СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2023 року м. Харків Справа № 5023/10655/11 (641/3197/21)

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Шевель О.В., суддя Бородіна Л.І. , суддя Фоміна В.О.

за участю секретаря судового засідання Бессонової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева", м.Харків, вх. № 936 Х/2 на рішення Господарського суду Харківської області від 24.04.2023, ухвалене колегією суддів у складі: головуючий суддя Усатий В.О., суддя Хотенець П.В., суддя Яризько В.О. у приміщенні Господарського суду Харківської області 24.04.2023 без повідомлення (виклику) учасників справи у справі №5023/10655/11 (641/3197/21)

за позовом ОСОБА_1 , м. Харків,

до Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева", м.Харків,

про стягнення коштів в межах справи про банкрутство Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева",

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 27.12.2011 відкрито провадження у справі № 5023/10655/11 про банкрутство Державного підприємства Завод ім. В.О. Малишева.

ОСОБА_1 26.04.2021 звернулась до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом, в якому просить стягнути з ДП Завод ім. В.О. Малишева на її користь моральну шкоду, завдану трудовим каліцтвом, а саме професійним захворюванням у розмірі 180000,00 грн без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14.02.2022 у задоволенні клопотання представника Державного підприємства Завод імені В.О. Малишева про закриття провадження у справі - відмовлено. Цивільну справу № 641/3197/21 передано до Господарського суду Харківської області, в провадженні якого перебуває справа №5023/10655/11 про банкрутство Державного підприємства Завод імені В.О. Малишева.

07.12.2022 справа №641/3197/21 надійшла до Господарського суду Харківської області.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду позовна заява в межах справи про банкрутство (вх. №2451/22 від 07.12.2022) передана на розгляд колегії суддів: головуючий суддя Усатий В.О., судді Хотенець П.В., Яризько В.О.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 24.04.2023 у справі №5023/10655/11 (641/3197/21) позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства Завод імені В.О. Малишева на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 60000,00 грн; стягнуто з Державного підприємства Завод імені В.О. Малишева на користь держави судовий збір у розмірі 756,67 грн; в іншій частині відмовлено.

В обґрунтування вказаного рішення суд першої інстанції зазначив наступне: при вирішенні справи про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 слід застосувати законодавство, яке діяло станом на день первинного встановлення МСЕК стійкої втрати працездатності позивачу; оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено 20% втрати професійної працездатності з 04.12.2000 по 04.12.2001, згідно довідки Харківської обласної МСЕК №4 від 19.02.2001 серії 2-18 АЕ №013226, тобто встановлено наявність пошкодження здоров`я внаслідок професійного захворювання, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, суд приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року (із змінами від 3 жовтня 1997 року N 1100); із посиланням на вказані Правила та на норми ЦК Української РСР, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, господарський суд вказав на наявність обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; згідно зі ст. 8 Закону України Про Державний бюджет України на 2023 рік мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 6700,00 грн, тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 33500,00 грн; неоподатковуваний мінімум доходів громадян це грошова сума розміром у 17 гривень, встановлена пунктом 5 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу України, тобто максимальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 2550 гривень, таким чином, вбачається колізія правових норм, при якій мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, суттєво перевищує максимальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, яка має вищу юридичну силу порівняно з п. 11 Правил, крім того, у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі №219/590/17 сформульовано правовий висновок про те, що, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, враховуючи встановлені законодавством обмеження розміру відшкодування моральної шкоди, необхідно враховувати засади розумності, виваженості й справедливості; також статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, відповідно до Закону України Про внесення змін до КЗпП України від 24 грудня 1999 року вказана норма набрала чинності з 13 січня 2000 року, разом з тим, до набрання чинності зазначеної норми правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди було врегульовано Законом України Про охорону праці, який набрав чинності 01 січня 2000 року (відповідно до ст.12 вказаного закону, відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя), та Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету міністрів України №472 від 23 червня 1993 року(зі змінами та доповненнями, затв. постановами КМУ від 18.07.1994 року № 492, 13.06.1995 року №410, 2.10.1995 року №777, 10.01.1996 року №34, 03.10.1997 року N 1100); отже, станом на час встановлення позивачеві стійкої втрати працездатності (з 04.12.2000 по 04.12.2001, за довідкою Харківської обласної МСЕК №4 від 19.02.2001 серії 2-18 АЕ №013226), норми чинного законодавства України передбачали обов`язок роботодавця відшкодувати працівникові моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я на виробництві, а тому доводи відповідача щодо відсутності у відповідача такого обов`язку є неприйнятними; господарський суд дійшов висновку про доведення спричинення позивачу моральної шкоди, провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв`язок між винними діями відповідача та настанням у позивача негативних наслідків - втрати професійної працездатності 20% (в подальшому змінено на 60%) за професійним захворюванням, третя група інвалідності; водночас, із посиланням на засади розумності, виваженості та справедливості, господарський суд вказав, що сума 180000,00 грн є завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачу шкоди, а тому визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, 60000,00 грн (з відрахуванням податкових платежів), пославшись на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 26 грудня 2018 року у справі № 212/1542/17-ц (провадження 61-34312св18). Суд першої інстанції не погодився з доводами відповідача, викладеними у відзиві, в частині того, що ДП Завод ім. В.О. Малишева вважає себе неналежним відповідачем у даній справі, оскільки застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, тобто з 01 квітня 2001 року та до 01 січня 2006 року, а у даному разі позивачу первинно установлено втрату працездатності з 04.12.2000 по 04.12.2001, згідно довідки Харківської обласної МСЕК №4 від 19.02.2001 серії 2-18 АЕ №013226, а тому суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець; у рішенні господарського суду зазначено, що вищевикладене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18).

