ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2023 року

м. Київ

cправа № 921/574/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Картере В.І. - головуючий, Банасько О.О., Пєсков В.Г.,

за участю секретаря судового засідання Заріцької Т.В.,

представників учасників справи:

Дочірнього підприємства "Тернопільський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України": Борова Л.В.,

Державне агентство автомобільних доріг України (Укравтодор): Смирнова К.М.,

Головне управління ДПС у Тернопільській області: Гукалюк Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Дочірнього підприємства "Тернопільський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 28.02.2023 (колегія суддів у складі: Скрипчук О.С. - головуючий, Кордюк Г.Т., Плотницький Б.Д.)

та ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 13.09.2022 (суддя Гевко В.Л.)

у справі № 921/574/20

за заявою Дочірнього підприємства "Тернопільський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"

про банкрутство,

ВСТАНОВИВ:

Стислий зміст заяви та хід розгляду справи

1. Дочірнє підприємство "Тернопільський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (далі - Боржник) звернулось до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі про своє банкрутство.

2. Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 25.09.2020 відкрито провадження у справі про банкрутство Боржника, введено процедуру розпорядження майном строком до 170 календарних днів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

3. Згідно з пунктом 1.1 статуту Боржника він створений відповідно до наказу Державної служби автомобільних доріг України від 09.04.2002 №156 на власності Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України".

4. У пункті 1.4 статуту Боржника зазначено, що його засновником є акціонерне товариство "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", 100% акцій якого належать державі.

Стислий зміст ухвали суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

5. Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 13.09.2022, яка залишена без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 28.02.2023, закрито провадження у справі про банкрутство Боржника, заяви Публічного акціонерного товариства "Українська інноваційна компанія", Державного підприємства "Артемсіль", Комунального підприємства "Тернопільводоканал" про визнання кредиторських (грошових) вимог до Боржника залишено без розгляду.

6. Судові рішення мотивовані наявністю підстави, передбаченої пунктом 2 розділу ІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" від 02.10.2019 №145-ІХ (далі - Закон №145-ІХ), через законодавчі обмеження щодо застосування до державних підприємств подальших після розпорядження майном процедур - санації та ліквідації. При цьому суди виходили з того, зокрема, що Боржник як дочірнє підприємство державного акціонерного товариства, 100% акцій якого належать державі, є державним підприємством.

Стислий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення доводів скаржника

7. Боржник подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та направити справу для подальшого розгляду до суду першої інстанції на стадії розпорядження майном.

8. Касаційна скарга (з урахуванням заяви про усунення недоліків) подана з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правові позиції Верховного Суду, викладені в постанові від 15.10.2019 у справі №903/879/18 (щодо обґрунтованості судового рішення), від 26.05.2020 у справі №922/1200/18 (щодо строків процедури розпорядження майном та безпідставності закриття провадження у справі про банкрутство), від 09.07.2019 у справі №01/1494(14-01/1494) (щодо неприпустимості розширеного тлумачення законодавчих актів, що регламентують порядок припинення провадження у справах про банкрутство), від 03.02.2022 у справі №906/1318/19 (щодо неможливості закриття провадження у справі через карантинно-ковідні обмеження та невжиття всіх заходів, передбачених на стадії розпорядження майном).

9. Боржник вважає, що продовження процедури розпорядження майном не порушує прав Боржника чи кредиторів, а направлене на збереження підприємства як цілісного майнового комплексу, а відхиливши клопотання про продовження процедури розпорядження майном, суди порушили положення статей 2, 3, 5, 11, 12, 119, 236 Господарського процесуального кодексу України та частини 1 статті 2, частини 1 статті 6, статті 96 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ).

10. Боржник наголошує, що положення Закону №145-ІХ не передбачає закриття провадження у справах про банкрутство державних підприємств, а положення цього Закону не мають застосовуватися до Боржника, адже він не є державним підприємством.

11. Також Боржник зазначає про необґрунтованість та безпідставність відхилення численних клопотань про відкладення, розгляд клопотання про закриття провадження у справі без його призначення, неактуальність такого клопотання та підписання його неуповноваженою особою.

12. Крім того, Боржник 05.07.2023 подав додаткові пояснення у справі, які за своєю суттю є доповненням до касаційної скарги, поданим поза межами строку на касаційне оскарження відповідних судових рішень, тому не підлягає прийняттю до уваги відповідно до вимог статей 118, 298 Господарського процесуального кодексу України.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

13. Державне агентство відновлення та розвитку інфраструктури України подало пояснення, в яких просить постанову суду апеляційної інстанції та ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу передати до Господарського суду Тернопільської області на стадію розпорядження майном боржника.

14. Державне агентство відновлення та розвитку інфраструктури України погоджується з наведеними у касаційній скарзі доводами та обґрунтуваннями, а оскаржувані судові рішення вважає незаконними і необґрунтованими, прийнятими з порушенням норм матеріального та процесуального права з неповним встановленням і визначенням обставин, дослідженням обставин справи.

Позиція Верховного Суду

15. Керуючись вимогами статей 14, 300 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів і вимог касаційної скарги та виходить з такого.

16. Умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів встановлені КУзПБ.

17. Відповідно до цього Кодексу щодо боржника - юридичної особи застосовуються такі судові процедури: розпорядження майном боржника; санація боржника; ліквідація банкрута (ч. 1 ст. 6 КУзПБ).

18. Зокрема, процедура розпорядження майном боржника вводиться господарським судом одночасно з постановленням ухвали про відкриття провадження у справі на строк до 170 календарних днів (ст.ст. 39, 44 КУзПБ).

19. Згідно з положеннями статті 49 КУзПБ, яка регулює закінчення процедури розпорядження майном, у разі наявності обставин, що не дають зборам кредиторів можливості у встановлені строки прийняти одне з таких рішень, збори кредиторів можуть прийняти рішення про звернення до господарського суду з клопотанням про продовження строку процедури розпорядження майном у межах граничних строків, визначених цим Кодексом (частина 2).

20. У підсумковому засіданні господарський суд ухвалює одне з таких судових рішень: ухвалу про продовження строку процедури розпорядження майном у межах граничних строків, визначених цим Кодексом; ухвалу про введення процедури санації та затвердження плану санації у разі схвалення плану санації боржника зборами кредиторів та погодження його забезпеченими кредиторами в порядку, встановленому цим Кодексом; постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури; ухвалу про закриття провадження у справі про банкрутство (частина 3).

21. Завданням підсумкового засідання суду є з`ясування ознак банкрутства та наявності можливості визначення наступної судової процедури і подальшого здійснення провадження у справі.

22. Верховний Суд, зокрема, у постанові від 03.02.2022 у справі №904/5292/19 (на яку слушно посилаються суди в оскаржуваних судових рішеннях) виклав висновок про застосування норм КУзПБ щодо закриття провадження у справі про банкрутство боржника, стосовно якого введена процедура розпорядження майном, строк проведення якої сплив та наявні законодавчі обмеження для застосування подальших судових процедур санації/ліквідації.

23. У зазначеній постанові Верховний Суд наголосив, що за приписами КУзПБ судові процедури банкрутства, в тому числі і процедура розпорядження майном боржника, мають строковий характер. Тлумачення змісту положень статей 44, 49 КУзПБ свідчить, що визначений частиною другою статті 44 КУзПБ строк процедури розпорядження майном боржника (до 170 календарних днів) є граничним (не підлягає продовженню), а клопотання про продовження процедури розпорядження майном боржника можуть бути задоволені судом лише за умови, що продовження процедури розпорядження майном боржника буде здійснюватися в межах зазначеного граничного строку.

24. Тобто продовження строку процедури розпорядження майном можливо лише у межах граничних строків, визначених КУзПБ для такої судової процедури. Після закінчення зазначеного строку згідно з приписами частини третьої статті 49 КУзПБ господарський суд ухвалює: або постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури; або ухвалу про введення процедури санації та затвердження плану санації, внаслідок чого процедура розпорядження майном та повноваження розпорядника майна припиняються (частина шоста статті 49 КУзПБ); або ухвалу про закриття провадження у справі про банкрутство.

25. Верховний Суд вважає слушним врахування судами першої та апеляційної інстанцій наведеної правової позиції під час розгляду цієї справи. Водночас з огляду на приписи частини 3 статті 3 Господарського процесуального кодексу України підлягають відхиленню посилання Боржника у касаційній скарзі на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 26.05.2020 у справі №922/1200/18, які, на відміну від цієї справи, стосуються правильності застосування положень законодавства, чинних на момент ухвалення оскаржуваної в зазначеній справі ухвали місцевого господарського суду від 09.10.2019, зокрема Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та Закону України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації".

26. Отже, з огляду на те, що у цій справі процедура розпорядження майном Боржника тривала на момент постановлення оскаржуваної ухвали місцевого господарського суду понад 170 днів (більше року), що перевищує встановлені КУзПБ строки, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для продовження зазначеної процедури та необхідність ухвалення відповідного судового рішення про перехід до наступної судової процедури (санації, ліквідації) або закриття провадження у справі.

27. Однак пунктом 2 розділу ІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №145-ІХ встановлені обмеження подальших (після процедури розпорядження майном) судових процедур щодо державних підприємств, у тому числі казенних підприємств, або акціонерних товариств, у статутному капіталі яких частка державної власності перевищує 50 відсотків.

