ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2023 року м. ОдесаСправа № 916/3232/22
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Принцевської Н.М.;

суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.;

(Південно-західний апеляційний господарський суд, м.Одеса, проспект Шевченка, 29)

Секретар судового засідання (за дорученням головуючого): Соловйова Д.В.;

Представники сторін:

Від позивача - Шахновський О.О.;

Від відповідача - Коваль Н.М.;

розглянувши апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ЖК ЛЮКСЕМБУРГ"

на рішення Господарського суду Одеської області від 02.03.2023

по справі №916/3232/22

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮГ-ГАЗ»

до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ЖК ЛЮКСЕМБУРГ"

про стягнення 1 441 086,19 грн.,

(суддя першої інстанції: Сулімовська М.Б., дата та місце прийняття рішення: 02.03.2023, Господарський суд Одеської області, м.Одеса, просп..Шевченка, 29)

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮГ-ГАЗ» (далі ТОВ «ЮГ-ГАЗ») звернулось до Господарського суду Одеської області із позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЖК ЛЮКСЕМБУРГ» (далі ОСББ «ЖК ЛЮКСЕМБУРГ») про стягнення заборгованості за спожитий природний газ в сумі 1441086,19 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами Договору постачання природного газу №994 від 01.07.2019 в частині оплати спожитого у період лютий-квітень 2021 природного газу.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 02.03.2023 по справі №916/3232/22 позовні вимоги задоволено у повному обсязі, стягнуто з ОСББ «ЖК ЛЮКСЕМБУРГ» на користь ТОВ «ЮГ-ГАЗ» 1100000,00 (один мільйон сто тисяч) грн. основного боргу, 133205 (сто тридцять три тисячі двісті п`ять) грн. 48 коп. пені, 16364 (шістнадцять тисяч триста шістдесят чотири) грн. 38 коп. 3% річних, 191516 (сто дев`яносто одну тисячу п`ятсот шістнадцять) грн. 33 коп. інфляційних втрат, 21616 (двадцять одну тисячу шістсот шістнадцять) грн. 29 коп. судового збору.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач свої зобов`язання виконав частково, чим порушив графік погашення заборгованості та обов`язок щодо погашення заборгованості у повному обсязі, а залишок непогашеної заборгованості за поставлений природний газ складає 1100000,00 грн. (1300693,35 - 200693,35), що підтверджено матеріалами справи та не спростовано відповідачем.

Суд першої інстанції вказав, що доказів погашення заборгованості суду не надано, у зв`язку з чим вимоги позивача в частині стягнення основної заборгованості в сумі 1100000,00 грн. є обґрунтованими, документально підтвердженими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, місцевий господарський суд зазначив, що позивачем вірно нараховано річні та інфляційні втрати за період з 01.01.2022 по 30.06.2022, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції також дійшов висновку, що клопотання представника відповідача про зменшення заявленої до стягнення пені на 99% є необґрунтованим, оскільки форс-мажор не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань, стороною договору має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, ОСББ «ЖК ЛЮКСЕМБУРГ» звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 02.03.2023 по справі №916/3232/22 скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апелянт вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення були неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи; недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушені норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права; висновки, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим рішення підлягає скасуванню.

Заявник апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не з`ясував та не надав належної правової оцінки статусу ОСББ «ЖК ЛЮКСЕМБУРГ» як стороні Договору №994 постачання природного газу, що є важливим для встановлення дійсної ціни газу за 1 куб.м., а отже і для встановлення заборгованості.

Також на думку заявника апеляційної скарги, місцевий господарський суд не встановив наявність повноважень у голови правління ОСББ «ЖК ЛЮКСЕМБУРГ» на підписання Договору та Додаткових угод до нього, а особливо Додаткової угоди №11-21-1 від 07.12.2021 про реструктуризацію боргу у розмірі 1300693,35 грн.

