ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" липня 2023 р. Справа№ 910/13914/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Головного управління ДПС у м. Києві

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.01.2023

у справі № 910/13914/22 (суддя Карабань Я.А.)

за позовом Головного управління ДПС у м. Києві

до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо",

Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

про зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Головне управління ДПС у м. Києві (далі - ДПС, позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо" (далі - відповідач-1) та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд, відповідач-2), в якому просило суд:

- зобов`язати відповідача-1 подати відповідні зміни до акцептованого реєстру вимог Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо" (далі - Банк) на затвердження виконавчою дирекцією Фонду;

- зобов`язати Фонд затвердити зміни до акцептованого реєстру вимог кредиторів Банку у частині включення до нього кредиторських вимог позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.01.2023 у справі №910/13914/22 позовну заяву ДПС повернуто на підставі частини 4 статті 174 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Вирішуючи питання про повернення позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем протягом встановленого ухвалами суду від 19.12.2022 та від 27.12.2022 строку для усунення недоліків позовної заяви, не надано доказів сплати судового збору у встановленому законом порядку та розмірі.

Не погоджуючись із вищезазначеною ухвалою, ДПС звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для подальшого розгляду справи.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.02.2023 апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Чорногуза М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.02.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/13914/22. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги ДПС на ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.01.2023 у справі №910/13914/22 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

01.03.2023 матеріали справи № 910/13914/22 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2023 апеляційну скаргу ДПС на ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.01.2023 у справі № 910/13914/22 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги щодо сплати судового збору.

16.03.2023 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, мотивована тим, що апелянт звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 27 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір". Заява була передана головуючому судді 20.03.2023 після виходу з відпустки.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.03.2023 апеляційну скаргу ДПС на ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.01.2023 у справі № 910/13914/22 з доданими до скарги матеріалами повернуто апелянту без розгляду, оскільки вказаний пункт Закону України "Про судовий збір" не підлягає застосуванню у даній справі й до клопотання про усунення недоліків апеляційної скарги не додано доказів сплати судового збору.

25.04.2023 ДПС повторно звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції від 23.01.2023 та направити справу до суду першої інстанції для подальшого розгляду справи.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що ухвала суду першої інстанції прийнята передчасно, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилався на те, що він звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 27 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір". Судом першої інстанції не враховано, що процедура банкрутства є однією із передбачених законом форм погашення грошових зобов`язань (стягнення податкового боргу) боржника (платника) перед кредитором (контролюючим органом), реалізація якої здійснюється після вжиття органами ДПС всього інструментарію заходів стягнення податкового боргу поза межами процедури банкрутства. Дії щодо внесення змін до акцептованого реєстру вимог кредиторів на затвердження та затвердження змін до акцептованого реєстру вимог кредиторів є діями, спрямованими на погашення грошових зобов`язань (стягнення податкового боргу) боржника (платника) перед кредитором (контролюючим органом), що також підпадає під категорію звільнення від сплати судового збору. Також у своїй скарзі апелянт зазначив, що ухвалою Господарським судом міста Києва від 18.01.2023 у справі №910/678/23 та ухвалою Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 14.02.2023 у справі №910/21935/21 відкрито провадження за аналогічними підставами без сплати судового збору в зв`язку з положеннями пункту 27 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір".

У своїй апеляційній скарзі ДПС також просило суд апеляційної інстанції поновити строк на апеляційне оскарження.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.04.2023 апеляційну скаргу ДПС передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Чорногуза М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.04.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/13914/22. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги ДПС на ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.01.2023 у справі №910/13914/22 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

08.05.2023 матеріали справи № 910/13914/22 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.05.2023 апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.01.2023 у справі № 910/13914/22 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.

25.05.2023 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, в тексті якої викладено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, обґрунтоване тим, що ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.03.2023 апеляційну скаргу ДПС на ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.01.2023 у справі №910/13914/22 було повернуто апелянту. Копію зазначеної ухвали скаржником отримано 31.03.2023 засобами "Електронний Суд", у паперовому варіанті отримано пізніше.

Разом з тим, скаржником зазначено, що з метою усунення недоліків вищевказаної апеляційної скарги, апелянтом направлено службовий лист до бухгалтерії з проханням сплатити судовий збір по даній справі. Одразу після надходження доказів сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.01.2023 у справі №910/13914/22, скаржником подано повторно апеляційну скаргу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.05.2023 поновлено ДПС процесуальний строк на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 23.01.2023 у справі №910/13914/22, відкрито апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою, розгляд апеляційної скарги ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 15.06.2023.

