РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.07.2023Справа № 910/5869/23

Суддя Господарського суду міста Києва Демидов В.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СОТА УКРАЇНА" (04111, місто Київ, вулиця Черняховського, будинок 29) до Приватного акціонерного товариства "ХОЛДИНГОВА КОМПАНІЯ "КИЇВМІСЬКБУД" (01010, місто Київ, вулиця Михайла Омеляновича-Павленка, будинок 4/6) про стягнення 34386,67 грн.

без повідомлення (виклику) сторін,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

17.04.2023 на адресу Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "СОТА УКРАЇНА" (далі - позивач) до Приватного акціонерного товариства "ХОЛДИНГОВА КОМПАНІЯ "КИЇВМІСЬКБУД" (далі - відповідач) про стягнення 34386,67 грн та була передана 18.04.2023 судді Демидову В.О. відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Відповідно до заявлених позовних вимог позивач просить суд стягнути з Приватного акціонерного товариства "ХОЛДИНГОВА КОМПАНІЯ "КИЇВМІСЬКБУД" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СОТА УКРАЇНА" суму заборгованості за договором поставки №971/з від 27.09.2021 у розмірі 34386,67 грн. з яких: 26 817,65 грн - сума основної заборгованості, 6667,51 грн. - індекс інфляції, 901,51 грн - 3% річних.

Ухвалою суду від 24.04.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

05.05.2023 через загальний відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого, останній заперечував проти заявлених позовних вимог з огляду на те, що позивачем не долучено до матеріалів справи доказів несплати Компанією коштів Позивачу за поставлений Товар, а також те, що у зв`язку з військовою агресією російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан.

09.05.2023 в системі «Електронний суд» позивачем сформовано відповідь на відзив відповідно до якої представник вказує, що сума заборгованості підтверджується видатковими накладними та товарно-транспортними накладними, що підписані Сторонами.

Претензій щодо кількості та якості поставленого за Договором Товару Відповідачем до Позивача не заявлялись, а відтак останні є належними та допустимими доказами в розумінні приписів ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, що підтверджує факт здійснення поставки Товару на користь Відповідача.

Окрім того позивач вказав, що наявність обставин непереборної сили не звільняє Відповідача від встановленого законом обов`язку відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації від Відповідача за користування утримуваними ним грошовими коштами.

Частиною 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи також заслуховує їх усні пояснення.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позицій у справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

27.10.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "СОТА УКРАЇНА" (надалі - Постачальник/позивач) та Приватним акціонерним товариством "ХОЛДИНГОВА КОМПАНІЯ "КИЇВМІСЬКБУД" (надалі - Покупець/відповідач) було укладено договір поставки № 971/з (надалі - договір) за умовами якого Постачальник в порядку і на умовах, передбачених даним Договором, протягом 2021 -2022 років, зобов`язується поставити та передати у власність Замовника металопродукцію для об`єктів Замовника, далі за текстом - Товар, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити його вартість, відповідно до умов даного Договору (п. 1.1 Договору).

Відповідно до п. 2.1, 2.4 Договору, Постачальник зобов`язується поставити Замовнику Товар належної якості, що відповідає стандартам, технічним та іншим нормам тощо.

Постачальник зобов`язаний при постачанні Товару за цим Договором, надати сертифікат відповідності, паспорт та супровідну документацію.

У відповідності до п. 3.1-3.2 Договору, загальна ціна цього Договору становить 30 000 000,00 (тридцять мільйонів гривень 00 коп.), у тому числі ПДВ (20%) - 5 000 000,00 гривень.

Ціна за одиницю Товару обумовлена у Специфікації на поставку Товару (Додаток №1 до даного Договору) та відображається у видаткових накладних Постачальника.

Замовник здійснює оплату Товару шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті України на поточний рахунок Постачальника у строк не пізніше 20 (двадцяти) календарних днів після дати поставки партії Товару Постачальником на умовах, передбачених в п.5.4. даного Договору (п. 4.1 Договору).

Відповідно до п. 5.4 Договору, датою поставки Товару вважається день, в який Товар фактично переданий від Постачальника до Замовника на місце поставки, визначене Замовником у заявці, в належній якості, кількості та з необхідним пакетом документів, до якого входять: товарно-транспортна накладна; сертифікат (паспорт) якості виробника; видаткова накладна; гарантійні документи та документи, що гарантують якість та відповідність поставленого.

Пунктами 5.5-5.6 Договору сторони погодили, що право власності на Товар виникає у Замовника з дати поставки Товару Постачальником. Ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження Товару переходить до Замовника з дати поставки та належної передачі Замовнику Товару відповідно до п. 5.4. Договору.

Наявність виявлених на день поставки Товару недоліків, причини і терміни їх усунення фіксуються двостороннім актом між Постачальником і Замовником в день приймання Товару. Товар оглядається уповноваженими представниками Сторін. У разі виявлення недоліків та браку Товару при подальшому розпакуванні, Замовник викликає представника Постачальника для фіксації зауважень у відповідному двосторонньому акті та встановлює терміни їх усунення на умовах, передбачених даним Договором.

Пунктом 9.1 та 9.3 Договору передбачено, що сторони не несуть відповідальність за повне або часткове невиконання своїх зобов`язань за цим Договором у випадку настання форс-мажорних обставин, а саме: стихійного лиха, військових дій, терористичних актів, блокад і страйків тощо за умови, що ці обставини безпосередньо вплинули на виконання зобов`язань за цим Договором.

Якщо виконання зобов`язань за цим Договором стає неможливим через форс-мажорні обставини, Сторони повинні негайно повідомити одна одну про виникнення форс-мажорних обставин та про припинення їхньої дії. У цьому випадку строк виконання зобов`язань за цим Договором відкладається пропорційно до часу дії форс-мажорних обставин.

Цей Договір набирає чинності з дати його укладання обома Сторонами і діє до 31.12.2022 року, але у будь - якому випадку, до повного виконання Сторонами взятих на себе за цим Договором зобов`язань (п. 11.1 Договору).

У відповідності до специфікації, яка є додатком № 1 до Договору та на підставі видаткових накладних: №57 від 01.02.2022 на суму 568156,08 грн, № 59 від 01.02.2022 на суму 65905,01 грн, № 62 від 03.02.2022 на суму 242 894,03 грн, №63 від 03.02.2022 на суму 383658,55 грн, №69 від 07.02.2022 на суму 580 222,58 грн, №70 від 07.02.2022 на суму 981,40 грн, позивачем поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 1 841 817,65 грн. Вищевказані накладна підписані з боку сторін без зауважень та скріплені їх печатками.

Окрім того у підтвердження поставки товару позивачем долучено товарно-транспортні накладні: №Р57 від 01.02.2022 на суму 568156,08 грн, №Р 59 від 01.02.2022 на суму 65905,01 грн, №Р 62 від 03.02.2022 на суму 242 894,03 грн, №Р63 від 03.02.2022 на суму 383658,55 грн, №Р69 від 07.02.2022 на суму 580 222,58 грн, №Р70 від 07.02.2022 на суму 981,40 грн.

Як вказує позивач та не заперечується відповідачем, останнім було здійснено часткові оплати на загальну суму 1815000,00 грн., а саме за платіжним дорученням: № 905 від 01.02.2022 на суму 605 000,00 грн. з ПДВ; № 962 від 03.02.2022 на суму 605 000,00 грн. з ПДВ; № 1150 від 09.02.2022 на суму 605 000,00 грн. з ПДВ.

Оскільки відповідач не сплатив усю суму за поставлений товар, позивачем було виставлено відповідачеві вимогу від 07.12.2022 № 2102 про сплату заборгованості на суму 26817,65 грн.

Вимога Позивача залишена Відповідачем без відповіді, заборгованість за Договором не погашена.

Спір у справі виник у зв`язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем зобов`язання по сплаті за поставлений товар.

Враховуючи що суддя Демидов В.О. у період з 19.06.2023 по 30.06.2023 перебував у відпустці, рішення у даній справі винесено у перший робочий день 03.07.2023.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов такого обґрунтованого висновку.

Як визначено частинами 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч. 2 статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні -покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 6 ст. 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частиною 2 ст. 712 ЦК України також передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (526 ЦК України). Одностороння відмова від зобов`язання, в силу ст. 525 ЦК України, не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 4.1 Договору передбачено, що Замовник здійснює оплату Товару шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті України на поточний рахунок Постачальника у строк не пізніше 20 (двадцяти) календарних днів після дати поставки партії Товару Постачальником на умовах, передбачених в п.5.4. даного Договору.

Разом з тим відповідач заперечуючи стосовно позовних вимог вказує, що позивачем долучено до матеріалів справи тільки копії видаткових накладних та товарно-транспортних накладних, що не в повній мірі відповідає п. 4.1 та п. 5.4 Договору.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ст. 692 ЦК України).

Матеріалами справи підтверджено, а відповідачем не спростовано, що останнім було отримано товар відповідно до видаткових накладних: №57 від 01.02.2022 на суму 568156,08 грн, № 59 від 01.02.2022 на суму 65905,01 грн, № 62 від 03.02.2022 на суму 242 894,03 грн, №63 від 03.02.2022 на суму 383658,55 грн, №69 від 07.02.2022 на суму 580 222,58 грн, №70 від 07.02.2022 на суму 981,40 грн, на загальну суму 1 841 817,65 грн. Вищевказані накладні підписані з боку сторін без зауважень та скріплені їх печатками.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як свідчать матеріали справи, позивач свій обов`язок за договором поставки щодо передачі відповідачу товару виконав, що підтверджується видатковими та товарно - транспортними накладними.

Відповідачем у свою чергу оплату за поставлений товар не здійснив у повному обсязі, доказів протилежного матеріали справи не містять.

Відповідно до частин третьої-четвертої ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.01.2021 по справі № 922/51/20).

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 20.08.2020 у справі № 914/1680/18). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Крім того, 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема, внесені зміни до ГПК України та змінено назву ст. 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування «вірогідність доказів».

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи викладене, оскільки відповідач не надав суду жодних доказів належного виконання свого зобов`язання щодо оплати поставленого товару, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови договору, та положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, а тому позовні вимоги в частині стягнення 26817,65 грн - сума основної заборгованості підлягають задоволенню.

Окрім того позивачем заявлено до стягнення з відповідача 6667,51 грн. - індекс інфляції, 901,51 грн - 3% річних.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 3.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (п. 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Отже, в даному випадку, за порушення виконання грошового зобов`язання на відповідача покладається відповідальність відповідно до статті 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов`язку, нового додаткового обов`язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат позивача від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми.

Згідно розрахунку позивача інфляційні втрати становлять 6667,51 грн. та 3% річних становить 901,51 грн нарахованих за період з 27.02.2022 по 11.04.2023.

Як вбачається з копії видаткових накладних долучених позивачем у відповідача відповідно до п. 4.1 Договору виник обов`язок з оплати за видатковою накладною №57 від 01.02.2022 на суму 568156,08 грн з 22.02.2022, № 59 від 01.02.2022 на суму 65905,01 грн з 22.02.2022, № 62 від 03.02.2022 на суму 242 894,03 грн з 24.02.2022, №63 від 03.02.2022 на суму 383658,55 грн з 24.02.2022, №69 від 07.02.2022 на суму 580 222,58 грн з 29.02.2022, №70 від 07.02.2022 на суму 981,40 грн з 29.02.2022.

Позивач у своєму розрахунку обрав період з 27.02.2022 поміж тим 27.02.2022 (неділя) вихідний день.

