РІШЕННЯ

Іменем України

10 липня 2023 року м. Чернігівсправа № 927/497/23

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Белова С.В., за участю секретаря судового засідання Матюшенко Н.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження господарську справу

за позовом: Приватного підприємства "ЧЕРНІГІВНАФТОПРОДУКТ",

вул. Мазепи Івана, 66, м. Чернігів, 14014;

до відповідача: Фермерського господарства "ЧЕРНИСЬКЕ",

провул. Шкільний, 5, с. Черниш, Чернігівський район, Чернігівська область, 15526;

про стягнення 826001,51 грн

За участю:

від відповідача: Матвійчук А.С., представник.

Приватне підприємство "ЧЕРНІГІВНАФТОПРОДУКТ" звернувся до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Фермерського господарства "ЧЕРНИСЬКЕ" про стягнення 826 001,51 грн, з яких 502 573,12 грн основна заборгованість, 170 996,13 грн інфляційні збитки, 26 444,75 грн 3 % річних за користування грошовими коштами, 125 987,51 грн пеня.

Дії суду щодо розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 10.04.2023 (суддя Ноувен М.П.) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження; розгляд справи по суті призначено на 03.05.2023; встановлено учасникам справи процесуальні строки.

Від відповідача до суду до початку розгляду справи надійшов відзив на позов, який долучено судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні 03.05.2023 суд постановив протокольну ухвалу про відкладення судового засідання на 24.05.2023.

На підставі розпорядження керівника апарату Господарського суду Чернігівської області №02-01/36/23 від 10.05.2023 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи №927/497/23, згідно п.6 рішення зборів суддів Господарського суду Чернігівської області від 03.09.2020 та у зв`язку з терміновою відпусткою судді Ноувен М.П., відповідно до пункту п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, 10.05.2023 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №927/497/23.

Автоматизованою системою документообігу Господарського суду Чернігівської області 10.05.2023 для розгляду справи визначено суддю Белова С.В.

Ухвалою суду від 12.05.2023 справу №927/497/23 прийнято до розгляду суддею Беловим С.В., розгляд справи №927/497/23 розпочато спочатку, судове засідання з розгляду справи по суті призначено на 30.05.2023.

Учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи по суті, що підтверджується рекомендованими повідомленнями №722, № 730, однак у судове засідання 30.05.2023 повноважних представників не направили.

30.05.2023 суд постановив протокольно ухвалу про відкладення розгляду справи на 22.06.2023.

22.06.2023, до початку судового засідання, від позивача надійшла заява про розгляд справи без участі його представника. У заяві позивач підтримує позовні вимоги в повному обсязі.

Суд заяву задовольнив.

22.06.2023 суд постановив протокольно ухвалу про відкладення розгляду справи на 10.07.2023.

10.07.2023 суд проголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Позиції учасників справи.

Позов мотивовано неналежним виконанням відповідачем зобов`язань по договору поставки паливно-мастильних матеріалів № 84 від 16.04.2021 в частині своєчасної та повної оплати поставлених позивачем паливно-мастильних матеріалів.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що під час розрахунку пені позивачем не враховано положення ст. 232 ГК України щодо припинення нарахування штрафних санкцій через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано та невраховано сплив позовної давності. Нарахована позивачем пеня у сумі 125 987,51 грн не підлягає стягненню з відповідача у зв`язку зі спливом строків позовної давності.

Відповідач посилається на те, що прострочення виконання зобов`язання виникло через скрутне фінансове становище, спричинене військовою агресією російської федерації та наявністю інших фінансових зобов`язань, а стягнення 170 996,13 грн інфляційних збитків, 26 444,75 грн 3% річних становитиме для відповідача непомірний тягар. З огляду на той факт, що відповідач наразі господарську діяльність здійснює обмежено, перебуває у скрутному фінансовому становищі, порушення зобов`язання виникло не з його вини та не потягло за собою збитки для позивача, а заявлені до стягнення санкції є надмірними порівняно з загальною сумою заборгованості, ФГ «Черниське» просить суд зменшити розмір інфляційних збитків та 3% річних до 5% від заявленої до стягнення суми. Враховуючи наявність відкритих виконавчих проваджень, перебування території, на якій розташоване господарство, в окупації російськими військами, що перешкоджало його нормальному функціонуванню, відповідач також просить суд у разі задоволення позову, відстрочити виконання рішення на шість місяців з дня його ухвалення. Такий строк відстрочення виконання рішення надасть відповідачу можливість посіяти та зібрати врожай в 2023 році і розрахуватися за зобов`язаннями, що виникли.

