ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" липня 2023 р. Справа№ 910/5583/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Станіка С.Р.

Гончарова С.А.

за участю секретаря судового засідання: Гончаренка О.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 04.07.2023 у справі №910/5583/22 (в матеріалах справи)

розглянувши у відкритому судовому засіданні

матеріали апеляційної скарги Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу»

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.04.2023

у справі №910/5583/22

за позовом Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу»

до Компанії «Перфект Стіл ЛТД» («Perfekt Steel LTD»), Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Фонд державного майна України

про визнання недійсними договору та контракту

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про визнання недійсними укладених між позивачем та відповідачем контракту №581-1/2020-РСП від 09.12.2020 та договору №2-1/2021-РСП від 11.01.2021.

В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на те, що оспорювані правочини, в розумінні положень ст. 73-1 ГК Україні, є господарськими зобов`язаннями щодо вчинення яких є заінтересованість, так як засновником відповідача є посадова особа позивача ОСОБА_1 , а самі договори підписані ОСОБА_2 , який одночасно є економістом з бухобліку аналізу господарської діяльності Дніпровської філії позивача, проте в порушення вимог вказаної статті не були погоджені ані наглядовою радою позивача, ані Фондом державного майна України. Також позивачем зазначено про те, що відповідач не розрахувався за отриманий товар та отримав нарахування ДПС України пені за неповернення валютної виручки, що завдало збитків державі.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, пославшись на те, що:

- спірні договори зі сторони позивача підписані ОСОБА_3 , який не має жодного відношення до відповідача, а посилання позивача на умисну домовленість ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є голослівними та не мають під собою жодного підґрунтя та доказів;

- в свою чергу ОСОБА_5 був керівником Дніпровської філії позивача, а не керівником державного підприємства, а тому не був посадовою особою органів управління державного унітарного підприємства і не міг бути заінтересованою особою. До того ж з наданого самим позивачем наказу № 03-к від 20.01.2021 слідує, що на вказану посаду його було призначено з 21.01.2021, тобто після укладення спірних правочинів;

- позивач вчинив низку конклюдентних дій, які свідчать про схвалення договору та прийняття їх до виконання, а саме: поставив продукцію, укладав додаткові угоди щодо зміни порядку розрахунків (слід зазначити і про те, що вказані додаткові угоди були з боку позивача були підписані не ОСОБА_3 , а ОСОБА_6 );

- посилання позивача на те, що відповідач не розрахувався за отриманий товар, а позивач отримав нарахування ДПС України пені за неповернення валютної виручки, що завдало збитків державі, з безпідставними, так як відповідач неодноразово намагався розрахуватись за спірним договорами, проте позивач листами № 2/9-1/557-21 та № 2/9-1/558-21 від 30.06.2021 просив відповідача утриматись від оплати до уточнення реквізитів для здійснення розрахунків.

Третя особа позовні вимоги підтримала з підстав аналогічних наведеним позивачем.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.04.2023 у справі № 910/5583/22 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що:

- згідно доданих до позовної заяви документів ОСОБА_7 прийнято на роботу на посаду економіста з бухгалтерського обліку та аналізу господарської діяльності Дніпровської філії ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» з 21 січня 2021 року згідно наказу №03-к від 20.01.2021, тобто вже після того, як вказана особа була представником згідно довіреності від 11.08.2020 від відповідача, що спростовує твердження позивача про «одночасність» підписання оскаржуваних правочинів і перебування вказаної особи працівником позивача;

- позивач вказує, що відповідач був зареєстрований 11.04.2018, а його засновником є ОСОБА_4 , тобто посадова особа позивача, яка в період до 06.09.2021 була керівником відповідача, а також ОСОБА_4 є засновником ТОВ «ОСА ЛМ» (34589012), ТОВ «АБСОЛЮТ ДНІПРО» (35608271), TOB «ТЕРА ІНВЕСТ» (35608287), директором яких є ОСОБА_7 , проте оспорювані правочини не підписані громадянином ОСОБА_4 і питання дослідження всієї господарської діяльності підприємства відповідача не входить в предмет доказування в межах даної справи;