Крім того, суд першої інстанції, розглядаючи клопотання представника відповідача про зменшення розміру пені, виокремив та надав оцінку лише одній заявленій підставі, а саме щодо форс-мажорних обставин. Разом з тим, у клопотанні відповідача йшла мова і про інші підстави, за яких може зменшуватись сума пені, а саме ст.233 Господарського кодексу України та ст.551 Цивільного кодексу України.

В даному випадку суд першої інстанції відмовив у зменшенні пені, не врахувавши усіх обставин справи та не оцінивши усі зібрані у справі докази, не встановив наявність тих виняткових обставин, з якими законодавство пов`язує можливість зменшення розміру неустойки.

Апелянт також звертає увагу, що він не є кінцевим споживачем теплової енергії та гарячої води, а є неприбутковою організацією, яка використовує отриманий газ для забезпечення опалення в житловому комплексі та гарячої води співвласникам багатоквартирного будинку, а здійснення оплати залежить виключно від розрахунків співвласників за отримані теплову енергію та гарячу воду. Крім того, матеріали справи не містять будь-яких доказів понесення позивачем збитків внаслідок порушення відповідачем строків оплати природного газу, якщо такі мали місце.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.04.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСББ «ЖК ЛЮКСЕМБУРГ» на рішення Господарського суду Одеської області від 02.03.2023 по справі №916/3232/22; витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи №916/3232/22.

20.04.2023 до Південно-західного апеляційного господарського суду від ТОВ «ЮГ-ГАЗ» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.05.2023 призначено розгляд апеляційної скарги ОСББ «ЖК ЛЮКСЕМБУРГ» на рішення Господарського суду Одеської області від 02.03.2023 по справі №916/3232/22 на 20.06.2023 року о 14-00 год.

В судовому засіданні 20.06.2023 оголошено перерву по справі №916/3232/22 до 03.07.2023 до 14-30 год.

В судовому засіданні представники сторін підтримали доводи та вимоги, викладені письмово. Представник відповідача наполягав на задоволенні апеляційної скарги та скасуванні рішення суду першої інстанції. Представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.

Так, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮГ-ГАЗ» є суб`єктом господарювання, який діє на ринку природного газу відповідно до ліцензії на право провадження господарської діяльності з постачання природного газу на території України, виданої НКРЕКП згідно Постанови №503 від 13.04.2017 та забезпечує непобутових споживачів природним газом згідно укладених договорів постачання.

Як вбачається з матеріалів справи 01.07.2019 між ТОВ «ЮГ-ГАЗ» (Постачальник) та ОСББ «ЖК ЛЮКСЕМБУРГ» (Споживач) було укладено Договір №994 постачання природного газу зі строком дії до 31.12.2019 (а.с.92-107).

Додатковою угодою №5 від 15.11.2019 строк дії договору продовжено до 31.12.2020. (а.с.108)

Додатковою угодою №9 від 25.02.2020 Договір №994 постачання природного газу від 01.07.2019 було викладено у новій редакції. (а.с.117-124)

Так відповідно до п.1.1, Договір постачання природного газу, укладений між Постачальником та Споживачем, регламентує порядок та умови постачання природного газу Споживачу.

За цим Договором Постачальник зобов`язується постачати природний газ Споживачу в замовлених ним та погоджених об`ємах (обсягах), а Споживач зобов`язується своєчасно сплачувати Постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим Договором (п.2.1).

Планові об`єми (обсяги) постачання природного газу визначені сторонами в Додатку №2, що є невід`ємною частиною цього Договору. Зазначені планові об`єми (обсяги) можуть змінюватися Споживачем з дотриманням умов цього Договору (п.2.2).

За умовами п.3.5 Договору, об`єм (обсяг) спожитого природного газу за розрахунковий період, що підлягає оплаті Споживачем, визначається за підсумками розрахункового періоду на межі балансової належності об`єктів Споживача за даними комерційних вузлів обліку, визначених у додатку 1 до Договору, та на підставі Актів про фактичний об`єм розподіленого природного газу Споживачу за розрахунковий період, складених між Оператором ГРМ та Споживачем, у відповідності із Кодексом ГРМ.

