ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

05 липня 2023 року Справа № 926/3940/22

Господарський суд Чернівецької області у складі судді Ніколаєва Михайла Ілліча,

секретар судового засідання Голіней Я.І.

за участі представників сторін:

від позивача не з`явився

від відповідача не з`явився

розглянувши заяву представника Фізичної особи-підприємця Половинчук Олени Сергіївни

про розстрочення виконання судового рішення

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернівцігаз Збут»

до Фізичної особи-підприємця Половинчук Олени Сергіївни

про стягнення заборгованості за послуги з постачання природного газу в сумі 26 355, 68 грн.

В С Т А Н О В И В : Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 08.02.2023 позов задоволено та стягнуто з фізичної особи-підприємця Половинчук Олени Сергіївни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернівцігаз Збут» заборгованість за спожитий газ в сумі 26 060,08 грн. пеню в розмірі 257,05 грн, 3% річних в розмірі 38,55 грн та 2 481,00 грн судового збору.

Додатковим рішенням від 16.02.2023 стягнуто з фізичної особи-підприємця Половинчук Олени Сергіївни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернівцігаз Збут» 9000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

На виконання вищевказаних рішень 06.03.2023 та 09.03.2023 видано судові накази.

22.06.2023 від представника фізичної особи-підприємця Половинчук Олени Сергіївни надійшла заява (Вх.№2817) про відстрочення виконання рішення суду, в якій він просить розстрочити виконання рішень суду терміном на 12 місяців з дня постановлення ухвали, шляхом сплати щомісячного платежу в розмірі 2403,00 грн. по рішенню від 08.02.2023, та шляхом сплати щомісячного платежу в розмірі 750,00 грн. по додатковому рішенні від 16.02.2023.

В обґрунтування даної заяви представник фізичної особи-підприємця Половинчук Олени Сергіївни посилається на те, що внаслідок запровадження воєнного стану на всій території України вся підприємницька діяльність відповідачки була зупинена, а вона була вимушена покинути територію України.

Ухвалою суду від 23.06.2023 заяву про розстрочення виконання судових рішень прийнято та призначено до розгляду у судовому засіданні 05.07.2023.

Представник позивача заперечив проти заяви розстрочення виконання рішення суду, мотивуючи це тим, що відповідачкою не надано належних допустимих та вірогідних доказів наявності обставин, які істотно ускладнюють виконання основного та додаткового рішення або роблять їх неможливим.

04.07.2023 від представника відповідачки надійшла заява про розгляд справи без її участі у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні.

Розглянувши заяву про розстрочення виконання рішення суду та додані до неї матеріали суд встановив наступне.

Згідно частини 1 статті 326 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

За заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (ч.1,3 ст. 331 ГПК України).

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (ч.4 ст. 331 ГПК України)..

Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови (ч.5 ст. 331 ГПК України)..

З аналізу статті 331 ГПК України, положення якої регулюють питання можливості надання відстрочки та розстрочки виконання рішення суду слідує, що законодавець у будь-якому випадку пов`язує розстрочку виконання судового рішення в судовому порядку з об`єктивними, непереборними, тобто виключними обставинами, що ускладнюють або виключають виконання рішення. Визначальним фактором є винятковість цих випадків та їх об`єктивний вплив на виконання судового рішення.

Господарський суд повинен враховувати матеріальний стан обох сторін, їх фінансовий стан, наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення щодо фізичних та юридичних осіб, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Для надання розстрочки виконання судового рішення суд встановлює у кожному конкретному випадку чи є у наявності обставини, що ускладнюють чи роблять неможливим виконання рішення у справі.

Стаття 42 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) визначає підприємництво як самостійну, ініціативну, систематичну, на власний ризик господарську діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

При цьому, здійснення підприємницької діяльності на власний ризик означає покладення на підприємця тягаря несприятливих наслідків такої діяльності.

Частина 2 статті 218 ГК України передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов`язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2004 року по справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду».

Враховуючи, що відстрочка та розстрочка судового рішення продовжує період відновлення порушеного права стягувача (в разі задоволення судом відповідних заяв), в цілях вирішення питання про можливість їх надання судом, а також визначення строку продовження виконання судового рішення, суди повинні брати до уваги закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, при цьому, відстрочка та розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру..». У системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку. Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого виконання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі оправданої затримки виконання рішення суду залежить зокрема від складності виконавчого провадження, суми та характеру, присудженого до виконання. Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки або розстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер.

Безпідставне надання відстрочки та розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період, без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника, порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Враховуючи те, що існування заборгованості, підтверджене обов`язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, "легітимні сподівання" на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить "майно" цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008), то з метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку чи розстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити: 1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами; 2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація "потерпілій стороні" за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми; 3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача як "потерпілої сторони"; 4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.

Тобто, у цьому контексті для виправдовування затримки виконання рішення суду недостатньо лише зазначити про відсутність у боржника коштів. Обов`язково мають враховуватися і інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення.

Водночас, оскільки п. 1 ст. 6 Конвенції захищає виконання остаточних судових рішень, вони не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (рішення ЄСПЛ у справі "Горнсбі проти Греції", у справі "Ясюнієне проти Литви").

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.07.2018 у справі № 905/915/17.

Частиною 1 статті 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1 - 3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005 року).

Відповідачка просить розстрочити виконання судових рішень обгрунтовуючи це тим, що її підприємницька діяльність зупинена, приміщення, співвласником якого вона є, зачинено внаслідок запровадження на території України воєнного стану, сама відповідачка покинула територію України.

Доказів зупинення підприємницької діяльності суду не надано.

Жодних доказів, які б свідчили про складне матеріальне становище, на підтвердження своєї неплатоспроможності, (довідки з обслуговуючих банків про відсутність грошових коштів на рахунках, довідки про відсутність іншого майна у власності, тощо) відповідачка суду не надала.

Доказів реальної можливості виконати рішення суду у справі за умови надання розстрочення виконання відповідачкою не надано, позивач проти розстрочення виконання рішення суду заперечує.

Суд враховує, що відповідачка повинна була виконати умови договору щодо оплати вартості використаного природного газу ще до початку повномасштабного вторгнення росії у 2022 році. Проте, в добровільному порядку свого обов`язку не виконала, внаслідок чого позивач був змушений звернутись до суду.

Саме по собі введення воєнного стану на території України, як надзвичайних обставин, не означає, що відповідака не може виконати рішення суду в силу того, що діяльність останньої є не припиненою, а строк виконання договірних зобов`язань настав до повномасштабного вторгнення росії.

Суд вважає, що в ході розгляду заяви відповідачем не доведено належними та допустимими доказами існування обставин, які в розумінні ст.331 Господарського процесуального кодексу України можуть бути підставами для відстрочення виконання рішення суду у даній справі.

За таких обставин справи у задоволенні заяви про розстрочення виконання рішення суду слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись статтями 232, 234, 235, 255, 256, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви про розстрочення виконання судових рішень відмовити.

Повний текст ухвали підписано 10.07.2023.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскарженню відповідно до ст.255 ГПК України.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://cv.arbitr.gov.ua/sud5027/.

Суддя М.І. Ніколаєв