Обставини справи встановлені судом.

16.04.2021 між Приватним підприємством Чернігівнафтопродукт (надалі Постачальник) та Фермерським господарством «Черниське» (надалі Покупець) укладено договір поставки паливно-мастильних матеріалів №84 (надалі - Договір) (а.с.25-29).

Згідно з п.1.1 Договору Постачальник зобов`язується поставити, а Покупець зобов`язується прийняти й оплатити поставлені паливно-мастильні матеріали, в тому числі масла автомобільні (надалі іменуються "ПММ").

Асортимент, кількість (обсяг), ціна за відповідну одиницю виміру ПММ, визначаються у специфікації, яка є Додатком № 1 до цього Договору (надалі іменується "специфікація") (п.1.2. Договору).

Відповідно до п. 2.1., п.2.2. Договору, відвантаження Товару здійснюється за адресою: 16633, м. Ніжин, вул. Ніжинський шлях, 17 - акцизний склад №1006389; 14001, м. Чернігів, вул. Мазепи, 59 - акцизний склад №1016374, або іншим місцем обумовленого сторонами.

Поставка Товару здійснюється засобами Постачальника, на протязі двох днів з моменту отримання специфікації від Покупця або у інший термін, обумовлений між Постачальником та Покупцем.

Товар постачається Покупцю частинами (товарними партіями).

Кількість та ціна поставленого Товару (окремої партії) визначається відповідно видаткової накладної.

Право власності на товар переходить до Покупця з моменту відвантаження (зливу) Постачальником товару до резервуарів Покупця, з оформленням та підписанням сторонами відповідної видаткової документації (п.2.8. Договору).

Відповідно до п.3.1. Договору загальна вартість договору визначається сторонами у Додатках до даного Договору, та обраховується/складається з сукупної вартості поставок (окремих партій) здійснених в період його дії.

Ціна, кількість та асортимент кожної окремої партії Товару попередньо узгоджується сторонами, з наступним її відображенням (закріпленням) у рахунку-фактурі (п.3.2. Договору).

Згідно з п.3.3. Договору розрахунки між сторонами здійснюються в Українській національній валюті - гривнях. Вид розрахунків - безготівковий. Форма розрахунків - платіжним дорученням.

Оплата Товару здійснюється Покупцем з відстрочкою платежу, згідно з якою Покупець зобов`язаний на протязі 10 календарних днів з моменту отриманні оплатити отриману партію Товару. За окремою домовленістю оплата Товару здійснюється Покупцем на умовах 100% передоплати, отримання якої Постачальником є умовою для здійснення останнім поставки Товару відповідно до даного Договору. Оплату рахунку на передоплату, виставлену Постачальником, Покупець зобов`язаний здійснити протягом 2 (двох) банківських днів з моменту його виставлення Постачальником (п. 3.4.- 3.6. Договору).

Відповідно до п.3.8. Договору зобов`язання Покупця по оплаті Товару вважаються виконаними з моменту надходження грошових коштів за кожну окрему партію Товару на розрахунковий рахунок Продавця.

При наявності заборгованості перед Постачальником за раніше відвантажені Покупцю ПММ, платежі, що надходять на рахунок Постачальника від Покупця зараховуються в погашення існуючої заборгованості за попередні поставки ПММ (у порядку незалежно від указаного Покупцем призначення платежу до повного погашення існуючої заборгованості (п.3.9. Договору).

Згідно з п.4.1., п. 4.2. Договору у випадку порушення зобов`язання, що виникає з цього Договору, сторона несе відповідальність, визначену цим Договором та (або) чинним в Україні законодавством.

