які викладені у заявах по суті, оцінивши надані сторонами докази як окремо так і у сукупності, суд дійшов висновку, що Договір вичерпав свою дію 31.12.2021 року і сторони не досягнули згоди щодо продовження його дії надалі.

Отримавши листа позивача від 09.12.2021 року №1384/Ю2, яким позивач повідомив, що постачання електричної енергії за договорами, укладеними на строк дії до 31.12.2021 року припиняється з 00 год.00 хв. 01.01.2022 року та враховуючи строк дії Договору відповідач був впевнений, що з 01.01.2022 року він споживатиме електроенергію постачальника останньої надії з огляду на положення ч. 8 ст. 64 Закону України Про ринок електричної енергії.

Проте, за обставин направлення позивачем листів №38/2П від 14.12.2021 року, №20/3П від 14.12.2021 року до ДП Атомсервіс та АТ Миколаївобленерго останні врахували, що споживання електроенергії відповідачем відбувалося за рахунок позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 275 ГК України відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Окремим видом договору енергопостачання є договір постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору постачання електричної енергії споживачу встановлюються Законом України "Про ринок електричної енергії" (ч.1 ст. 275 ГК України).

Як було зазначено вище і встановлено судом договірних відносин щодо купівлі-продажу електричної енергії між сторонами у період з 01.01.2022 року по 03.01.2022 року не існувало.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ч. 3 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Отже, ЦК України пов`язує набуття або збереження майна особою за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави із виникненням обов`язку у такої особи по поверненню майна потерпілому.

За відсутності між сторонами діючого договору про постачання електроенергії у період з 01.01.2022 року по 01.03.2022 року споживання належної позивачу електроенергії відповідачем у кількості 30080 кВт/год фактично не мало правової підстави.

Згідно ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Згідно ч. 2 ст. 1213 ЦК України у разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Повернення електричної енергії для відповідача за рішенням суду не є можливим з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про ринок електричної енергії» господарська діяльність з виробництва, передачі, розподілу електричної енергії, постачання електричної енергії споживачам, зберігання енергії, трейдерська діяльність, здійснення функцій оператора ринку та гарантованого покупця провадяться на ринку електричної енергії за умови отримання відповідної ліцензії, якщо інше не передбачено цим Законом.

Оскільки, відповідач не здійснює господарську діяльність з виробництва, передачі, розподілу електричної енергії, тощо, то відповідно відповідач не має юридичної можливості виробити або придбати на вільному ринку електричну енергію для повернення її позивачу.

Отже, відповідач не має можливості повернути позивачу безпідставно набуте майно в натурі.

Таким чином, застосуванню підлягають положення ч. 2 ст. 1213 ЦК України.

Вартість електроенергії позивач обґрунтував надавши довідку №68/23 від 01.02.2023 року Харківської торгово-промислової палати про середньозважену ціну на електроенергію у відповідний період.

Суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим, а позовні вимоги є законними і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

У позові зазначено, що позивач поніс судові витрати у розмірі 2684,00 грн. судового збору за подання позовної заяви, а витрати на професійну правничу допомогу, в зв`язку із розглядом справи, склали 20000 грн.

Згідно зі ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивач надав у копіях:

- договір про надання правової (правничої допомоги) від 21.07.2021 року;

- акт про прийняття-передачу послуг правничої допомоги від 17.02.2023 року загальною вартістю 20000 грн.;

- додаткову угоду №84 від 01.12.2022 року до договору №01 від 21.07.2021 року про надання правничої допомоги.

Так, згідно акту про прийняття-передачу послуг правничої допомоги від 17.02.2023 року підготовка позовної заяви коштує 5000 грн., складання 2 адвокатських запитів до ДП "Атомсервіс" та АТ "Миколаївобленерго" коштує 10000 грн., ознайомлення із документами для підготовки позову 5000 грн.

Відповідач, заперечуючи з приводу заявленої вартості правничої допомоги, яка підлягає розподіленню між сторонами, вважає її розмір неспівмірним із складністю справи та ціною позову.

Суд, з`ясувавши доводи позивача з приводу розміру вартості правничої допомоги та відповідні заперечення відповідача, не вбачає, що правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем, їх аналіз та формування правової позиції, потребувало значної складності для захисту адвокатом інтересів відповідача.

Суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

З огляду на ступінь складності справи, наданий обсяг послуг, затрачений час на надання таких послуг, суд дійшов висновку, що розмір заявлених позивачем витрат на правову (правничу) допомогу у сумі 20000 грн. не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), такі витрати не мають характеру необхідних і неспіврозмірні з виконаною роботою, ціною позову та складністю справи, отже їх розмір є необґрунтованими у зазначеному вище розмірі.

Врахувавши наведені заявником доводи щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у місцевому господарсьому суді, надавши оцінку дотриманню критеріїв формування розміру гонорару адвоката, суд дійшов висновку про те, що у даному конкретному випадку наявні підстави для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9500 грн., оскільки цей розмір судових витрат є співмірним з обсягом наданих послуг та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат. В іншій частині заявлений розмір витрат є необґрунтованим, а тому задоволенню не підлягає.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються на відповідча.

Керуючись ст.ст. 237, 238 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Управління освіти Южноукраїнської міської ради імені Бориса Грінченка, код 04653220 (55002, Миколаївська область, м. Южноукраїнськ, пр. Незалежності, буд. 16) на користь товариства з обмеженою відповідальністю УКР ГАЗ РЕСУРС, код 41427817 (04070, м. Київ, вул. Сагайдачного, 25, літ. Б, офіс 5) грошові кошти: 104292 (сто чотири тисячі двісті дев`яносто дві) грн. 65 коп. - вартість спожитої електричної енергії, 9500 (дев`ять тисяч п`ятсот) грн. 00 коп. - витрати на професійну правничу допомогу адвоката, 2684,00 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн. 00 коп. - судовий збір сплачений за подачу позовної заяви.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст.241 Господарського процесуального кодексу України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст.241 Господарського процесуального кодексу України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення (ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України).

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження (ч. 2 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України).

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 30.06.2023 року.

Суддя А.П. Алексєєв