28. Вказаною нормою встановлено, що у справах про банкрутство державних підприємств, у тому числі казенних підприємств, або акціонерних товариств, у статутному капіталі яких частка державної власності перевищує 50 відсотків, не застосовуються судова процедура санації, крім тих, що задіяні у виконанні державного оборонного замовлення, виробництві, розробленні, модернізації, ремонті, обслуговуванні озброєння та військової техніки, та судова процедура ліквідації, крім тих, що ліквідуються за рішенням власника протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

29. Згідно з усталеною правовою позицією Верховного Суду Господарський кодекс України (зокрема статті 63, 126) розглядає "дочірнє підприємство" як залежне від іншого контролюючого підприємства, а не як окрему організаційно-правову форму. З огляду на положення статті 141 Господарського кодексу України, статті 326 Цивільного кодексу України, постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 №221 "Про утворення відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", прийнятої на виконання Указу Президента України від 08.11.2001 №1056/2001 "Про заходи щодо підвищення ефективності управління дорожнім господарством України", Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" є державним акціонерним товариством, 100 відсотків акцій якого належать державі, то її дочірні підприємства за своєю сутністю також є державними підприємствами, адже діють на основі державної власності, переданої її засновником у господарське відання.

30. Подібний за змістом висновок викладений Верховним Судом, зокрема, у постанові від 03.02.2022 у справі №906/1318/19 (на яку посилається Боржник у касаційній скарзі) та у постанові від 03.02.2022 у справі №904/5292/19 (на яку посилаються суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях).

31. Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає безпідставними доводи Боржника, що він не є державним підприємством, та погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про необхідність здійснення банкрутства Боржника з урахуванням обмежень, встановлених пунктом 2 розділу ІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №145-ІХ, з огляду на відсутність обставин належності Боржника до підприємств, щодо яких зазначеним пунктом передбачені винятки.

32. Також Верховний Суд відхиляє аргументи Боржника про те, що положення Закону №145-ІХ не передбачає закриття провадження у справах про банкрутство державних підприємств, зважаючи на усталену правову позицію Верховного Суду, згідно з якою, хоча норми пункту 9 частини першої статті 90 КУзПБ та пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України і не містять прямої вказівки на закриття провадження у справі про банкрутство з підстав обмеження у застосуванні подальших (після процедури розпорядження майном) процедур санації/ліквідації, проте застосування цих норм як підстав для закриття провадження у справі про банкрутство узгоджується із передбаченою законодавцем в частині першій статті 49 КУзПБ можливістю закрити провадження у справі про банкрутство у процедурі розпорядження майном через встановлені в пункті 2 розділу ІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №145-ІХ обмеження у застосуванні подальших (після процедури розпорядження майном) судових процедур.

33. Тобто набрання чинності Законом №145-ІХ не означає автоматичного закриття провадження у справах про банкрутство державних підприємств, що перебувають на стадії розпорядження майном, однак, з урахуванням конкретних обставин справи, допускає закриття провадження у такій справі на стадії судової процедури розпорядження майном із застосуванням наведених положень.

34. Подібний за змістом висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду від 03.02.2022 у справі №906/1318/19, на яку посилається Боржник у касаційній скарзі, та у постанові від 18.11.2021 у справі №1-24-7-5/297-06-7817, ухваленій у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

35. У зазначеній постанові Верховного Суду від 03.02.2022 у справі №906/1318/19 також викладений висновок щодо застосування пункту 12 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" КУзПБ стосовно продовження строків процедури розпорядження майном. Однак Верховний Суд вважає нерелевантним посилання Боржника на наведений висновок під час розгляду цієї справи, адже він стосується застосування зазначеної норми в редакції, що діяла на момент постановлення ухвали від 28.01.2021 про закриття провадження у справі про банкрутство №906/1318/19 та безпосередньо передбачала продовження відповідних строків.

36. На відміну від справи №906/1318/19, на момент постановлення місцевим господарським судом оскаржуваної ухвали про закриття провадження у цій справі пункт 12 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" КУзПБ (у відповідній редакції) передбачав, зокрема, що тимчасово, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби COVID-19, суд за клопотанням комітету кредиторів, кредитора, арбітражного керуючого чи з власної ініціативи може продовжити строки проведення попереднього засідання суду у справі про банкрутство (неплатоспроможність), звернення у межах провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) про визнання недійсними правочинів, вчинених боржником, дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, оголошення про проведення першого, повторного та/або другого повторного аукціону, виконання плану санації чи реструктуризації боргів боржника, процедури розпорядження майном, ліквідації, реструктуризації боргів боржника та погашення боргів боржника.

37. Тобто клопотання про продовження відповідних строків може бути подано як комітетом кредиторів, арбітражним керуючим так і окремим кредитором.

38. Однак продовження зазначених строків є правом суду і може бути здійснено за наявності певних умов, викликаних саме обставинами пов`язаними з вжиттям заходів запобігання поширенню коронавірусної хвороби COVID-19. Подібний за змістом висновок наведений, зокрема, в постанові Верховного Суду від 13.12.2022 у справі №904/4608/21.

39. Зі змісту оскаржуваних судових рішень та касаційної скарги Боржника не вбачається, що відповідними особами було подано клопотання про продовження строку процедури розпорядження майном на підставі пункту 12 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" КУзПБ із наведенням конкретних обставин, пов`язаних із заходами запобігання поширенню коронавірусної хвороби COVID-19, які б перешкоджали належній реалізації певних заходів у межах процедури розпорядження майном Боржника.

40. У зв`язку з наведеним Верховний Суд вважає безпідставним твердження Боржника про наявність безумовної підстави для продовження процедури розпорядження майном у цій справі та порушення судами попередніх інстанцій положень наведеної норми КУзПБ через неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 03.02.2022 у справі №906/1318/19.

41. Також Верховний Суд вважає нерелевантними посилання Боржника у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду від 09.07.2019 у справі №01/1494(14-01/1494) та від 15.10.2019 у справі №903/879/18, висновки в яких стосуються застосування норм права до правовідносин, які не є подібними до правовідносин у цій справі.

42. Зокрема, зазначена постанова у справі №01/1494(14-01/1494) містить висновки про застосування до відповідних правовідносин положень пункту 4 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та частини 5 статті 12 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" щодо закриття провадження у справі, які були чинними на момент постановлення оскаржуваної ухвали від 10.12.2018 про відмову в задоволенні клопотання про припинення провадження у справі. Водночас у вказаній постанові Верховного Суду відсутні висновки щодо застосування норм права, які регулюють спірні у цій справі правовідносини, зокрема КУзПБ та Закону №145-ІХ.

43. Постанова Верховного Суду від 15.10.2019 у справі №903/879/18 стосується застосування відповідних норм цивільного та господарського законодавства під час розгляду позову про стягнення заборгованості за договором поставки за наявності між сторонами спору щодо кількості та вартості поставленого товару.

44. Відхиляючи посилання Боржника на вказані висновки, Верховний Суд звертає увагу на те, що для касаційного перегляду судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

45. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Тобто на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом.

46. Враховуючи викладене, викладені в касаційній скарзі та заяві про усунення недоліків доводи Боржника про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків Верховного Суду, викладених у відповідних постановах, щодо їх застосування у подібних правовідносинах, не знайшли свого підтвердження.

47. У зв`язку з наведеним Верховний Суд відхиляє посилання Боржника на невиконання судами попередніх інстанцій вимог процесуального законодавства щодо всебічного і повного дослідження обставин у справі, адже відповідно до положень пункту 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України недослідження судом зібраних у справі доказів є підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд лише за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 зазначеного Кодексу.

48. Водночас Верховний Суд зауважує, що доводи Боржника про неналежне з`ясування судами обставин проведення розпорядником майна вичерпних заходів у процедурі розпорядження майном, неналежне врахування інтересів боржника та кредиторів тощо не спростовують правильність висновку суду першої інстанції про наявність підстав для закриття провадження у справі про банкрутство з огляду на сплив строку процедури розпорядження майном боржника та законодавче обмеження застосування до нього подальших процедур (санації чи ліквідації). До того ж закриття провадження у справі про банкрутство, з поміж іншого, припиняє чинність мораторію відповідно до частини восьмої статті 41 КУзПБ, що відкриває можливість для кредиторів стягнути існуючу та визнану в справі про банкрутство заборгованість з боржника в загальному порядку. Подібного за змістом висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постанові від 03.02.2022 у справі №904/5292/19.

49. Крім того, Верховний Суд не приймає до уваги аргументи скаржника, які зводяться виключно до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій і не стосуються неправильного застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадках, передбачених частиною 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

50. Звертаючись з касаційною скаргою, Боржник не довів неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права до встановлених під час розгляду справи обставин як необхідної передумови для скасування оскаржуваних судових рішень.

51. Зважаючи на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги та залишення без змін оскаржуваних судових рішень.

Розподіл судових витрат

52. Понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції судові витрати покладаються на скаржника, оскільки касаційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Дочірнього підприємства "Тернопільський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" залишити без задоволення.

2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 28.02.2023 та ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 13.09.2022 у справі №921/574/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Картере

Судді О. Банасько

В. Пєсков