Відповідач 10.05.2023, тобто в межах установленого ч.1 ст.256 ГПК України двадцятиденного строку, направив поштою до Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить: скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 24.04.2023 у справі №5023/10655/11 (641/3197/21) в частині стягнення з Державного підприємства Завод імені В.О. Малишева на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 60000,00 грн; ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у справі №5023/10655/11 (641/3197/21) за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства Завод імені В.О. Малишева про стягнення коштів; в іншій частині рішення Господарського суду Харківської області від 24.04.2023 у справі №5023/10655/11 (641/3197/21) залишити без змін; стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства Завод імені В.О. Малишева сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги.

В обґрунтування вказаної скарги заявник наводить наступні доводи: cуд першої інстанції помилково застосував до даних правовідносин Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.06.1993 №472 (із змінами від 03.10.1997 №1100) (далі - Правила); дійсно пунктом 1 Правил (в редакції від 03.10.1997) визначено, що власник підприємства, установи і організації або уповноважений ним орган несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків (надалі - ушкодження здоров`я), а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому власником фізичного чи психічного впливу небезпечних або шкідливих умов праці, однак, відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 23.06.1993 №472 (в редакції від 03.10.1997) установлено, що до створення Фонду соціального страхування від нещасних випадків і професійних захворювань виплата відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків здійснюється безпосередньо власником або уповноваженим ним органом; у відповідності до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України було створено 22.08.2000, діяльність якого було припинено 24.11.2017 та правонаступником якого став Фонд соціального страхування України, тобто, станом на 19.02.2001 (дата встановлення потерпілій МСЕК стійкої втрати професійної працездатності) вже було створено Фонд соціального страхування від нещасних випадків і професійних захворювань, у зв`язку з чим згідно п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 23.06.1993 №472 (в редакції від 03.10.1997) обов`язок з відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, покладалося на Фонд соціального страхування від нещасних випадків і професійних захворювань, крім того, підпунктом е) пункту 1 частини 1 статті 21 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (в редакції від 21.12.2000) встановлено, що у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, серед іншого грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому; у п. 1 Прикінцевих положень Закону зазначено, що останній набирає чинності з 01.04.2001, однак, згідно з абз. 2, 3 п. 3 Прикінцевих положень цього ж Закону установлено, що відшкодування шкоди, медична, професійна та соціальна реабілітація провадяться Фондом соціального страхування від нещасних випадків також зазначеним у статті 8 цього Закону особам, які потерпіли до набрання ним чинності та мали право на зазначені страхові виплати і соціальні послуги. Апелянт вказує, що на момент встановлення ОСОБА_1 МСЕК стійкої втрати професійної працездатності - 19.02.2001 вже було створено Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (22.08.2000), а також позивач мала право на страхову виплату - відшкодування моральної шкоди, яка в силу п. 3 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (в редакції від 21.12.2000) має відшкодовуватися Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, правонаступником якого є Фонд соціального страхування України. Отже, на думку заявника скарги, суд першої інстанції помилково застосував ст. 440-1 ЦК УРСР та п. 11 Правил, а також безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення п. 3 Прикінцевих положень та підпункт е) пункту 1 частини 1 статті 21 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (в редакції від 21.12.2000), внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відшкодування моральної шкоди за рахунок відповідача. На думку апелянта, вищевикладене свідчить про те, що підприємство є неналежним відповідачем у даній справі, у зв`язку з чим оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог має бути скасовано, а у позові - відмовлено.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.05.2023 апеляційну скаргу було залишено без руху з тих підстав, що заявником скарги сплачено лише 1135,01 грн судового збору, тобто не повною мірою дотримано вимог п.2 ч.3 ст.258 ГПК України щодо надання доказів сплати судового збору за подання апеляційної скарги, сума якого має становити 3405,00 грн. Суд зазначив, що з метою усунення вказаного недоліку заявнику необхідно надати суду докази доплати судового збору за подання апеляційної скарги в даній справі в розмірі 2269,99 грн. Заявнику встановлено десятиденний строк з дня вручення йому копії ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення недоліків скарги.