Покупець зобов`язаний за прострочення оплати сплатити Постачальникові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу. Пеня нараховується за весь період прострочення по день проведення розрахунків у відповідності з умовами Договору.

За умовами п. 7.1.-7.3. цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін. Строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 7.1 цього Договору та закінчується 31 грудня 2021 р. Закінчення строку цього Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору.

На виконання умов Договору позивачем було поставлено товар дизельне паливо на суму 602 597,12 грн, що підтверджується видатковими накладними №РН-0000112 від 16.04.2021, №РН-0000263 від 23.04.2021, №РН-0000418 від 30.04.2021, №РН-0004676 від 06.08.2021, №РН-0005550 від 20.08.2021 та товарно-транспортними накладними на відпуск нафтопродуктів (нафти) № від 16.04.2021, № від 23.04.2021, № від 30.04.2021, № від 06.08.2021, № від 20.08.2021 (а.с. 30-39).

Позивачем було висталено відповідачу рахунки-фактури № СФ-0000076 від 16.04.2021 на суму 120 024,00 грн; №СФ-0000163 від 23.04.2021 на суму 118 608,00 грн, №СФ-0000262 від 30.04.2021 на суму 119 880,00 грн, №СФ-0002256 від 06.08.2021 на суму 124 205,12 грн, №СФ-0002616 від 20.08.2021 на суму 119 880,00 грн (а.с.43-49).

Згідно з платіжними дорученнями №55 від 29.04.2021 на суму 80 024,00 грн та №60 від 29.04.2021 на суму 20 000,00 грн відповідачем здійснено часткову оплату на загальну суму 100 024,00 грн (а.с.40-41). Після 29.04.2021 оплати відповідачем не здійснювалися.

Таким чином, заборгованість відповідача за Договором склала 502 573,12 грн.

31.01.2023 позивачем направлено на адресу відповідача претензію-вимогу вих.№30 від 30.01.2023 про сплату заборгованості в розмірі 502 573,12 грн (а.с.49-52).

Відповідач у відповіді на претензію (лист №2 від 16.02.2023 щодо гарантій виконання грошового зобов`язання) визнав наявність заборгованості та повідомив, що у зв`язку з обставинами, пов`язаними з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України, не мав можливості вчасно здійснити оплату кредиторської заборгованості. Відповідач зобов`язався здійснити оплату заборгованості в строки: 28.02.2023 102 573,12 грн, 28.03.2023 200 000,00 грн, 28.04.2023 200 000,00 грн.

Однак відповідач свої зобов`язання не виконав, заборгованість у сумі 502 573,12 грн не сплатив.

Невиконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором щодо своєчасної та повної оплати поставленої позивачем продукції стала підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Оцінка суду. Висновки суду.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.7 ст.179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Зі змісту укладеного між сторонами Договору поставки паливно-мастильних матеріалів №84 від 16.04.2021 вбачається, що цей договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Частиною 1 ст. 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.2,3 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона має вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. За ч.1 ст.193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених цим Кодексом.

Так, відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (ч.1,2 ст.538 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Оскільки матеріалами справи підтверджується факт поставки позивачем та отримання відповідачем товару дизельне паливо (код УКТ ЗЕД ) на суму 602 597,12 грн за вищевказаним Договором, а тому відповідно до ст. 538 Цивільного кодексу України, у відповідача виникло зустрічне зобов`язання розрахуватись за отриманий товар.

Як встановлено судом, згідно з п.3.4. договору оплата Товару здійснюється Покупцем з відстрочкою платежу, згідно з якою Покупець зобов`язаний на протязі 10 календарних днів з моменту отримання оплатити отриману партію Товару.

Таким чином, за поставлений позивачем товар згідно з умовами Договору відповідач зобов`язаний був розрахуватись у наступні строки:

-за видатковою накладною №РН-0000112 від 16.04.2021 до 26.04.2021, прострочка оплати з 27.04.2021,

- за видатковою накладною №РН-0000263 від 23.04.2021 до 03.05.2021, прострочка оплати з 04.05.2021,

- за видатковою накладною №РН-0000418 від 30.04.2021 до 10.05.2021, прострочка оплати з 11.05.2021,

- за видатковою накладною №РН-0004676 від 06.08.2021 до 16.08.2021, прострочка оплати з 17.08.2021,

- за видатковою накладною №РН-0005550 від 20.08.2021 до 30.08.2021, прострочка оплати з 31.08.2021.