- позивач під час розгляду справи у суді будь-яких належних, допустимих та достовірних доказів наявності факту зловмисної домовленості між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не надав, як не довів належними засобами доказування і наявність умислу обох сторін правочину на його укладення шляхом зловмисної домовленості, а також не довів наявність несприятливих наслідків та причинно-наслідкового зв`язку між такими наслідками та діями обох сторін;

- твердження позивача щодо того, що відповідач за спірними правочинами не розрахувався за отриманий товар на загальну суму в розмірі 332 685,00 доларів США не є повним відображенням обставин справи. Так, відповідач листом №1 від 26.05.2021 просив позивача повідомити банківські реквізити для перерахування коштів відповідно до умов спірних правочинів, у відповідь на що позивач листом №2/9-1/557-21 від 30.06.2021 повідомив відповідача, що він просить утриматись відповідача від проведення оплати по договору до дати отримання відповідного листа-вимоги від позивача, як продавця за вказаним договором, з детальним зазначенням реквізитів продавця для проведення розрахунків за товар. У листі також зазначено, що зобов`язання з оплати товару виникає виключно на підставі відповідного листа-вимоги від продавця з доданим рахунком. При цьому станом на дату розгляду справи в суді, позивачем не надано до матеріалів справи відповідного листа-вимоги із реквізитами для проведення розрахунків за товар згідно умов оспорюваних правочинів. Вказане свідчить про те, що сторони на власний розсуд погодили умови оплатності, виходячи з принципу свободи правочину;

- враховуючи відсутність доказів щодо умислу обох сторін на укладення фіктивного правочину, який у них виник до укладення спірних правочинів, та наявність правових наслідків за цими правочинами, підстав для визнання правочинів фіктивними немає.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Державне підприємство «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21.04.2023 у справі № 910/5583/22 та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що він в цілому погоджується з обставинами і висновками суду в оскаржуваному рішенні, однак, вважає, що суд вкрай вузько витлумачив абз. 2 ч. 2 ст. 73-1 ГК України, що є порушенням норм матеріального права.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на те, що:

- Міністерство юстиції України в листі від 22.02.2013 №1332-0-26-13/11 дає наступне визначення терміну «посадова особа». Для вирішення питання щодо визначення поняття «посадова особа» необхідно виходити з правозастосовної практики, яка зазначає, що головним критерієм віднесення особи до кола посадових осіб є наявність в неї організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій;

- відповідно до судової практики, яка склалася і знайшла своє відображення у відповідному узагальненні Верховного Суду України (постанова Пленуму Верховного Суду України від 26.04.2002 №5 «Про судову практику у справах про хабарництво»), організаційно-розпорядчими обов`язками є обов`язки по здійсненню керівництва галуззю промисловості, трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форм власності. Такі функції виконують, зокрема, керівники міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, державних, колективних чи приватних підприємств, установ і організацій, їх заступники, керівники структурних підрозділів (начальники цехів, завідуючі відділами, лабораторіями, кафедрами), їх заступники, особи, які керують ділянками робіт (майстри, виконроби, бригадири тощо). У той же час під адміністративно-господарськими обов`язками розуміються обов`язки по управлінню або розпорядженню державним, колективним чи приватним майном (установлення порядку його зберігання, переробки, реалізації забезпечення контролю за цими операціями тощо). Такі повноваження в тому чи іншому обсязі є у начальників планово-господарських, постачальних, фінансових відділів і служб, завідуючих складами, магазинами, майстернями, ательє, їх заступників, керівників відділів підприємств, відомчих ревізорів та контролерів тощо;

- згідно висновку Науково-консультативної ради при Верховному суді від 15.04.2021 у справі № 490/4465/18 «Щодо визначення кола посадових осіб, до яких є застосовним пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України» до вказаних осіб відносяться: - голова та члени органів товариства (голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор, голова та члени іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено установчими документами товариства); - інші працівники, які здійснюють організаційно-розпорядчі, консультативно-дорадчі, адміністративно-господарські функції;