Іншою ухвалою від цієї ж дати витребувано у Господарського суду Харківської області матеріали справи №5023/10655/11 (641/3197/21), які на виконання вказаної ухвали надійшли до Східного апеляційного господарського суду 23.05.2023.

Згідно з повідомленням відділення зв`язку про вручення поштового відправлення, копію ухвали про залишення апеляційної скарги без руху отримано заявником 25.05.2023.

31.05.2023, тобто в межах установленого судом строку, апелянт направив поштою заяву (вх. №6506 від 07.06.2023) про усунення недоліків скарги, до якої додано докази сплати судового збору в сумі 2269,99 грн.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 08.06.2023 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Фоміна В.О.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" на рішення Господарського суду Харківської області від 24.04.2023 у справі №5023/10655/11 (641/3197/21). Повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться "04" липня 2023 р. о 10:00 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань № 104. Встановлено учасникам справи строк до 29.06.2023 для подання відзиву на апеляційну скаргу (з доказами надсилання відзиву іншим учасникам справи), а також для подання заяв, клопотань тощо.

30.06.2023 у зв`язку з відпусткою судді Крестьянінова О.О. було здійснено повторний автоматизований розподіл даної справи, за результатами якого визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Бородіна Л.І., суддя Фоміна В.О.

Позивач, належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, відзиву на апеляційну скаргу, клопотань та заяв до суду не надав, а також не скористався своїм правом на участь представника в судовому засіданні 04.07.2023 та не повідомив суд про причини його неявки.

Представником апелянта у судовому засіданні 04.07.2023 підтримано вимоги та доводи апеляційної скарги.

В ході апеляційного розгляду даної справи апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, у межах встановленого строку.

Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 ГПК України.

Присутній в судовому засіданні представник відповідача не висловлював заперечень щодо повноти дослідження доказів, які надано до справи у відповідності до ст.74 ГПК України та які стосуються меж апеляційного розгляду справи.

За таких обставин, колегія суддів, дослідивши матеріали справи та заслухавши представника відповідача, враховуючи, що позивач був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, однак не скористався своїм правом на участь в судовому розгляді справи особисто або через представника - дійшла висновку про закінчення розгляду апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

У відповідності до вимог ст.282 ГПК України, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

23.09.1974 ОСОБА_1 була прийнята на роботу до Державного підприємства Завод імені В.О. Малишева на посаду сушильниці стержнів в цеху 530; 01.07.1984 ОСОБА_1 була переведена в цех 530 землеробом; 01.04.1997 ОСОБА_1 була переведена в цех 530 прибиральницею в лінійному цеху, зайнятою прибиранням відпрацьованої землі у бункерах тунелях та гарячого шлаку; 15.01.2001 ОСОБА_1 була переведена в цех 530 наладчиком формовочних і стержневих машин; 17.11.2008 ОСОБА_1 переведена в цех 530 землеробом; 08.07.2014 ОСОБА_1 звільнилась за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується відомостями з трудової книжки позивача (а.с. 8).

29.11.2000 комісія провела розслідування випадку хронічного професійного захворювання працівника ОСОБА_1 , про що було складено Акт розслідування професійного хронічного захворювання по формі П-4, з якого вбачається, що професійне захворювання - хронічний обструктивний бронхіт II ст. виникло за таких обставин: ОСОБА_1 з 1974 року працювала в цеху 530 Державного підприємства Завод імені В.О. Малишева сушильницею стержнів, форм, землі, піску, землеробом з очищення гарячої землі у підвалах та тунелях, прибиральницею відпрацьованої землі у бункерах, тунелях та гарячого шлаку. На робочих місцях ОСОБА_1 пил досягав 2,0-5,5 мг/м3 при ПДК 2,0 мг/м3.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу було встановлено 20% втрати професійної працездатності з 04.12.2000 по 04.12.2001, згідно довідки Харківської обласної МСЕК №4 від 19.02.2001 серії 2-18 АЕ №013226.

Під час повторних переоглядів встановлено:

- 25% втрати професійної працездатності з 04.12.2001 по 01.03.2003 згідно довідки Харківської обласної МСЕК №4 від 07.02.2002 серії 2-18 АЕ № 013611;

- 25% втрати професійної працездатності з 01.03.2003 по 01.03.2004 згідно довідки Харківської обласної МСЕК №4 від 29.01.2003 серії 2-18 МАЖ № 024342;

- 25% втрати професійної працездатності з 01.03.2004 по 01.03.2005 згідно довідки Харківської обласної МСЕК №4 від 11.02.2004 серії 2-18 МАЖ № 024896;

- 30% втрати професійної працездатності з 26.01.2005 по 01.02.2006 згідно довідки Харківської обласної МСЕК №4 від 26.01.2005 серії ХАР-04 № 000799;

- 30% втрати професійної працездатності з 01.02.2006 по 01.02.2008 згідно довідки Харківської обласної МСЕК №4 від 08.02.2006 серії ХАР-05 №000539.

27.02.2008 комісія провела розслідування випадку хронічного професійного захворювання працівника ОСОБА_1 , про що було складено Акт розслідування професійного хронічного захворювання, з якого вбачається, діагноз професійного захворювання - силікоз 1 ст./,2/2, пізній розвиток, хвороба професійна, повторна нейросенсорна туговухість ІІІ ст. професійного характеру та хронічний обструктивний бронхіт виникли внаслідок недосконалості технологічних процесів, тривала робота в умовах дії несприятливих виробничих факторів (пил кремнію діоксиду від 10% до 70%, оксиди азоту, окис вуглецю, виробничий шум, підвищене динамічне навантаження, вимушена робоча поза. Професійне захворювання виникло за таких обставин: ОСОБА_1 з 1974 року працювала в цеху 530 Державного підприємства Завод імені В.О. Малишева сушильницею стержнів, форм, землі, піску, землеробом з очищення гарячої землі у підвалах та тунелях, прибиральницею відпрацьованої землі у бункерах, тунелях та гарячого шлаку, наладчиком формувальних та стрижневих машин. Протягом зміни перебувала на виробничих ділянках цеху, а умовах впливу шкідливих виробничих чинників 90%-91,7%.

На робочих місцях Поволяєвої Т.П. виявлено:

- пил із вмістом діоксиду кремнію від 10% до 70% у концентраціях 2,1-9,782мг/м3 при обмеженні 2,0 мг/м3;

- закис азоту - 1,0-2,1 мг/м3 при обмеженні 2,0 мг/м3;

- виробничий шум - 83-96дБА при обмеженні 80дБА;

- динамічне навантаження 76-92 ВТ при обмеженні 63 Вт;

- робоча поза - до 40-60% при обмеженні 25%.

Під час повторного перегляду встановлено 60% (30% хронічний обструктивний бронхіт, 15 % силікоз, 15% туговухість) втрати професійної працездатності та 3 група інвалідності згідно довідки Харківської обласної МСЕК №4 від 02.04.2008 серії ХАР-06 № 000855.

З наведеного вбачається, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків на підприємстві відповідача (зазначених обставин відповідач в ході апеляційного провадження не заперечував).

З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позову про відшкодування моральної шкоди (з наведених вище підстав).

Позивачем станом на 04.07.2023 рішення суду першої інстанції в даній справі не оскаржено.

Отже, апеляційне провадження з перегляду вказаного рішення здійснюється в межах доводів та вимог, викладених в апеляційній скарзі відповідача, який, не заперечуючи права позивача на отримання відшкодування моральної шкоди та не наводячи контррозрахунку стосовно суми цієї шкоди, визначеної судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні, наполягає лише на тому, що ДП Завод ім. В.О. Малишева не є належним відповідачем у справі.

Надаючи оцінку висновкам місцевого господарського суду згідно з підпунктом б) пункту 3 частини 1 статті 282 ГПК України, з урахуванням меж апеляційного перегляду, про які зазначено вище, колегія суддів зазначає наступне.

Предметом спору в даній справі є відшкодування моральної шкоди, якої позивач зазнав унаслідок професійних захворювань.

В оскаржуваному рішенні місцевий господарський суд із посиланням на правову позицію суду касаційної інстанції, зокрема, викладену в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц; від 5 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц вказав, що правила відшкодування шкоди, в тому числі моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом, визначаються днем первинного встановлення МСЕК стійкої втрати працездатності, а не днем безпосередньо нещасного випадку на виробництві, отже, при вирішенні справи про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 слід застосувати законодавство, яке діяло станом на день первинного встановлення МСЕК стійкої втрати працездатності позивачу, тобто на 19.02.2001, коли позивачеві було видано довідку Харківської обласної МСЕК №4 від серії 2-18 АЕ №013226.

Апелянт проти вказаного висновку не заперечує, а також, як уже зазначалося, не спростовує обставин, що підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, які свідчать про наявність підстав для відшкодування позивачеві моральної шкоди, спричиненої пошкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання, викликаного тривалою роботою на підприємстві відповідача в умовах дії несприятливих виробничих факторів.

Але водночас ДП Завод ім. В.О. Малишева вважає себе неналежним відповідачем у даній справі, зазначаючи, що саме станом на 19.02.2001 застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, який було створено 22.08.2000 і правонаступником якого після 24.11.2017 став Фонд соціального страхування України.

В оскаржуваному рішенні, відхиляючи доводи ДП Завод ім. В.О. Малишева про неналежність відповідача у даній справі, господарський суд зазначив, що застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, тобто з 01 квітня 2001 року та до 01 січня 2006 року, а у даному разі позивачу первинно установлено втрату працездатності з 04.12.2000 по 04.12.2001, згідно довідки Харківської обласної МСЕК №4 від 19.02.2001 серії 2-18 АЕ №013226, а тому суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець.

В апеляційній скарзі заявник зазначає, що хоча вказаний закон і набрав чинності з 01.04.2001, тобто вже після отримання позивачем довідки Харківської обласної МСЕК №4 від 19.02.2001 серії 2-18 АЕ №013226, але згідно з абз. 2, 3 п. 3 Прикінцевих положень цього ж Закону установлено, що відшкодування шкоди, медична, професійна та соціальна реабілітація провадяться Фондом соціального страхування від нещасних випадків також зазначеним у статті 8 цього Закону особам, які потерпіли до набрання ним чинності та мали право на зазначені страхові виплати і соціальні послуги.

Надаючи оцінку вказаним доводам, колегія суддів зазначає, що згідно з Прикінцевими положеннями вищезазначеного Закону, його дію дійсно було поширено на правовідносини з відшкодування шкоди, які виникли до 01.04.2001.