В період з 1 по 5 число місяця, що слідує за розрахунком, Споживач зобов`язується надати Постачальнику належним чином засвідчену копію Акту про фактичний об`єм розподіленого природного газу Споживачу за розрахунковий період, складений між Оператором ГРМ та Споживачем (п.3.6).

Пунктом 3.8 Договору передбачено, що місячний/добовий об`єм (обсяг) відбору газу Споживачем не повинен перевищувати більше 5% від підтвердженого об`єму (обсягу), у відповідний розрахунковий період. Допускається відхилення споживання обсягу природного газу протягом розрахункового періоду +/- 5% від підтвердженого обсягу без здійснення коригування.

Споживання підтвердженого об`єму (обсягу) газу протягом місяця здійснюється, як правило, рівномірно, якщо інший режим споживання не узгоджено Сторонами в письмовому вигляді. Споживач зобов`язаний спожити за місяць природний газ в об`ємі, зазначеному в Додатку №2 до Договору, або здійснити його коригування в порядку, встановленому Додатком №3 до Договору (п.3.9).

За підсумками розрахункового періоду, на підставі даних, отриманих від Споживача та/або оператора ГРМ/ГТС, Постачальник та Споживач до 8 числа місяця, що слідує за розрахунковим, підписують Акт приймання-передачі газу з фактичним об`ємом (обсягом) спожитого природного газу за розрахунковий період (п.3.10).

Згідно з п.3.12 Договору, Акти приймання-передачі природного газу, підписані Сторонами відповідно до п.3.10 Договору, є підставою для остаточних розрахунків Споживача з Постачальником.

В п.4.1 Договору Сторони дійшли згоди про те, що ціна за 1000 куб. м газу, який передається Постачальником Споживачу на умовах цього Договору, узгоджується шляхом підписання додаткових угод до цього Договору. У випадку непідписання такої додаткової угоди Споживачем, при умові, що Споживач споживає газ згідно цього Договору (з ресурсу Постачальника), Споживач вважається таким, що прийняв ціну, встановлену Постачальником, підтвердив її та відповідно до п.4.5 Договору зобов`язується здійснювати оплату споживаного газу на умовах цього Договору. Сторони домовилися, що ціна газу повинна включати усі податки, збори і обов`язкові платежі, встановлені відповідно до чинного законодавства України.

Згідно з п.4.5-4.5.2 Договору оплата споживаного газу здійснюється Споживачем щомісячно шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті України на банківський рахунок Постачальника в такому порядку: розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 15 числа (включно) місяця, наступного за звітним місяцем поставки газу. Підставою для остаточного розрахунку за звітний місяць є Акт приймання-передачі спожитого газу, складений Сторонами.

Грошові кошти, які надійшли від Споживача, Постачальник зараховує як попередню оплату або плату за газ, за умови відсутності у Споживача заборгованості за цим Договором. За наявності заборгованості Споживача за цим Договором Постачальник зараховує грошові кошти, які надійшли від Споживача, як погашення заборгованості за газ, який передається за цим Договором, незалежно від зазначеного в платіжному дорученні Споживача призначення платежу (п.4.6).

За умовами п.5.2.1, Споживач зобов`язаний забезпечувати своєчасну та повну оплату, згідно з умовами цього Договору, що кореспондується з правом Постачальника отримувати від Споживача плату за природний газ (п.6.1.1).

Відповідно до п.11.1, цей Договір набирає чинності з моменту підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення печатками Сторін, а в частині постачання природного газу Договір вступає в силу з - 01.07.2020. Договір діє до 31.12.2020, а в частині розрахунків між Сторонами до повного їх здійснення.