- даний висновок підтверджується і тим, що поняття «посадові особи господарського товариства» було визначено в ч. 2 ст. 89 ГК України до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 07.04.2015 № 289-УІІІ, відповідно до якої посадовими особами господарського товариства є фізичні особи - голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, наділені повноваженнями з управління товариством, якщо утворення такого органу передбачено установчими документами товариства.;

- в свою чергу філія - відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій (ч. 1 ст. 95 ЦК України);

- за таких обставин, керівник філії є посадовою особою відокремленого підрозділу державного унітарного комерційного підприємства, має організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції, - тому є посадовою особою;

- такої ж думки є і Національне агентство з питань запобігання корупції, яке у п. 26 Роз`яснення № 11 від 29.12.2021 зазначило, що під посадовими особами юридичних осіб публічного права слід розуміти осіб, які мають повноваження здійснювати організаційно-розпорядчі чи адміністративно-господарські функції… Визначальним є обсяг повноважень відповідного працівника. Наприклад, виконавчі директори, директори з окремих питань, директори департаментів, начальники відділів, служб, центрів, бюро, груп тощо та заступники керівників структурних підрозділів (у тому числі відокремлених, а також підрозділів у структурі таких відокремлених підрозділів) цих юридичних осіб безумовно наділені адміністративно-господарськими чи організаційно-розпорядчими функціями.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.05.2023, справу № 910/5583/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Станік С.Р., Гончаров С.А..

З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, до надходження матеріалів справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.05.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/5583/22, а також відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи № 910/5583/22.

18.05.2023 від представника відповідача надійшло клопотання про залишення апеляційної скарги без руху та відмову у відкритті апеляційного провадження, яке мотивоване порушенням строків подачі апеляційної скарги.

29.05.2023 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали вказаної справи разом із апеляційною скаргою.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.05.2023 апеляційну скаргу Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.04.2023 по справі № 910/5583/22 залишено без руху та надано апелянту строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, шляхом подання до суду апеляційної інстанції клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

05.06.2023 від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, в якій останній просить поновити строк на апеляційне оскарження вищевказаного рішення.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.06.2023 задоволено клопотання Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 21.04.2023 у справі № 910/5583/22 та поновлено апелянту вказаний строк, відкрито апеляційне провадження за апеляційною Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.04.2023 по справі № 910/5583/22, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 21.04.2023 у справі № 910/5583/22 до перегляду його у апеляційному порядку, розгляд апеляційної скарги призначено на 04.07.2023 об 11:15 год.

12.06.2023 до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач, з посиланням на те, що:

- за змістом положень п. 5 ч. 2 ст. 258 ГПК України в апеляційній скарзі має бути зазначено у чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів,

неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо). Натомість апелянт у своїй скарзі навпаки зазначає про те, що він в цілому погоджується з обставинами і висновками суду в оскаржуваному рішенні, однак вважає, що суд вузько витлумачив абз. 2 ч. 2 ст. 73-1 ГК України, що і стало єдиною підставою для подання апеляційної скарги. Вказане свідчить про те, що поданий процесуальний документ по своїй суті взагалі не є апеляційною скаргою, а зводиться лише до недостатності для позивача роз`яснення змісту норми закону;

- позивач у поданій апеляційній скарзі, роблячи спробу обґрунтувати порушення судом норм матеріального права, помилково застосовує до спірних правовідносин трактування загального терміну «посадова особа» у чинному законодавстві України та зокрема посадової особи відокремленого підрозділу юридичної особи.

