ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" липня 2023 р. Справа№ 910/5351/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Хрипуна О.О.

суддів: Мальченко А.О.

Агрикової О.В.

при секретарі судового засідання Король Я.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сітіготель"

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.04.2023

у справі № 910/5351/23 (суддя Приходько І.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сітіготель"

до російської федерації

про відшкодування збитків у розмірі 2 368 587,68 доларів США та 45 000,00 грн - витрат на правову допомогу

за участю представників:

від позивача: Цигиця Л.М.;

від відповідача: не з`явились

ВСТАНОВИВ:

ТОВ "Сітіготель" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Російської Федерації про відшкодування 2 368 587,68 доларів США збитків, заподіяних пошкодженням та знищенням майна внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, та 45 000,00 грн витрат на правову допомогу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.04.2023 відмовлено ТОВ "Сітіготель" у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 175 ГПК України.

Місцевий господарський суд дійшов висновку, що спір не підлягає розгляду в господарських судах України, оскільки положення Господарського процесуального кодексу України не передбачають участі держави, у т.ч. іноземної, в якості сторони судового процесу в порядку господарського судочинства.

За висновком суду, іноземна держава може бути стороною судового процесу в порядку цивільного судочинства.

Не погодившись з ухвалою, ТОВ "Сітіготель" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.04.2023 у справі № 910/5351/23 та направити справу № 910/5351/23 до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду.

За твердженням скаржника, визначення у позові відповідачем Російської Федерації як держави відповідає ч. 4 ст. 45 ГПК України та узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду (справа № 5023/10655/11).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.06.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ " Сітіготель", справу призначено до розгляду на 04.07.2023.

В судове засідання 04.07.2023 представники відповідача не з`явились, хоч учасники процесу були у передбачений законом спосіб повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Беручи до уваги, що ухвалою Північного апеляційного господарського суду доведено до відома учасників апеляційного провадження, що нез`явлення їх представників у судове засідання не є перешкодою розгляду апеляційної скарги по суті і від учасників судового процесу не надходили клопотання про розгляд апеляційної скарги в присутності їх представника, а також те, що згідно із ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала за можливе розгляд справи за відсутні представників відповідача за наявними у справі доказами.

В судовому засіданні представник скаржника підтримала вимоги та доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.

Правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.

Згідно із ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Господарський процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах. За ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності (inter alia), який полягає у тому, що у разі ухвалення судом остаточного рішення у справі таке рішення не може бути піддано сумніву (рішення у справі Brumaresku v Romania, № 28342/95, п. 61, ЄСПЛ 1999-VII).

У пункті 91 рішення від 09.11.2004 "Науменко проти України" Європейський суд з прав людини наголосив, що "право на справедливий судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, повинно тлумачитись в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів.

Не припустимо порушення права на справедливий суд, гарантоване статтею 6 Конвенції.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб. Пізніше указами Президента України дію воєнного стану в Україні продовжено.

Весь цей час на території України тривають воєнні дії, військами російської федерації щодня завдаються масовані удари зі всіх видів зброї, нищиться інфраструктура як промислова, воєнна, так і цивільна, екологічна. Країна все більше втрачає свій економічний та фінансовий потенціал. Платоспроможність населення та суб`єктів господарювання стрімко знижується, що підтверджується статистичними даними та соціальними дослідженнями.

Генеральна Асамблея ООН у своїй резолюції від 02.03.2022 засудила дії росії та назвала їх агресією проти України. Міжнародний суд ООН в Гаазі 16.03.2022 зобов`язав росію припинити розпочаті 24.02.2022 воєнні дії в Україні.

У зв`язку з наведеними фактичними обставинами, прирівнювати російську федерацію до іноземного елемента без врахування особливостей правового режиму воєнного стану є неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи й невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Верховний Суд у постанові від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 дійшов висновку, що після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено російську федерацію, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії рф, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

Отже, Верховний Суд у вказаній справі зробив виключення із вищенаведеного загального правила про судовий імунітет, посилаючись на застосування так званого "деліктного винятку" (tort exсeption), згідно з яким будь-який спір, що виник на території України у громадянина України, навіть з іноземною країною, може бути розглянутий і вирішений судом України як належним та повноважним судом.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18.05.2022 у справі № 428/11673/19 та у справі № 760/17232/20-ц, зазначивши додаткові аргументи непоширення судового імунітету російської федерації у спірних правовідносинах, а саме: підтримання юрисдикційного імунітету російської федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; судовий імунітет російської федерації не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004); підтримання імунітету російської федерації є несумісним з міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом; судовий імунітет російської федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення нею державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням російською федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.

В той же час, процедура судового провадження за даною категорією спору у виді стягнення збитків з держави-агресора в умовах воєнного стану не сягає рівня кримінального обвинувачення або встановленої Цивільним процесуальним кодексом України для мирного часу процедури вирішення спору за участю іноземного елемента, а тому не вимагає забезпечення відповідачеві за позовом таких гарантій, які передбачені для реалізації "класичного" права на захист у мирний час.

У рішенні "Loizidou проти Туреччини" від 18.12.1996 (заява №15318/89, пункти 43, 53), у якому йшлося про події, що мали місце на території Республіки Кіпр під час окупації частини її території Туреччиною, прямо зазначено, що Конвенція повинна тлумачитись з урахуванням правил, встановлених Віденською Конвенцією про право міжнародних договорів від 23.05.1969, а її основоположні принципи не можуть застосовуватись у відриві від реального стану справ та загального контексту проблеми.

У рішенні "Hassan проти Сполученого Королівства Великобританії" (заява № 29750/09 від 16.09.2014, пункт 38), яке стосувалось подій під час вторгнення в Ірак коаліції збройних сил під єдиним командуванням США із контингентом від Сполученого Королівства, Австралії, Данії та Польщі, Європейський суд з прав людини посилався на доповідь Комісії ООН з міжнародного права на тему "Фрагментація міжнародного права: труднощі, зумовлені диверсифікацією та розширенням сфери охоплення міжнародного права". Ця комісія, вирішуючи питання співвідношення міжнародного права прав людини та міжнародного гуманітарного права, наголошувала: "слід пам`ятати, що війна є винятковою ситуацією, і про це не можна забувати під час визначення того, які стандарти належить використовувати для обґрунтування поведінки в таких виняткових обставинах. Складність застосування вже відомих стандартів полягає у тому, що необхідно робити вибір між різноманітними наборами правил, жодне з яких не скасовує інших повною мірою. Lex specialis лише вказує, що хоча, можливо, було б бажано застосовувати лише право прав людини, таке рішення є надміру ідеалістичним з урахуванням особливостей збройного конфлікту".

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Дійсно, поняття "суд, встановлений законом" містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

При цьому, судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ,

Важливість визначення юрисдикції підтверджується закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

У постанові від 26.09.2019 у справі № 612/579/16-ц Верховний Суд зазначає, що при визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має "застосовуватися на практиці і бути ефективним" (рішення у справі "Белле проти Франції" від 04.12.1995). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа "повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права" (рішення у справі "Белле проти Франції" від 04.12.1995 та "Нун`єш Діаш проти Португалії" від 10.04.2003).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії" від 28.10.1998).

Судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали враховано лише те, що іноземна держава може бути стороною судового процесу в порядку цивільного судочинства.

Водночас, слід зауважити, що ТОВ "Сітіготель", позиваючись до російської федерації, звернулось за судовим захистом порушеного права на мирне володіння господарським майном. Враховуючи характер спору, що виник у зв`язку із втратою позивачем майна, яке використовувалось ним у господарській діяльності, спірні правовідносини є господарськими, розгляд такого спору віднесено до компетенції господарських судів України.

Крім того, аналіз офіційного інтернет-сайту судова влада та єдиного державного реєстру судових рішень дозволяє стверджувати, що позиція суддів господарських судів щодо підвідомчості такої категорії справ загальним судам носить поодинокий характер й скоріше є позицією головуючого у справі, ніж правилом законодавства, що носить констатуючий характер.

Таким чином, з огляду на встановлені обставини, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про наявність передбачених п. 1ч. 1 ст. 175 ГПК України правових підстав для відмови у відкритті провадження у справі за позовом господарюючого суб`єкта до держави-агресора про відшкодування збитків, спричинених збройною агресією, суперечить приписам чинного процесуального законодавства та позбавляє гарантованого Конституцією України права доступу до правосуддя.

З огляду на порушення норм процесуального права, ухвала Господарського суду міста Києва від 13.04.2023 про відмову у відкритті провадження у справі № 910/5351/23 підлягає скасуванню, справа відповідно до ч. 3 ст. 271 ГПК України підлягає передачі на розгляд суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 267-271, 273, 275-276, 280-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сітіготель" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.04.2023 у справі № 910/5351/23 задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.04.2023 у справі № 910/5351/23 скасувати.

3. Справу № 910/5351/23 передати на розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в порядку, визначеному ст.ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 06.07.2023.

Головуючий суддя О.О. Хрипун

Судді А.О. Мальченко

О.В. Агрикова