Додатковою угодою №2021-П від 25.11.2020 сторони продовжили строк дії Договору до 31.12.2021 та доповнили Додаток №2 до Договору плановими обсягами постачання природного газу на 2021 рік - "Доповнення до Додатку №2 до Договору "Заявка на очікуваний (плановий) обсяг споживання природного газу на 2021 рік", яке є складовою частиною Додатку №2 та невід`ємною частиною цього Договору. (а.с.109)

Відповідно до Доповнення 1, планові обсяги на період лютий-квітень 2021 складають: на лютий 2021 - 150,000 тис. куб.м.; на березень 2021 - 135,000 тис. куб. м.; на квітень 2021 - 0,000 тис. куб.м. (а.с.110-116)

На виконання вимог п.3.9 Договору Споживачем було надано коригувальну заявку на планові обсяги природного газу (а.с.133-135), якою було змінено планові обсяги споживання на квітень 2021, які після коригування складають: на квітень 2021 - 13,750 тис. куб.м.

01.02.2021 сторонами було укладено Додаткову угоду №01-21 до Договору №994, якою, крім іншого, доповнено п.4.1 Договору та визначено, що загальна вартість природного газу, спожитого з 01.02.2021 по 28.02.2021 включно на умовах Договору, складає 6990,00 грн. за 1000 куб.м. (а.с.127)

Додатковою угодою №03-21 від 26.02.2021 (а.с.128) сторони визначили, що загальна вартість спожитого у період з 01.03.2021 по 31.03.2021 газу складає 6990,00 грн. за 1000 куб.м.

Умовами Додаткової угоди №04-21 від 29.03.2021 сторони визначили, що загальна вартість спожитого у період з 01.04.2021 по 30.04.2021 газу складає 8590,02 грн. за 1000 куб. м. (а.с.129)

У спірному періоді сторонами було складено наступні Акти прийому-передачі спожитого природного газу (а.с.130-132):

- від 28.02.2021 за лютий 2021, про те, що Постачальник передав, а Споживач прийняв 83,83300 тис. м3 природного газу, вартістю 585992,67 грн. з ПДВ;

- від 31.03.2021 за березень 2021, про те, що Постачальник передав, а Споживач прийняв 70,12900 тис. м3 природного газу, вартістю 490201,71 грн. з ПДВ;

- від 30.04.2021 за квітень 2021, про те, що Постачальник передав, а Споживач прийняв 15,16300 тис. м3 природного газу, вартістю 130250,47 грн. з ПДВ.

Акти підписані уповноваженими представниками обох сторін без будь-яких зауважень, підписи скріплено печатками юридичних осіб.

Як стверджує позивач, протягом лютого 2021 - червня 2022 року відповідач здійснював часткову оплату за спожитий газ, яка, відповідно до умов 4.6 Договору, була зарахована в рахунок оплати боргу за спожитий у березні, квітні, листопаді, грудні 2020, січні, лютому (частково) 2021 природний газ.

Відповідно до п.16 розділу ІІ Правил постачання природного газу, затверджених Постановою НКРЕКП №2496 від 30.09.2015, у разі виникнення у споживача заборгованості за договором постачання природного газу за домовленістю сторін (постачальника та споживача) може бути укладений графік погашення заборгованості, який оформлюється додатком до договору або окремим договором про реструктуризацію заборгованості.

У разі відсутності графіка погашення заборгованості постачальник має право грошові кошти, отримані від споживача в поточному розрахунковому періоді, зарахувати в рахунок погашення існуючої заборгованості споживача відповідно до черговості її виникнення.

Враховуючи наявність несплаченої відповідачем заборгованості за спожитий протягом лютого- квітня 2021 року природний газ, 07.12.2021 сторонами було укладено Додаткову угоду №11-21-1 до Договору №994 (а.с.153).

У вказаній Додатковій угоді сторони дійшли згоди про те, що Договір постачання природного газу №994 від 01.07.2019 призупиняє дію в частині постачання природного газу з 07.12.2021 (п.1).

Згідно з п.2 Додаткової угоди, у зв`язку із простроченням Споживачем розрахунків за спожитий протягом періоду січень 2021 - квітень 2021 природний газ, Сторони дійшли згоди, що погашення заборгованості в сумі 1300693,35 грн. проводитиметься в порядку, встановленому даною Угодою.

В п.3 Сторони погодили, що оплата заборгованості за природний газ, зазначеної в п.2 даної Додаткової угоди, здійснюватиметься Споживачем у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника, зазначений у Договорі у наступному порядку: 108392,35 грн. не пізніше 31.12.2021; 108391,00 грн. не пізніше 31.01.2022; 108391,00 грн. не пізніше 28.02.2022; 108391,00 грн. не пізніше 31.03.2022; 108391,00 грн. не пізніше 30.04.2022; 108391,00 грн. не пізніше 31.05.2022; 108391,00 грн. не пізніше 30.06.2022; 108391,00 грн. не пізніше 31.07.2022; 108391,00 грн. не пізніше 31.08.2022; 108391,00 грн. не пізніше 30.09.2022; 108391,72 грн. не пізніше 31.10.2022; 108391,72 грн. не пізніше 30.11.2022.

Відповідно до п.5, невиконання Споживачем умов розрахунків, встановлених даною Угодою, вважатиметься порушенням порядку розрахунків за Договором. Прострочення Споживачем будь-якого платежу, зазначеного в п.3 Угоди, надає Постачальнику право вимоги та стягнення всієї суми заборгованості, зазначеної в.п.2 Угоди.

Згідно пунктів 7, 8, 9, ця Угода вступає в силу з дати її підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення печатками Сторін. Угода складена в двох примірниках, що мають однакову юридичну силу, по одному для кожної із Сторін, і є невід`ємною частиною Договору. У всьому іншому, що не врегульовано цією Угодою, Сторони керуються Договором і чинним законодавством України.

Додаткова угода підписана представниками обох сторін, підписи скріплено печатками.

Як слідує з довідки АБ "Південний" №236-253-27506-2022-БТ від 15.11.2022 (а.с.56-58), після укладення між сторонами вищенаведеної Додаткової угоди відповідачем було здійснено наступні платежі в рахунок погашення обумовленої Угодою заборгованості: 17.01.2022 - 108000,00 грн., 09.02.2022 - 30000,00 грн., 14.03.2022 - 30000,00 грн., 13.04.2022 - 30000,00 грн., 14.06.2022 - 2693,35 грн.

Позивач вказав, що з урахуванням частково здійсненого погашення заборгованості залишок боргу складає 1100000,00 грн.

Порушення відповідачем умов укладеної між сторонами Додаткової угоди до Договору №994, в тому числі що стосується сплати заборгованості у встановленому графіком порядку, обумовило звернення позивача до суду із даним позовом.

Оцінюючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального права, в контексті встановлених обставин, судова колегія дійшла наступних висновків.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 174 Господарського кодексу України визначено, що підставою виникнення господарських зобов`язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України зарахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ч.1. ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Положеннями п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, а в силу вимог ч.1 ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ч. 1, 3 ст. 510 Цивільного кодексу України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

За приписами ч. 1 ст. 613 Цивільного кодексу України, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до вимог ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

Відповідно до ст.714 Цивільного кодексу України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.

Як вбачається з матеріалів справи, за умовами Договору №994 в редакції Додаткової угоди №9 відповідач мав здійснити розрахунок за фактично переданий газ до 15-го числа (включно) місяця, наступного за звітним місяцем поставки газу (п. 4.5.1 договору). При цьому підставою для остаточного розрахунку за звітний місяць є акт приймання-передачі спожитого газу, складений сторонами (п. 4.5.2 договору).

Разом з тим, відповідачем не були виконані зобов`язання за Договором постачання природного газу №994 в редакції Додаткової угоди №9 щодо здійснення оплати вартості поставленого природного газу на загальну суму 1300693,35 грн. на рахунок постачальника, у зв`язку з чим сторонами було укладено Додаткову угоду №11-21-1 від 07.12.2021, якою визначено графік погашення заборгованості частинами протягом грудня 2021 - листопада 2022 року.