- при цьому згідно з приписами ч. 2 ст. 73-1 ГК України особою, заінтересованою у вчиненні господарського зобов`язання, зокрема є посадова особа органів управління державного унітарного підприємства, а відповідно до ч. 6 ст. 73 ГК України органами управління державного унітарного підприємства є: керівник підприємства, який призначається (обирається) суб`єктом управління об`єктами державної власності, що здійснює функції з управління підприємством, або наглядовою радою такого підприємства (у разі її утворення) і є підзвітним органу, який його призначив (обрав); наглядова рада підприємства (у разі її утворення), яка в межах компетенції, визначеної статутом підприємства та законом, контролює і регулює діяльність керівника підприємства. Таким чином, визначальною обставиною для застосування положень ст. 73-1 ГК України є наявність спеціального суб`єкта - посадової особи органів управління державного унітарного підприємства, вичерпний перелік яких наведено у ст. 73 ГК України, а не просто особи, що наділена організаційно-розпорядчими або адміністративно-господарськими функціями, тобто посадової особи в широкому розумінні цього терміну,

просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

20.06.2023 до суду від третьої особи надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому третя особа з посиланням на ті ж самі обставини, що й позивач, просить апеляційну скаргу задовольнити у повному обсязі. Також у відзиві на апеляційну скаргу третя особа просить розглядати справи без участі її представників.

22.06.2023 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від представника Компанії «Перфект Стіл ЛТД» («Perfekt Steel LTD») надійшла заява, в якій він просить надати йому можливість приймати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon». Вказану заяву задоволено ухвалою від 27.06.2023.

Станом на 27.06.2023 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.

Позивач та третя особа представників в судове засідання не направили, позивач про причини неявки суду не повідомив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників позивача та третьої особи за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи відповідач задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, з наступних підстав.

09.12.2020 позивач (продавець) та відповідач (покупець) уклали контракт №581/-1/2020-РСП (далі Контракт), за умовами якого продавець продає, а покупець купує наступний товар: м`яка ненасіннєва продовольча пшениця, насипом, врожаю 2020 року, 2-го та/або 3-го та/або 4-го класу, країна походження - Україна.

У Контракті, серед іншого, сторонами погоджено, що:

- ціна становить 222,00 долари США за одну метричну тону пшениці (п. 6.1);

- датою переходу права власності на товар від продавця до покупця є дата складання акту приймання-передачі товару між продавцем та покупцем, який підтверджує передачу покупцеві всіх ризиків й вигід, пов`язаних з правом власності на товар. (п. 10.1);

- покупець здійснює оплату контрактної партії товару шляхом банківського переказу протягом 3 банківських днів наступним чином: якщо поставка здійснюється залізничним транспортом, покупець здійснює 90% контрактної вартості товару відвантаженого у залізничних вагонів, після надання визначених Контактом документів; покупець здійснює балансову оплату контрактної вартості товару на основі даних про фактично доставлену та прийняту кількість товару в пункті доставки; якщо поставка здійснюється вантажівками, покупець здійснює 90% контрактної вартості товару з моменту поставки товару на дання покупцю документів. Остаточний взаєморозрахунок між сторонами проводиться протягом 3 банківських днів з моменту надання покупцю копії митної декларації на товару (поставлену партію товару), оригіналу діючого договору підписаного уповноваженими представниками сторін, оригіналу балансового комерційного рахунку продавця на англійській мові (п. 11);

- Контракт діє з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за Контрактом. (п. 15.1).

11.01.2021 позивач (продавець) та відповідач (покупець)уклали договір №2-1/2021-РСП (далі Договір), за умовами якого продавець доставляє та продає, а покупець приймає та оплачує соняшниковий шрот гранульований українського походження, урожай 2020 року оптом.

У Договорі, серед іншого, сторонами погоджено, що:

- кількість товару за цим Договором становить 480,00 метричних тон. (п. 2.1);

- датою поставки товару є дата завантаження відповідно до накладної (п. 3.7);

- загальна вартість товару за цим Договором становить 129 600,00 доларів США (п. 4.2);

- 100% оплата товару здійснюється протягом 3 банківських днів після доставки товару та пред`явлення продавцем покупцю документів. (п. 5.2);

- Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за Договором. (п. 9.1.).