Відповідно до ч. 5 ст. 254 ЦКУ, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

За таких обставин позивач не вірно обрав початкову дату нарахування інфляційних втрат та 3% річних за видатковими накладними №69 від 07.02.2022 на суму 580 222,58 грн, №70 від 07.02.2022 на суму 981,40 грн.

Разом з тим за розрахунком суду розмір 3% річних та інфляційних втрат вийшов більше ніж було заявлено позивачем.

Оскільки суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог, позовні вимоги в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат підлягають задоволенню в заявленому позивачем розмірі, а саме 901,51 грн - 3% річних та 6667,51 грн - інфляційних втрат.

Стосовно твердження відповідача про настання для останнього форс-мажорних обставин у підтвердження чого відповідачем долучено копію листа Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до діючого законодавства України форс-мажор звільняє лише від відповідальності за порушення зобов`язання, що сталося внаслідок такого форс-мажору, але не звільняє від виконання відповідного зобов`язання і не є підставою для припинення зобов`язань. Проте і звільнення від відповідальності може мати місце лише у випадку, коли невиконання зобов`язання є наслідком дії форс-мажорних обставин, що має бути доведено у встановленому чинним законодавством порядку та підтверджено належними документами.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання. Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 15.06.2018 у справі №915/531/17, від 26.05.2020 у справі №918/289/19, від 17.12.2020 у справі №913/785/17, від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17.

Запровадження з 24.02.2022 воєнного стану в країні, що є форс-мажорними обставинами, не можуть однозначно засвідчувати неможливість виконання відповідачем договірних зобов`язань перед позивачем, оскільки перелічені обставини не є абсолютною самостійною підставою для відкладення строку виконання грошового зобов`язання на час, протягом якого такі обставини зберігають свою дію.

Близький за змістом правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду в справі № 910/7495/16 від 08.05.2018.

Таким чином, настання обставин непереборної сили, а саме: військова агресія російської федерації проти України, що стало підставою для введення воєнного стану в Україні з 24.02.2022, не є безумовною підставою для звільнення відповідача від виконання своїх зобов`язань по сплаті за поставлений товар.

Разом з тим, суд враховує, що відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 №309 (із змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій № 14 від 13.01.2023), у період з 24.02.2022 по 30.04.2022 на всій території міста Києва велися активні бойові дії, що вказує на існування у цей період на території міста Києва обставин непереборної сили, за які сторони не відповідають.

Проте, відповідач не довів повного припинення ним господарської діяльності та не можливості виконати свої зобов`язання перед позивачем.

Окрім того матеріали справи не містять доказів, що відповідач звертався до позивача про настання для останнього форс-мажорних обставин, разом з тим відповідачем було заявлено про настання форс-мажорних обставин у відзиві на позовну заяву.

Отже доводи відповідача не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень ст. 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Пункт 3 частини другої ст. 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України.

Частиною першою ст. 77 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи викладене в сукупності, зважаючи на зміст позовних вимог, обставини, встановлені під час розгляду справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Згідно положень ст.129 Господарського процесуального кодексу України, приймаючи до уваги висновки суду про задоволення позовних вимог, судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст.129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "ХОЛДИНГОВА КОМПАНІЯ "КИЇВМІСЬКБУД" (01010, місто Київ, вулиця Михайла Омеляновича-Павленка, будинок 4/6, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СОТА УКРАЇНА" (04111, місто Київ, вулиця Черняховського, будинок 29, ) 26 817 (двадцять шість тисяч вісімсот сімнадцять) грн. 65 коп. - сума основної заборгованості, 6667 (шість тисяч шістсот шістдесят сім) грн. 51 коп. - індекс інфляції, 901 (дев`ятсот одна) грн. 51 коп. - 3% річних та судовий збір у розмірі 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн 00 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

4. Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому статтею 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений статтею 256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому статтею 257 Господарського процесуального кодексу України.

З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою:http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено та підписано 03.07.2023.

Суддя Владислав ДЕМИДОВ