Після укладення Додаткової угоди №11-21-1 відповідач свої зобов`язання за Угодою виконав частково, перерахувавши на рахунок позивача в період січень-червень 2022 року 200693,35 грн. боргу, чим порушив графік погашення заборгованості та обов`язок щодо погашення заборгованості у повному обсязі.

Таким чином, залишок непогашеної заборгованості за поставлений природний газ складає 1100000,00 грн. (1300693,35 - 200693,35), що підтверджено матеріалами справи та не спростовано відповідачем.

Враховуючи вищевикладене, а також обставини справи, судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що доказів погашення заборгованості матеріали справи не містять, у зв`язку з чим вимоги позивача в частині стягнення основної заборгованості в сумі 1100000,00 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно доводів апеляційної скарги в частині відсутності повноважень у голови правління ОСББ «ЖК ЛЮКСЕМБУРГ» на підписання Договору та додаткових угод між сторонами по справі, судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Статтею 204 Цивільного кодексу унормовано, що правочин є правомірним, якщо недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Матеріали справи не містять, а відповідачем не надано доказів оскарження Договору №994 та додаткових угод до нього, а також Додаткової угоди №11-21-1 від 07.12.2021.

Крім того, згідно із ст.241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним.

Правові наслідки вчинення правочинів з перевищенням повноважень визначено частиною 1 ст.241 Цивільного кодексу України, відповідно до якої правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Таким чином, із змісту ч.1 ст.241 ЦК України випливає, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Крім того, доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій. які свідчать про схвалення правочину (прийнята його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів тощо).

При оцінці обставин, що свідчать про схвалення правочину особою, яку представляла інша особа, необхідно брати до уваги, що незалежно від форми схвалення воно повинно виходити від органу або особи, уповноваженої відповідно до закону, установчих документів або договору вчиняти такі правочини або здійснювати дії, які можуть розглядатися як схвалення (постанова Верховного Суду від 20.03.2018 у справі №910/8794/16).

Разом з цим, у постанові Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/1163/17 зазначено, що схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, передача транспортних засобів, знята їх з обліку із наданням усіх необхідних документів та прийняття часткової або повної оплати за спірними договорами).

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в матеріалах справи наявні належні та допустимі докази на підтвердження виконання та оплат за Договором та додатковими угодами до нього, про що свідчать наявні акти прийому-передачі природного газу, додаткові угоди до договору підписані без зауважень, відсутність письмових заперечень відповідача.

За таких обставин, враховуючи відсутність відомостей в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, щодо обмежень голови правління, відсутність обмежень щодо підписання договору постачання природного газу в Статуті позивача та постійне вчинення дій із схвалення правочину, шляхом часткової оплати за отриманий товар, твердження позивача про відсутність повноважень у голови правління є безпідставними.

Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідні доводи не були предметом розгляду, оцінка відповідним посиланням судом першої інстанції не надавалась.

Щодо висновків місцевого господарського суду про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Згідно зі ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Ч.1 ст. 216 та ч.2 ст. 217 Господарського кодексу України передбачена господарсько-правова відповідальність учасників господарських відносин за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому цим Кодексом, іншими законами та договором, у вигляді відшкодування збитків, штрафних санкцій та оперативно-господарських санкцій.

У разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором згідно з ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України.

Приписами ст. 199 Господарського кодексу України встановлено, що виконання господарського зобов`язання забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч.1 ст. 548 Цивільного кодексу).

У відповідності до ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня, її розмір та спосіб визначення встановлено частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України, частиною 6 статті 231 Господарського суду України та статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

Згідно п.8.3 Договору, у разі несвоєчасної або неповної оплати за природний газ Споживач, окрім інфляційних та 3% річних, сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який стягується пеня, від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Згідно розрахунку штрафних санкцій, позивачем нараховано відповідачу пеню за несвоєчасну оплату заборгованості відповідно до графіку, обумовленого умовами Додаткової угоди №11-21-1 від 07.12.2021 за період з 01.01.2022 по 30.06.2022 в сумі 133205,48 грн.