Контракт та Договір з сторони позивача укладено в.о. генерального директора ОСОБА_3, а з боку відповідача - представником ОСОБА_8 , який діяв на підставі довіреності від 11.08.2020.

Звертаючись до суду з цим позовом позивач просить визнати недійсними Контракт та Договір, посилаючись на те, що оспорювані правочини в розумінні положень ст. 73-1 ГК Україні є господарськими зобов`язаннями щодо вчинення яких є заінтересованість, так як засновником відповідача є посадова особа позивача ОСОБА_1 , а самі договори підписані ОСОБА_5, який одночасно є економістом з бухобліку аналізу господарської діяльності Дніпровської філії позивача, проте в порушення вимог вказаної статті спірні правочини не були погоджені ані наглядовою радою позивача, ані Фондом державного майна України. Також позивачем зазначено про те, що відповідач не розрахувався за отриманий товар та отримав нарахування ДПС України пені за неповернення валютної виручки, що завдало збитків державі.

У позові позивач зазначив, що 02.09.2021 ОСОБА_3 було звільнено з посади, а позивачем розпочато ревізію діяльності за попередній період та виявлено укладення спірних правочинів.

Позивач вказує, що після проведення ревізії вказаних договорів позивачем виявлено, що:

- відповідач був зареєстрований 11.04.2018, а його засновником є ОСОБА_1 , тобто посадова особа позивача, а саме керівник його Дніпровської філії, який в період до 06.09.2021 був і керівником відповідача;

- самі договори були підписані представником відповідача ОСОБА_5, який одночасно є економістом з бухобліку та аналізу господарської діяльності Дніпровської філії позивача;

- крім цього, ОСОБА_1 є засновником ТОВ «ОСА ЛМ» (34589012), ТОВ «АБСОЛЮТ ДНІПРО» (35608271), TOB «ТЕРА ІНВЕСТ» (35608287), директором яких є ОСОБА_5

Також позивач вказує, що за результатами ревізії встановлено, що відповідач не розрахувався за отриманий товар, а загальна сума чистого боргу (збитків) склала 332 685 доларів США.

Суд першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовив, що колегія суддів вважає вірним, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п`ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що:

- судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства;

- зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України);

- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Статтею 73-1 ГК України встановлено, що:

- господарське зобов`язання державного унітарного підприємства, предмет якого підпадає під ознаки, визначені частиною третьою цієї статті, і яке укладається з особою, заінтересованою у його вчиненні, від імені або за рахунок, або в інтересах такої особи, є господарським зобов`язанням, щодо вчинення якого є заінтересованість (ч. 1);

- особою, заінтересованою у вчиненні господарського зобов`язання, є: посадова особа органів управління державного унітарного підприємства; посадова особа органу, до сфери управління якого належить державне унітарне підприємство, якщо така особа є особою, відповідальною за прийняття рішення щодо надання згоди на вчинення таким державним унітарним підприємством господарського договору; член сім`ї посадової особи, зазначеної в абзацах другому і третьому цієї частини, - чоловік (дружина), особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, батьки (усиновителі), опікун (піклувальник), брат, сестра, діти та їхні чоловіки (дружини); юридична особа, в якій будь-яка з осіб, зазначених в абзацах другому - четвертому цієї частини, є кінцевим бенефіціарним власником (контролером) або членом органу управління, органу, який здійснює функції контролю та/або нагляду.

Особи (разом або окремо), зазначені в абзацах другому - п`ятому цієї частини, мають відповідати принаймні одній із таких ознак: бути сторонами такого господарського зобов`язання або членами виконавчого органу юридичної особи, яка є стороною правочину; отримувати винагороду за вчинення такого господарського зобов`язання від державного унітарного підприємства (посадових осіб органів управління державного унітарного підприємства) або від особи, яка є стороною господарського зобов`язання; внаслідок такого господарського зобов`язання набувати майно, будь-які майнові права, вигоди або блага; брати участь у господарському зобов`язанні як представники або посередники (крім представництва державного унітарного підприємства посадовими особами) (ч. 2);

- дія цієї статті поширюється на господарські зобов`язання державних унітарних підприємств, предметом яких є: відчуження або придбання за одним договором або декількома пов`язаними договорами товарів або іншого майна, балансова вартість якого перевищує 100 мінімальних заробітних плат виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня року, в якому вчиняється відповідне господарське зобов`язання (крім випадків отримання державним унітарним підприємством у власність товарів або майна безоплатно або за одну гривню); передача або отримання в оренду, інше платне користування товарів або майна, балансова вартість яких перевищує 100 мінімальних заробітних плат виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня року, в якому вчиняється відповідне господарське зобов`язання; передача державним унітарним підприємством у безоплатне користування товарів або іншого майна, балансова вартість якого перевищує 20 мінімальних заробітних плат виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня року, в якому вчиняється відповідне господарське зобов`язання; виконання або замовлення робіт або надання послуг, ринкова вартість яких перевищує 100 мінімальних заробітних плат виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня року, в якому вчиняється відповідне господарське зобов`язання (крім випадків отримання державним унітарним підприємством результатів робіт або послуг безоплатно або за одну гривню); надання або отримання позики, іншого фінансування на поворотній, безповоротній або частково поворотній основі на суму, що перевищує 50 мінімальних заробітних плат виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня року, в якому вчиняється відповідне господарське зобов`язання (крім випадків отримання державним унітарним підприємством позики або іншого фінансування безоплатно або за одну гривню); надання державним унітарним підприємством застави, поручительства або іншого забезпечення виконання зобов`язань, розмір яких перевищує 100 мінімальних заробітних плат виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня року, в якому вчиняється відповідне господарське зобов`язання.

Статутом державного унітарного підприємства може бути встановлено нижче граничне значення вартості майна, робіт або послуг чи суми коштів, що є предметом господарського зобов`язання, щодо вчинення якого є заінтересованість (ч. 3);

- господарське зобов`язання із заінтересованістю підлягає погодженню наглядовою радою державного унітарного підприємства або, у випадках, передбачених законом, органом, до сфери управління якого відноситься державне унітарне підприємство, в порядку, передбаченому цією статтею.

Особа, яка є заінтересованою у вчиненні господарського зобов`язання, повинна протягом трьох робочих днів з моменту виникнення у неї заінтересованості, але до вчинення господарського зобов`язання, подати на розгляд наглядової ради, а у випадках, передбачених частиною дев`ятою цієї статті, - органу, до сфери управління якого належить державне унітарне підприємство: проект господарського зобов`язання із зазначенням вартості одиниці товару або послуг, якщо вона передбачена господарським зобов`язанням, і загальної суми господарського зобов`язання, передбаченого частиною третьою цієї статті; інформацію з посиланням на конкретні норми частини другої цієї статті із зазначенням ознаки заінтересованості особи у вчиненні господарського зобов`язання (ч 4);

- наглядова рада державного унітарного підприємства протягом 10 робочих днів з дня отримання інформації, передбаченої частиною четвертою цієї статті, приймає одне з таких рішень: про надання згоди на вчинення господарського зобов`язання; про відмову у вчиненні відповідного господарського зобов`язання; про передачу питання на розгляд органу, до сфери управління якого належить державне унітарне підприємство (ч. 5);

- рішення про надання згоди на вчинення господарського зобов`язання, щодо вчинення якого є заінтересованість, виноситься на розгляд органу, до сфери управління якого належить державне унітарне підприємство, якщо: на підприємстві не утворена наглядова рада; наглядова рада ухвалила рішення про передачу питання на розгляд органу, до сфери управління якого належить державне унітарне підприємство, із зазначенням мотивів такого рішення; більшість членів наглядової ради є заінтересованими у вчиненні господарського зобов`язання; балансова вартість майна або послуг чи сума коштів, що підлягають наданню, відчуженню, отриманню або передачі відповідно до господарського зобов`язання, передбаченого частиною третьою цієї статті, перевищує 10 відсотків вартості активів, за даними останньої річної фінансової звітності підприємства; предметом договору є нерухоме або інше майно, якщо режим його оренди або відчуження регулюється спеціальним законодавством (ч. 9);

- господарське зобов`язання, щодо вчинення якого є заінтересованість, вчинене з порушенням порядку, передбаченого частинами четвертою - десятою цієї статті, створює, змінює, припиняє права та обов`язки його сторін лише у разі подальшого схвалення такого господарського зобов`язання наглядовою радою державного унітарного підприємства або органом, до сфери управління якого відноситься державне унітарне підприємство. У разі неотримання подальшого схвалення господарського зобов`язання, щодо вчинення якого є заінтересованість, таке зобов`язання може бути визнано судом недійсним за позовом державного унітарного підприємства або органу, до сфери управління якого належить державне унітарне підприємство (ч. 11).

Отже, виходячи з положень ст. 73-1 ГК України:

- господарське зобов`язання державного унітарного підприємства предметом якого, серед іншого, є відчуження а за одним договором або декількома пов`язаними договорами товарів або іншого майна, балансова вартість якого перевищує 100 мінімальних заробітних плат виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня року, в якому вчиняється відповідне господарське зобов`язання, яке укладається з особою, заінтересованою у вчиненні господарського зобов`язання, від імені або за рахунок, або в інтересах такої особи, підлягає погодженню наглядовою радою державного унітарного підприємства або, у випадках, передбачених законом, органом, до сфери управління якого відноситься державне унітарне підприємство;

- особою, заінтересованою у вчиненні господарського зобов`язання є: посадова особа органів управління державного унітарного підприємства; посадова особа органу, до сфери управління якого належить державне унітарне підприємство, якщо така особа є особою, відповідальною за прийняття рішення щодо надання згоди на вчинення таким державним унітарним підприємством господарського договору; член сім`ї посадової особи, зазначеної в абзацах другому і третьому цієї частини, - чоловік (дружина), особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, батьки (усиновителі), опікун (піклувальник), брат, сестра, діти та їхні чоловіки (дружини); юридична особа, в якій будь-яка з осіб, зазначених в абзацах другому - четвертому цієї частини, є кінцевим бенефіціарним власником (контролером) або членом органу управління, органу, який здійснює функції контролю та/або нагляду;

- господарське зобов`язання, щодо вчинення якого є заінтересованість, вчинене без відповідного погодження створює, змінює, припиняє права та обов`язки його сторін лише у разі подальшого схвалення такого господарського зобов`язання, а у разі неотримання подальшого схвалення такого господарського зобов`язання, воно може бути визнано судом недійсним за позовом державного унітарного підприємства або органу, до сфери управління якого належить державне унітарне підприємство.

Позивач вважає, що Контракт та Договір, в розумінні ст. 73-1 ГК України, є господарським зобов`язанням, щодо вчинення якого є заінтересованість, проте колегія суддів із вказаними твердженнями погодитись не може, з огляду на наступне.

Як встановлено вище ст. 73-1 ГК України чітко встановлено перелік осіб які можуть бути віднесені до осіб, заінтересованих у вчиненні господарського зобов`язання.

Позивач стверджує, що оспорювані правочини були підписані представником відповідача ОСОБА_5, який одночасно є економістом з бухобліку та аналізу господарської діяльності Дніпровської філії позивача, проте як слідує з доданих до позовної заяви документів ОСОБА_7 прийнято на роботу на посаду економіста з бухгалтерського обліку та аналізу господарської діяльності Дніпровської філії ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» з 21 січня 2021 року згідно наказу №03-к від 20.01.2021, тобто вже після того, як вказана особа уклала оспорювані правочини, а відтак така особа не може вважатися заінтересованою в розумінні ст.73-1 ГПК України, адже особа має відповідати критеріям які відносять її до заінтересованих осіб саме на момент вчинення правочину.

Слід зазначити і про те, що посада економіста з бухобліку та аналізу господарської діяльності Дніпровської філії позивача не може бути віднесена до посад органів управління позивача, так як ч. 6 ст. 73 ГК України визначають, що органами управління державного унітарного підприємства є:

- керівник підприємства, який призначається (обирається) суб`єктом управління об`єктами державної власності, що здійснює функції з управління підприємством, або наглядовою радою такого підприємства (у разі її утворення) і є підзвітним органу, який його призначив (обрав);

- наглядова рада підприємства (у разі її утворення), яка в межах компетенції, визначеної статутом підприємства та законом, контролює і регулює діяльність керівника підприємства.

При цьому те, що засновник відповідача ОСОБА_1 фактично був посадовою особою позивача, а саме керівником його Дніпровської філії також не може свідчить про віднесення спірних правочинів до господарських зобов`язань, щодо вчинення яких є заінтересованість, так як положення ч. 6 ст. 73 ГК України чітко визначають перелік органів управління державного унітарного підприємства, до яких не віднесенні керівники філій.

При цьому наведені позивачем у апеляційній скарзі різні визначення терміну «посадова особа» вказаних висновків не спростовує.

Отже, позивачем не доведено те, що Контракт та Договір, в розумінні ст. 73-1 ГК України, є господарським зобов`язанням, щодо вчинення яких є заінтересованість, що виключає можливість визнання його недійним в порядку, встановленому ч. 11 вказаної статті.

Колегія суддів зауважує на тому, що виходячи зі змісту ст. 73-1 ГК України, критерієм віднесення посадової особи до осіб які можуть бути віднесені до осіб, заінтересованих у вчиненні господарського зобов`язання, є те, що відповідна особа або приймає рішення про укладення господарського зобов`язання або є відповідальною за прийняття рішення щодо надання згоди на вчинення таким державним унітарним підприємством господарського договору, проте позивачем не надано жодних доказів того, що керівник його Дніпровської філії або приймав рішення про укладення оспорюваних правочинів або надавав згоду на їх укладення.

При цьому вірними є висновки суду першої інстанції про те, що твердження позивача щодо того, що відповідач за спірними правочинами не розрахувався за отриманий товар на загальну суму в розмірі 332 685,00 доларів США не є повним відображенням обставин справи, так як;

- відповідач листом №1 від 26.05.2021 просив позивача повідомити банківські реквізити для перерахування коштів відповідно до умов спірних правочинів, у відповідь на що позивач листом №2/9-1/557-21 від 30.06.2021 повідомив відповідача, що він просить утриматись відповідача від проведення оплати по договору до дати отримання відповідного листа-вимоги від позивача, як продавця за вказаним договором, з детальним зазначенням реквізитів продавця для проведення розрахунків за товар. У листі також зазначено, що зобов`язання з оплати товару виникає виключно на підставі відповідного листа-вимоги від продавця з доданим рахунком;

- станом на дату розгляду справи в суді, позивачем не надано до матеріалів справи відповідного листа-вимоги із реквізитами для проведення розрахунків за товар згідно умов оспорюваних правочинів, що свідчить про те, що сторони на власний розсуд погодили умови оплатності, виходячи з принципу свободи правочину;

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання недійсними укладених між позивачем та відповідачем контракту №581-1/2020-РСП від 09.12.2020 та договору №2-1/2021-РСП від 11.01.2021 та відмовив у задоволенні позову.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване судове рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду міста Києва від 21.04.2023 по справі № 910/5583/22, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Враховуючи вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційна скарга Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.04.2023 по справі № 910/5583/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.04.2023 по справі № 910/5583/22 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 21.04.2023 по справі № 910/5583/22

4. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

5. Матеріли справи № 910/5583/22 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 04.07.2023.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді С.Р. Станік

С.А. Гончаров