На виконання взятих на себе зобов`язань відповідач здійснив лише часткову оплату за отриманий товар з порушенням строків оплати, встановлених умовами Договору на загальну суму 100 024,00 грн (платіжні доручення №55 від 29.04.2021 на суму 80 024,00 грн та №60 від 29.04.2021 на суму 20 000,00 грн).

Отже, відповідач свої зобов`язання за Договором щодо оплати поставленої позивачем продукції не виконав, своєчасно та в повному обсязі за поставлену продукцію не розрахувався. Заборгованість відповідача у сумі 502 573,12 грн підтверджена матеріалами справи.

З огляду на наведені обставини та представлені докази, суд доходить висновку про правомірність та обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми 502 573,12 грн основного боргу.

Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення з відповідача 125 987,51 грн пені за період з 29.09.2022 по 30.03.2023.

Частина 1 статті 216 ГК України передбачає, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення в сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до статей 546, 549 ЦК України виконання зобов`язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється в відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

За статтею 230 ГК України штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції в вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити в разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За умовами п.4.2. Договору Покупець зобов`язаний за прострочення оплати сплатити Постачальникові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу. Пеня нараховується за весь період прострочення по день проведення розрахунків у відповідності з умовами Договору.

Перевіривши наявні в матеріалах справи розрахунки пені, враховуючи, що матеріалами справи підтверджується прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманого товару, суд зазначає, що заявлена позивачем вимога щодо стягнення 125 987,51 грн пені відповідає умовам укладеного Договору та чинного законодавства України.

При цьому, з приводу періоду нарахування пені суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини шостої статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Наведеною нормою передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Отже, встановивши розмір, термін і порядок нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 Цивільного кодексу України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина третя статті 6 Цивільного кодексу України), у тому числі, мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати).

За умовами п. 4.2. Договору сторони передбачили, що пеня нараховується за весь період прострочення по день проведення розрахунків у відповідності з умовами Договору.

Відтак, суд доходить висновку, що даний пункт Договору містить вказівку на подію, що має неминуче настати "по день проведення розрахунків".

Отже, позивачем правомірно нараховано пеню в межах строку, передбаченого п.6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Аналогічна позиція викладена у постанові ОП КГС від 20.08.2021 у справі № 910/13575/20.

Враховуючи вищевикладене, посилання відповідача на сплив строків позовної давності щодо нарахування пені, судом до уваги не приймаються.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача 26 444,75 грн трьох відсотків річних за період з 11.01.2022 по 23.02.2023 та 170 996,13 грн інфляційних втрат за період січень 2022 року лютий 2023 року.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом. Виходячи зі змісту частини 1 статті 612 вказаного Кодексу, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його в строк, установлений договором або законом.

За частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Беручи до уваги, що матеріалами справи підтверджується прострочення відповідачем грошових зобов`язань по оплаті поставленого позивачем товару, суд, перевіривши розрахунки трьох відсотків річних та інфляційних втрат за заявлені періоди, керуючись частиною 2 статті 625 ЦК України, дійшов висновку про правильне їх нарахування, а отже позовні вимоги в частині стягнення з відповідача трьох процентів річних та інфляційних втрат є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про зменшення розміру інфляційних втрат та 3% річних до 5%.

Статтею 233 Господарського кодексу України передбачено право суду зменшити розмір штрафних санкцій у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічне право суду визначено і частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України, яка встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Разом із тим, у постанові від 18.03.2020 в справі № 902/417/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Проаналізувавши зазначені норми, слід дійти висновку, що вирішуючи питання про зменшення розміру вищенаведених виплат, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, слід оцінювати, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваних сум таким наслідкам, поведінки винної особи тощо.

При цьому, зменшення розміру означених вище сум є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши подані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе їх зменшення.

В обґрунтування клопотання про зменшення розміру інфляційних збитків та річних відповідач посилається на те, що прострочення виконання зобов`язання виникло через скрутне фінансове становище, спричинене військовою агресією російської федерації (перебування території у період з 24.02.2022 по 01.04.2022, на якій розташоване господарство, в окупації російськими військами згідно довідки Черниського Старостинського округу Седнівської селищної ради Чернігівського району, що перешкоджало його нормальному функціонуванню) та наявністю інших фінансових зобов`язань (відкриті виконавчі провадження на загальну суму більше 6 330 553,33 грн). Заявлені позивачем до стягнення пеня, інфляційні збитки та 3% річних за прострочення виконання зобов`язання складають 64% від загальної суми заборгованості за Договором поставки паливно-мастильних матеріалів №84 від 16.04.2021 і є надмірними порівняно з загальною сумою заборгованості.

З приводу наведеного суд зауважує, що відповідно до частини 1 статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Статтею 42 ГК України, яка кореспондується положеннями з ч. 1 ст. 1 ЗУ Про підприємництво, визначено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

При цьому, сторони справи перебувають у рівних економічних умовах.

Як вказано у частині 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Тобто юридична особа самостійно, на власний ризик здійснює свою господарську діяльність, в тому числі укладає господарські договори і відповідає за наслідки їх невиконання.

Відповідно до ст. ст. 218 ГК України, ст. 617 ЦК України, практики Європейського суду з прав людини (справа «Бурдов проти Росії» від 07.05.2002 (заява №59498/00), справа «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року (заява № 18357/91) та інші) відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов`язань контрагентами правопорушника не може бути підставою відмови від виконання грошових зобов`язань та не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від відповідальності за порушення зобов`язання.

Також суд звертає увагу на те, що для господарсько-правових відносин характерна юридична рівність сторін, тобто суб`єкт господарювання не має будь-яких привілеїв чи пільг в залежності від кількості працівників, наявності у нього заборгованості перед контрагентами чи в інших осіб перед ним тощо. Чинне законодавство України не встановлює будь-яких привілеїв підприємствам за фактом їх належності до видів та організаційно-правових форм в аспекті неналежного виконання господарських зобов`язань чи відтермінування виконання рішень судів, що набрали законної сили.

Частиною 2 ст. 193 ГК України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Наявність у відповідача відкритих виконавчих проваджень в істотному розмірі (на загальну суму більше 6 330 553,33 грн) є результатом господарської діяльності відповідача як самостійного суб`єкта господарювання, а тому вказані обставини не є безумовними самостійними та достатніми підставами для зменшення розміру інфляційних втрат та річних.

Суд також зазначає, що відповідач не надав жодного документу, який підтверджує його фінансовий стан на даний час. Оскільки відповідач веде певну господарську діяльність, отже, ведеться податковий і бухгалтерській облік, підприємство має інформацію та можливість надати інформацію про наявність/відсутність грошових коштів на рахунках тощо.

Щодо посилань відповідача про вплив воєнних дій на фінансовий стан відповідача.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Твердження заявника щодо негативних економічних наслідків для підприємства, які полягають у частковому припиненні господарської діяльності є лише припущеннями, а згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16 рішення не може ґрунтуватися на припущеннях і поясненнях однієї зі сторін.

Заборгованість відповідача по Договору, що є предметом розгляду у справі, виникла ще з квітня 2021 року, тобто задовго до початку військової агресії російської федерації проти України та введення військового стану в Україні, а тому вказані обставини жодним чином не могли вплинути на можливість виконання відповідачем своїх зобов`язань.

Таким чином, дослідивши клопотання відповідача про зменшення розміру інфляційних втрат та 3% річних, перевіривши всі доводи, які містяться в ньому, врахувавши розмір несвоєчасного виконання відповідачем свого зобов`язання та розмір неустойки; обставини, на які посилався відповідач як на підставу зменшення розміру інфляційних втрат та 3% річних, та які відповідач згідно ст. 74 ГПК України не довів, що вони є винятковими, суд не вбачає підстав для задоволення вказаного клопотання. Адже відповідачем не надано суду жодних належних, допустимих та вірогідних доказів на підтвердження наявності скрутного майнового становища, поважності причин неналежного виконання зобов`язань та причинних наслідків, винятковості даного випадку та невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення.

Доказами у справі, відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Інші докази та пояснення учасників справи судом до уваги не приймаються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", Серявін та інші проти України обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом було вжито усіх заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав та з`ясовано усі питання, винесені на його розгляд.

За наведених у їх сукупності обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо відстрочення виконання рішення суду на 6 місяців.

Частиною першою статті 239 ГПК України встановлено, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, тощо.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 по справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду». У рішенні від 17.05.2005 по справі «Чіжов проти України» (заява №6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії §1 ст.6 Конвенції.

В силу приписів процесуального законодавства, підставою для відстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що істотно ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення у визначений строк. Тобто відстрочення виконання судового рішення пов`язано з об`єктивними, непереборними - виключними обставинами, котрі ускладнюють його вчасне виконання.

Надання відстрочення виконання рішення є виключним заходом, який має застосовуватись лише за наявності поважних причин та при найменшій шкоді кредитору. При цьому, затримка у виконанні рішення не повинна бути надто тривалою та такою, що порушує саму сутність права, яке захищається пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (рішення ЄСПЛ у справі Іммобільяре Саффі проти Італії, заява №22774/93, пункт 74).

Відстрочення виконання рішення суду має здійснюватися з метою недопущення погіршення економічної ситуації боржника, а також з метою недопущення невиконання рішення суду на користь кредитора. Тобто, важливим є досягти балансу інтересів сторін.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.04.2018 у справі №920/199/16.

Суд зазначає, у зв`язку з тим, що відстрочка продовжує період відновлення порушеного права стягувача, при її наданні, суди в цілях вирішення питання про можливість її надання, а також визначення терміну відстрочення виконання рішення суду, повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі та період надання відстрочки виконання судового рішення.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка чи розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, згідно якої "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру", а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи.

Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого виконання.

Межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності провадження, суми та характеру, що визначені судом.

З урахуванням підстав, умов та меж надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення судом встановлено, що безпідставне надання відстрочки та розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника, порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Варто зазначити, що передбачені процесуальним законодавством обставини, з якими закон пов`язує можливість надання відстрочки, є оціночними, а необхідність використання права на відстрочку, закон відносить на розсуд суду.

Вказане право застосовується за визначених в законі умов, з урахуванням всіх обставин справи.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження виключних обставин, що ускладнюють виконання рішення у даній справі (відсутність коштів на рахунках, тощо).

Також суд відзначає, що викладені відповідачем у заяві обставини не можуть підтверджувати реальності виконання рішення суду у даній справі після закінчення терміну, на який відповідач просить відстрочити його виконання.

З огляду на викладене, з урахуванням балансу інтересів сторін та права на справедливий судовий розгляд, яке може бути порушене у випадку довготривалого невиконання рішення суду, суд дійшов висновку про відмову Фермерському господарству «Черниське» у задоволенні клопотання про відстрочення виконання рішення суду на 6 місяців.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків суду не спростовує.

Розподіл судових витрат.

Згідно з п.5 ч.1 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує питання, зокрема, про розподіл між сторонами судових витрат.

Статтею 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 12 390,02 грн.

Керуючись ст.73, 74, 76, 77, 79, 86, 129, 233, 238, 241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фермерського господарства «Черниське» (провул. Шкільний, 5, с. Черниш, Чернігівський р-н, Чернігівська обл., 15526, код 34258209) на користь Приватного підприємства «Чернігівнафтопродукт» (вул. Мазепи Івана, 66, м. Чернігів, 14014; код 43940577) 502573,12 грн основної заборгованості, 170996,13 грн інфляційних збитків, 26444,75 грн 3 % річних, 125987,51 грн пені та 12390,02 грн судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в строк і в порядку, встановленому ст.241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду у строки визначені ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя С.В. Белов