Судова колегія вважає обґрунтованим та правильним розрахунок пені в сумі 133205,48 грн., у зв`язку з чим вимоги позивача в цій частині обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на зазначене, враховуючи правильність розрахунків позивача в частині стягнення з відповідача 191516,33 грн. збитків від інфляції та 16364,38 грн. 3% річних, судова колегія вважає вірним висновок місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог в цій частині.

За наведених обставин, клопотання представника відповідача про зменшення заявленої до стягнення пені на 99% є необґрунтованим, а тому відхиляється судом.

Стосовно доводів апеляційної скарги в частині необхідності зменшення пені, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положеннями ст. 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Так, аналіз приписів статтей 551 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №914/2202/18.

При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 26.05.2020 у справі № 918/289/19.

Статтею 546 Цивільного кодексу України неустойка (штраф, пеня) віднесена до переліку видів забезпечення виконання зобов`язань.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України).

Згідно з приписами частини 1 статті 230 Господарського кодексу України неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Отже, неустойка має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Отже, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку. Крім цього, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Так, скаржник в своїй апеляційній скарзі посилається на те, що наявність боргу зумовлене не ухиленням останнього від сплати, а відсутністю коштів у зв`язку із не своєчасною сплатою співвласників багатоквартирного будинку, а також відповідач вказує, що він є не підприємницьким товариством та не прибутковою організацією, яка не має на меті одержання прибутку, виступає перед позивачем колективним споживачем природного газу для забезпечення, утримання та експлуатації багатоквартирного будинку, а отже оплату здійснює виключно за кошти співвласників багатоквартирного будинку. Також, відповідач зазначає, що позивачем не надано доказів понесення ним збитків внаслідок порушення відповідачем грошового зобов`язання.

Апеляційний господарський суд зазначає, що пеня підлягає стягненню за самий факт невиконання відповідачем зобов`язань визначених Договором, незалежно від того, чи завдано у зв`язку з цим збитки.

Посилання відповідача на те, що він не є прибутковою організацією та здійснення оплати постачання природного газу відбувається виключно за кошти співвласників, не є винятковим випадком для зменшення штрафних санкцій. Більш того, з врахуванням положень ст.ст. 42, 193 Господарського кодексу України суд звертає увагу, що відповідач укладаючи спірний договір повинен належним чином планувати виконання своїх зобов`язань у погоджений сторонами строк, здійснювати свою господарську діяльність на власний ризик з врахування всіх обставин, в тому числі враховуючи специфіку своєї діяльності.

Що стосується посилання відповідача на форс-мажорні обставини, встановлені листом Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1, та введення в країні воєнного стану, слід зазначити наступне.

Відповідно до листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, форс-мажорною обставиною в Україні визнано військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення 24 лютого 2022 року воєнного стану в нашій державі. Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року і до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними.

За приписами ч. 1 ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України", Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності.

Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Також, згідно з положеннями статті 218 Господарського кодексу України, у разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарську-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Таким чином, відповідно до приписів частини 1 статті 617 Цивільного кодексу, ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу та ст. 14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні", форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні і невідворотні обставини за даних умов здійснення господарської діяльності, що об`єктивно унеможливлюють виконання особою зобов`язань за умовами договору, обов`язків, передбачених законодавством.

28.02.2022 ТПП України видала лист-підтвердження про настання форс-мажорних обставин, утім такий лист не може слугувати абсолютним доказом неможливості виконати зобов`язання для всіх без виключення суб`єктів господарювання. І навіть в самому листі є застереження про те, що обставини є надзвичайними та невідворотними за зобов`язаннями, виконання яких стало неможливим у встановлений термін, але аж ніяк не для всіх зобов`язань.

Тобто головним є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести.

Щоб засвідчити форс-мажорні обставини стороні необхідно звернутися до Торгово-промислової палати, а для того, щоб отримати сертифікат про форс-мажорні обставини, потрібно довести причинно-наслідковий зв`язок між зобов`язаннями, які сторона не може виконати, та обставинами (їхнім результатом), на які сторона посилається, як на підставу неможливості виконати зобов`язання. Утім відповідачем не надано належних та допустимих доказів наявності форс-мажору у спірних правовідносинах (відповідний сертифікат Торгово-промислової палати).