Відповідачі правом, передбаченим статтею 263 ГПК України, не скористались, відзивів на апеляційну скаргу не надали, про розгляд апеляційної скарги були повідомлені належним чином.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (заявникові).

Частиною 2 статті 273 ГПК України встановлено, що апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Згідно з частинами 1, 2 статті 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 8, 9, 12, 18, 31, 32, 33, 34 частини першої статті 255 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що є у справі, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Предметом апеляційного перегляду у даній справі є ухвала суду першої інстанції щодо повернення позовної заяви заявникові.

Як вбачається з матеріалів справи, подаючи позовну заяву про зобов`язання відповідача-1 подати відповідні зміни до акцептованого реєстру вимог Банку на затвердження виконавчою дирекцією Фонду та зобов`язання Фонду затвердити зміни до акцептованого реєстру вимог кредиторів Банку у частині включення до нього кредиторських вимог позивача, ДПС обґрунтовує свої вимоги несплатою у встановлені законодавством строки Банком самостійно задекларованих грошових зобов`язань та штрафних санкцій на суму 114 068 231,64 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.12.2022 у справі №910/12155/21 позовну заяву ДПС залишено без руху з підстав подання такої з порушенням норм пунктів 8, 9 частини 3 статті 162 ГПК України, оскільки остання не містить зазначення щодо наявності/відсутності у позивача оригіналів поданих доказів, а також попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У порушення приписів пункту 2 частини 1 статті 164 ГПК України та пункту 2 частини 4 Закону України "Про судовий збір" позивачем недоплачено судовий збір у розмірі 2 481,00 грн за другу вимогу немайнового характеру. Також у порушення вимог статей 164, 172 ГПК України ДПС не надано належних доказів направлення відповідачам копій позовної заяви з усіма доданими до неї документами, що надійшли до суду.

Приймаючи дану ухвалу, суд першої інстанції визначив позивачеві п`ятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня вручення йому даної ухвали, встановивши спосіб усунення недоліків шляхом:

- надання до суду відомостей щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до позовної заяви та попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи;

- подання до суду доказів сплати судового збору у передбаченому законодавством порядку у розмірі 2 481,00 грн;

- подання до суду доказів відправлення іншим учасникам справи копії позовної заяви і доданих до неї документів.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвала суду від 19.12.2022 була отримана позивачем 30.12.2022, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення адресату поштового відправлення №707 (т. 1, а.с. 13).

З урахуванням встановленого судом в ухвалі від 19.12.2022 строку, недоліки позовної заяви ДПС повинно було усунути не пізніше 04.01.2023.

26.12.2022 на електронну адресу Господарського суду міста Києва позивачем подано заяву про усунення недоліків позовної заяви, зі змісту якої вбачається, що недоліки, виявлені ухвалою від 19.12.2022, усунуті лише частково. Разом з цим, позивач просить суд надати додатковий час для усунення усіх недоліків наведених в ухвалі від 19.12.2022 з посиланням на те, що визначений судом строк для проведення операції зі сплати судового збору не є достатнім.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.12.2022 заяву ДПС про продовження строку для усунення недоліків позовної заяви задоволено, продовжено останньому строк для усунення недоліків позовної заяви, які визначені ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.12.2022 на п`ять днів з дня вручення копії даної ухвали.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвала суду від 27.12.2022 була отримана позивачем 02.11.2023, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення адресату поштового відправлення №760 (т.1, а.с.21).

З урахуванням встановленого судом в ухвалі від 27.12.2022 строку, недоліки позовної заяви ДПС повинно було усунути не пізніше 09.01.2023.

При цьому, у визначений судом строк позивач не виконав вимог ухвали від 19.12.2022 необхідні документи на усунення недоліків позовної заяви не подав.

З огляду на невиконання позивачем вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 19.12.2022 у справі №910/13914/22 в частині надання суду доказів доплати судового збору за другу вимогу немайнового характеру в розмірі 2 481,00 грн, Господарський суд міста Києва ухвалою від 23.01.2023 повернув позовну заяву та додані до неї документи ДПС на підставі частини 4 статті 174 ГПК України.