Отже, враховуючи, що станом на 19.02.2001 (коли позивачеві було встановлено стійку втрату працездатності), цей Закон діяв, суд апеляційної інстанції зазначає, що ОСОБА_1 не була позбавлена права подати відповідний позов до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

У постанові від 11.12.2019 у справі №210/1177/17 (в якій відповідачем є Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області), на яку посилається апелянт, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що позивачу первинно було встановлено втрату професійної працездатності 09.06.2004, тому він на підставі статей 21, 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції від 31 березня 2005 року, яка була чинна на момент встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому в результаті втрати професійної працездатності, за рахунок відповідача - відділення Фонду. У постанові від 23.01.2019 у справі № 210/2104/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що починаючи з 1 січня 2006 року застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, були позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, з цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець. У постанові від 05.04.2023 у справі № 638/9743/21 Верховний Суд зазначив, що на кожний із моментів настання страхового випадку та встановлення стійкої втрати працездатності у позивача Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» діяв у різних редакціях, проте наведене не виключає відповідальність Фонду за страховим випадком позивача станом на 2002 рік, коли дія Закону передбачала можливість відшкодування моральної шкоди за наслідками професійного захворювання за рахунок Фонду.

Однак ні у вищевказаних постановах, ні у будь-яких інших, Верховний Суд не зазначав, що позивачі, яким було встановлено стійку втрату працездатності у відповідні періоди (до 01.01.2006) мали право звертатися з позовами про відшкодування моральної шкоди виключно до Фонду. Відповідачем в ході апеляційного провадження не наведено посилань на судові рішення, якими було в відмовлено у відповідних позовах працівників до роботодавців з тих підстав, що останні не є належними відповідачами у справі.

Як обґрунтовано вказав місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні в даній справі, станом на 19.02.2001 (коли позивачеві було встановлено стійку втрату працездатності) правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди у спірний період було також врегульовано Законом України Про охорону праці.

Відповідно до ст.12 вказаного Закону (в редакції, чинній станом на 19.02.2001, а саме з 01.01.2000 по 17.12.2002), відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Окрім того, відповідно до ст.237-1 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У постанові від 13.06.2019 у справі №212/6925/16 Верховний Суд, із посиланням на вищенаведені норми ст.12 Закону України Про охорону праці, погодився із висновками судів першої та апеляційної інстанції про стягнення моральної шкоди з підприємства (ПАТ «Кривбасзалізрудком»), де працював позивач, якому було встановлено втрату професійної працездатності довідкою МСЕК від 01.06.1995.

В апеляційній скарзі в даній справі №5023/10655/11 (641/3197/21) відповідач не навів жодних доводів, з яких би вбачалося, що Закон України Про охорону праці, чинний на момент виникнення спірних правовідносин, не підлягав застосуванню.

У судовому засіданні 04.07.2023 представником відповідача було зазначено, що за одночасної дії законів, які надають право звертатися з позовами про відшкодування моральної шкоди як до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, так і до підприємства, умови праці на якому призвели до втрати професійної працездатності позивача слід керуватися тими нормами, що встановлюють обов`язок Фонду здійснювати таке відшкодування, оскільки вони є спеціальними.

Однак колегія суддів не визнає відповідні доводи переконливими, оскільки вони ґрунтуються на довільному тлумаченні змісту відповідних норм чинного законодавства і не спростовують тих обставин, що у відповідності до вищенаведених приписів ст.12 Закону України Про охорону праці, ст.237-1 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) ОСОБА_1 мала право на подання позову до Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" про відшкодування моральної шкоди.

А відтак, апелянтом не доведено, що він не є належним відповідачем у даній справі і не має обов`язку щодо здійснення такого відшкодування.

Будь-яких інших обставин та аргументів, що могли б бути підставою для скасування рішення господарського суду в даній справі та для відмови в позові, відповідач в апеляційній скарзі не навів.

Суд апеляційної інстанції в ході даного провадження надав належну оцінку наявним у справі доказам та доводам апелянта, водночас, керуючись Рішенням ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", суд зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції не зобов`язує національні суди надавати детальну відповідь на кожен аргумент заявника (сторони у справі). Суди зобов`язані давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Питання чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає із статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

За результатами апеляційного провадження колегією суддів також не було встановлено зазначених у ч.4 ст.269 ГПК України обставин, а саме, наявності неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права в розумінні ч.2 ст.277 ГПК України або порушення норм процесуального права, які згідно з ч.3 цієї ж норми є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 13, 269, п.1 ч.1 ст.275, ст.276, ст.282 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 24.04.2023 у справі №5023/10655/11 (641/3197/21) залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 07.07.2023

Головуючий суддя О.В. Шевель

Суддя Л.І. Бородіна

Суддя В.О. Фоміна