Для застосування форс-мажору (обставин непереборної сили) як умови звільнення від відповідальності та покликаючись на введення воєнного стану в Україні відповідач стверджує, що ці обставини (форс-мажорні) зумовили неможливість виконання умов договору та застосування штрафних санкцій.

Разом з тим, одне лише передбачене законом віднесення воєнного стану до форс-мажорних обставин не свідчить про існування форс-мажору у конкретних правовідносинах сторін, де така обставина може стати форс-мажорною лише у випадку, якщо особа доведе, що конкретний обмежувальний захід, запроваджений в рамках воєнного стану (надзвичайного стану, надзвичайної ситуації тощо), унеможливлює виконання взятих зобов`язань.

У постанові Верховного Суду від 30.11.2021 у справі №913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Згідно розділу Х Договору постачання природного газу, у разі виникнення форс-мажорних обставин (дій непереборної сили, що не залежать від волі Сторін, а саме: війни, військових дій, введення воєнного стану, окупації, проведення антитерористичної операції, блокади, ембарго, інших міжнародних санкцій, дій/бездіяльності державних органів, що роблять неможливим виконання Сторонами своїх обов`язків, пожеж й інших стихійних лих) Сторони звільняються від відповідальності за невиконання своїх обов`язків у період дії вказаних обставин, якщо невиконуюча Сторона попередила про це іншу Сторону не пізніше ніж через 2 тижні з дня виникнення таких обставин.

У разі якщо дія вказаних обставин триває більше, ніж 2 місяці, кожна зі Сторін має право на одностороннє розірвання Договору і не несе відповідальності за таке розірвання у разі, якщо вона попередила іншу сторону не пізніше ніж за 2 тижні до розірвання. Наявність вказаних обставин повинна підтверджуватися довідкою ТПП України.

Виникнення форс-мажорних обставин не є підставою для відмови Споживача від сплати Постачальнику за природний газ, спожитий до їх виникнення.

У матеріалах справи відсутній сертифікат (довідка), виданий Торгово-промисловою палатою України чи уповноваженими регіональними торгово-промисловими палатами, що засвідчують наявність форс-мажорних обставин, які впливають на виконання зобов`язань за спірним договором.

Відтак, твердження відповідача про те, що неоплата заборгованості за спожитий газ відповідачем сталася з причин настання форс-мажорних обставин, а саме з початком військової агресії російської федерації проти України та введенням воєнного стану, є необґрунтованим.

Так, основна заборгованість виникла ще в лютому-квітні 2021 року та в подальшому була реструктуризована. І навіть після реструктуризації боргу відповідач не дотримувався графіку погашення заборгованості та не здійснював оплату боргу у встановлені термін і розмірі.

За огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що форс-мажор не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань, стороною договору має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання, відповідачем не доведено існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру штрафних санкцій, тому суд відхиляє заперечення відповідача як недоведені документально й такі, що ґрунтуються на бажанні уникнути відповідальності за несвоєчасне виконання оплати за спожитий природний газ.

З огляду на вищевикладене, враховуючи дискреційні повноваження суду при вирішенні питання про зменшення пені, судова колегія вважає безпідставними доводи апелянта в цій частині.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

За таких обставин, апеляційна скарга Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ЖК ЛЮКСЕМБУРГ" на рішення Господарського суду Одеської області від 02.03.2023 по справі №916/3232/22 задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Одеської області від 02.03.2023 по справі №916/3232/22 залишається без змін.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ЖК ЛЮКСЕМБУРГ" на рішення Господарського суду Одеської області від 02.03.2023 по справі №916/3232/22 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 02.03.2023 по справі №916/3232/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбаченими статтями 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 06.07.2023 року.

Головуючий суддя: Н.М. Принцевська

Судді: Г.І. Діброва

А.І. Ярош