Крім того, в оскаржуваній ухвалі суд звернув увагу ДПС на те, що у відповідності до частини 8 статті 174 ГПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення недоліків.

Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду колегія суддів враховує наступне.

Згідно з частиною 1 статті 174 ГПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху (частина 2 статті 174 ГПК України).

Частиною 4 статті 174 ГПК України визначено, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою.

Отже, чинним законодавством передбачено повернення позовної заяви, якщо у встановлений судом строк позивачем не виконано вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Повернення позовної заяви - це процесуальна дія, яка припиняє розгляд конкретної позовної заяви на стадії відкриття провадження без вирішення спору по суті, у випадку неможливості її розгляду з підстав, які можуть бути усунуті особою, яка звернулася до суду.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правовою позицією суду першої інстанції щодо наявності підстав для повернення позовної заяви заявникові, а доводи апеляційної скарги ДПС вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Відповідно до частини 1 статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Виходячи з приписів статей 55, 129 Конституції України, статті 4 ГПК України, застосування та користування правами на судовий захист здійснюється у випадках та в порядку, встановлених законом.

Реалізація конституційного права, зокрема, на судовий захист ставиться у залежність від положень процесуального закону, в даному випадку - норм ГПК України.

Пунктом 2 частини 1 статті 164 ГПК України передбачено, що до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначаються Законом України "Про судовий збір".

Згідно з підпунктами 1, 2 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" (у редакції, чинній на момент звернення позивача з позовом) за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а позовної заяви немайнового характеру - 1 прожитковий мінімум для працездатних осіб.

За подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру (частина 3 статті 6 Закону України "Про судовий збір").

Також вказаним законом регулюється питання звільнення від сплати судового збору.

Так, відповідно до пункту 27 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір", на який посилався ДПС у своїй апеляційній скарзі, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняється центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальні органи в частині стягнення сум податкового боргу, заборгованості зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Від визначення характеру позовної вимоги (майновий чи немайновий) залежить розмір судового збору, належного до сплати за подання до суду відповідного позову.

Майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 162, пунктів 1-3 частини 1 статті 163 ГПК України позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці. Ціна позову визначається: 1) у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку; 2) у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна; 3) у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.

Тобто будь-який майновий спір має ціну. Різновидами майнових спорів є, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми використання останнього.

Отже, судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, стягнення, витребування або повернення майна - як рухомих речей, так і нерухомості - визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру.

Наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову.

Натомість до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що не піддається грошовій оцінці.

Грошові вимоги дійсно є майновим поняттям, оскільки мають конкретно визначену вартісну оцінку, однак при пред`явленні податковим органом позову про зобов`язання Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію неплатоспроможного банку внести, а виконавчої дирекції Фонду затвердити зміни до акцептованого реєстру вимог кредиторів цього банку об`єктом вимоги є саме дія зобов`язаної сторони, яка не піддається грошовій (вартісній) оцінці, адже вирішення такого спору не вплине на припинення вимог податкового органу до неплатоспроможного банку.

Наведене пояснюється тим, що задоволення Фондом (що здійснює процедуру ліквідації банків) вимог кредиторів неплатоспроможного банку відбувається (за певними винятками щодо вимог кредиторів за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури) виключно після затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, інвентаризації майна банку, формування ліквідаційної маси та реалізації майна, включеного до цієї маси (статті 44-52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

Отже, особливістю спірних правовідносин є те, що наслідком задоволення таких позовних вимог до відповідачів (Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ "Банк Камбіо" та самого Фонду) та виконання судового рішення не є припинення грошових вимог Управління ДПС (позивача) безпосередньо до неплатоспроможного банку (ПАТ "Банк Камбіо"), що виникли як податкові зобов`язання цього банку перед податковим органом.

При цьому об`єктом вимоги, як зазначено вище, є саме дія зобов`язаної сторони (відповідних органів чи уповноважених осіб Фонду), адже внесення кредиторських вимог податкового органу та затвердження змін до акцептованого реєстру вимог неплатоспроможного банку ще не свідчить про реальне стягнення грошових вимог у виді податкової заборгованості.

Задоволення (повне, часткове) чи незадоволення таких вимог залежить від низки факторів, основним серед яких є обсяг ліквідаційної маси банку, та відбувається за результатом проведення ліквідаційної процедури цього неплатоспроможного банку.

Таким чином, проаналізувавши предмет та підстави позову в цій справі, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги ДПС про зобов`язання Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію неплатоспроможного банку внести, а виконавчої дирекції Фонду - затвердити зміни до акцептованого реєстру вимог кредиторів цього банку мають немайновий характер, відтак розмір ставок судового збору за їх подання визначається відповідно до підпункту 2 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір".

Таке правозастосування положень Закону України "Про судовий збір" відповідає практиці Верховного Суду у подібних правовідносинах, наведеній в ухвалах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2019 у справі № 910/19560/16 та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.01.2022 у справі №757/22692/14-ц, від 23.01.2023 у справі №761/4209/20, за змістом яких вимоги про зобов`язання вчинити дії, зокрема акцептувати та внести зміни до реєстру вимог кредиторів неплатоспроможного банку, затвердити зміни до такого реєстру, є вимогами немайнового характеру.

Зі змісту пункту 27 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" вбачається, що від сплати судового збору звільняється податковий орган, який звертається до суду з вимогами майнового характеру (стягнення сум податкового боргу, заборгованості зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування).

Таким чином, доводи скаржника про звільнення його від сплати судового збору на підставі пункту 27 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" є необґрунтованими, оскільки, як вірно було зазначено судом першої інстанції в його ухвалі від 19.12.2022, ДПС заявлено дві вимоги немайнового характеру, а судовий збір було сплачено лише за одну.

Разом із цим, колегія суддів зазначає, що у своїй позовній заяві ДПС вказало про майновий характер своєї позовної заяви (т. 1, а.с. 6).

В контексті наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що встановлені вище обставини дають підстави для висновку про необхідність застосування при розгляді даної справи доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Наведений принцип римського права "venire contra factum proprium" є вираженням "equitable estoppel" - однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина ґрунтується на "principles of fraud" та є спрямованою на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України).

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до частини 4 статті 174 ГПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою.

Як було раніше зазначено колегією суддів, відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №760, копію ухвали Господарського суду міста Києва від 27.12.2022 у справі №910/13914/22, отримано представником позивача 02.01.2023, а відтак, встановлений судом строк на усунення недоліків позовної заяви закінчився 09.01.2023 (з урахуванням того, що останній день строку припадає на вихідний день - 07.01.2023).

Однак, як встановлено місцевим господарським судом, позивач не скористався своїм правом на усунення недоліків позовної заяви та не надав доказів сплати судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Наведені обставини в їх сукупності свідчать про обґрунтованість висновку суду першої інстанції про невиконання позивачем вимог ухвали від 19.12.2022 з урахуванням додаткового часу на усунення недоліків, наданого ухвалою від 27.12.2022 у справі № 910/13914/22, та неусунення ДПС недоліків позовної заяви, у зв`язку з чим остання вважається неподаною і підлягає поверненню відповідно до частини 4 статті 174 ГПК України.

При цьому, суд апеляційної інстанції не вбачає порушень норм процесуального права, на яких наголошує скаржник, оскільки відповідні доводи апелянта ґрунтуються на невірному тлумаченні ним процесуального законодавства щодо сплати судового збору.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-4 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статей 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на те, що позивач доказів виконання вимог ухвали господарського суду від 19.12.2022 з урахуванням додаткового часу на усунення недоліків, наданого ухвалою від 27.12.2022 у справі №910/13914/22, та усунення виявлених при поданні позовної заяви недоліків не надав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позовної заяви з доданими до неї документами позивачеві на підставі частини 4 статті 174 ГПК України.

Разом з тим, як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідно до частини 8 статті 174 ГПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення недоліків.

Таким чином, порушення права на доступ до суду в сенсі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Україною 17.07.1997, судова колегія не вбачає.

За приписами частини 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на викладене, наведені у апеляційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування ухвали суду першої інстанції, адже порушення норм процесуального права, які б призвели до постановлення помилкової ухвали, при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що ухвала Господарського суду міста Києва від 23.01.2023 у справі №910/13914/22 прийнята з правильним застосуванням норм процесуального та матеріального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала має бути залишена без змін, а апеляційна скарга ДПС - без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 253-255, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.01.2023 у справі №910/13914/22 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського міста Києва від 23.01.2023 у справі №910/13914/22 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/13914/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз