РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.06.2023Справа № 916/3623/22
Суддя Господарського суду міста Києва Спичак О.М., за участю секретаря судового засідання Тарасюк І.М., розглянувши матеріали справи

За позовом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Південь Енерго Збут»

про стягнення 1000112,04 грн.

Представники сторін:

від позивача: Остапов В.В.;

від відповідача: Багдасарова Г.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

26.12.2022 до Господарського суду Одеської області надійшла позовна заява Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Південь Енерго Збут» про стягнення 1000112,04 грн.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором №94-В-ЧФ-21 від 05.05.2021 в частині постачання електроенергії, позивач змушений був закуповувати електроенергію в іншого постачальника (Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерго Збут Транс») та при цьому сплачував ціну, вище за ту, яка була встановлена у договорі, укладеному між позивачем та відповідачем, у зв`язку з чим позивач були завдані збитки у сумі 1000112,04 грн.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 28.12.2022, яка залишена без змін постановою Південно-Західного апеляційного господарського суду від 23.02.2023, позовну заяву Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» передано до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.03.2023 відкрито провадження у справі №916/3623/22, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 19.04.2023, встановлено учасника справи строки для подання заяв по суті справи.

У підготовчому засіданні 19.04.2023 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 10.05.2023.

26.04.2023 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач повідомив, що Договір №94-В-ЧФ-21 від 05.05.2021 є неукладеним, так як не було погоджено дати початку постачання електроенергії. Крім того, як зазначив відповідач, подана позивачем заява-приєднання не відповідала вимогам п.п. 6.1.5-6.1.7 Правил роздрібного ринку, з огляду на що відповідач не міг розпочати постачання електроенергії з 01.10.2021. Також, відповідач зауважив, що договір з іншим постачальником було укладено раніше, ніж з відповідачем, та умови договору з іншим постачальником, в тому числі й щодо вартості товару, були погоджені раніше, а тому відсутній будь-який причинно-наслідковий зв`язок між поведінкою відповідача та збитками позивача.

24.04.2023 позивачем подано відповідь на відзив, яку суд долучив до матеріалів справи.

03.05.2023 відповідачем подані заперечення, які суд долучив до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 10.05.2023 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та про відкладення підготовчого засідання на 30.05.2023.

25.05.2023 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення, які суд долучив до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 30.05.2023 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 28.06.2023.

Представник позивача у судовому засіданні 28.06.2023 надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 28.06.2023 надав усні пояснення по справі, проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 28.06.2023 судом було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну і резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

За результатами проведених відкритих торгів UA-2021-01-27-006746-c між Товариством з обмеженою відповідальністю «Південь Енерго Збут» (постачальник) та Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» (споживач) укладено Договір про постачання електричної енергії споживачу №94-В-ЧФ-21 від 05.05.2021, відповідно до умов якого постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії.

Відповідно до п. 3.1 Договору №94-В-ЧФ-21 від 05.05.2021 початком постачання електричної енергії споживачу є дата, зазначена у Заявці, яка є Додатком №1 до цього договору.

Згідно з п. 5.1 Договору №94-В-ЧФ-21 від 05.05.2021 споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до Специфікації (Додаток №2).

Загальна ціна договору складає 25416471,60 грн (п. 5.2 Договору №94-В-ЧФ-21 від 05.05.2021).

Відповідно до п. 5.7 Договору №94-В-ЧФ-21 від 05.05.2021 прийом-передача електричної енергії, поставленої постачальником та прийнятої споживачем у розрахунковому періоді, оформлюється шляхом підписання сторонами щомісячних актів прийому-передачі, які є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Відповідно до п. 6.1 Договору №94-В-ЧФ-21 від 05.05.2021 споживач має право отримувати електричну енергію на умовах, зазначених у цьому договорі; отримувати відшкодування збитків від постачальника, понесених у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням постачальником своїх зобов`язань перед споживачем, відповідно до умов цього договору та чинного законодавства.

Відповідно до п. 7.2 Договору №94-В-ЧФ-21 від 05.05.2021 постачальник зобов`язується відшкодовувати збитки, понесені споживачем, у випадку невиконання або неналежного виконання постачальником своїх зобов`язань за цим договором.

Цей договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2021 включно, а в частині здійснення розрахунків споживачем за фактично спожиту електричну енергіє до повного виконання зобов`язань (п. 13.1 Договору №94-В-ЧФ-21 від 05.05.2021).

Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача з заявою від 25.08.2021 про початок постачання електричної енергії з 01.10.2021 за Договором №94-В-ЧФ-21 від 05.05.2021.

Відповідач, отримавши від позивача заяву, узгодив її підписом уповноваженої особи та печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю «Південь Енерго Збут» (лист відповідача від 03.09.2021).

Втім, 13.09.2021 від відповідача надійшов лист вих. №1009/1.2-1 від 10.09.2021 щодо усунення невідповідностей, викладених у заяві-приєднання.

У вказаному листі відповідач повідомив позивача про те, що зі змісту договору, а також із специфіки правовідносин щодо постачання електричної енергії споживачу випливає, що заява за своєю суттю є заява-приєднання у розумінні Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 №312, та має бути укладена з дотриманням встановлених чинним законодавством вимог для такого документа.

Зокрема, як зазначив відповідач, позивачем (споживачем) не було включено до заяви наступну інформацію:

- номер запису про право власності та реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно або назва, номер та дата видачі (підписання) документа, який підтверджує право користування об`єктом;

- контакті дані (номер телефону, електронна пошта, поштова адреса для листування, тощо);

- найменування чинного електропостачальника;

- рахунок за фактично спожиту електричну енергію за попередній період, виставлений споживачу попереднім електропостачальником;

- згоду на обробку персональних даних та використання їх для отримання інформації щодо споживача від адміністратора комерційного обліку.

Тобто, позивачем не було надано документ, що підтверджував би право власності чи володіння споживача об`єктами, на які здійснюватиметься постачання електричної енергії за договором.

Відповідач повідомив позивача, що з метою забезпечення дотримання вимог Правил споживачу необхідно внести зміни до заяви та повторно її надіслати постачальнику. В іншому випадку відповідач не зможе розпочати постачання електричної енергії з 01.10.2021.

Листом вих. №2614/15-04-07 від 17.09.2021 позивач повідомив відповідача, що вимоги постачальника є неаргументованими, невмотивованими, безпідставними, оскільки суперечать та не відповідають положенням норм Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України «Про публічні закупівлі» та Правилам роздрібного ринку електричної енергії.

Листом вих. №2109/1.2-5 від 21.09.2021 відповідач повторно повідомив позивача про необхідність подання зміненої заяви, в протилежному випадку відповідач не зможе постачати позивачу електроенергію з 01.10.2021.

Листом вих. №2700/15-04-07 від 28.09.2021 позивач повторно відхилив пропозицію відповідача як необґрунтовану.

У позовній заяві позивач повідомив, що внаслідок відмови відповідача від постачання електричної енергії за Договором №94-В-ЧФ-21 від 05.05.2021 позивач змушений був здійснювати закупівлю електроенергії у Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерго Збут Транс» за вищою ціною, ніж передбачена у договорі між позивачем і відповідачем, а саме за ціною 1,76659 грн без ПДВ за 1 кВт*год. та з 26.11.2021 - 1,91238 грн без ПДВ за 1 кВт*год, тоді як у договорі, укладеному між позивачем і відповідачем, ціна електроенергії становить 1,7 грн без ПДВ за 1 кВт*год.

Позивачем долучено до позовної заяви копію Договору про постачання електричної енергії споживачу №18-В-АМПУ-21 від 25.03.2021, укладеного між позивачем (споживачем) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Енерго Збут Транс» (постачальник), який встановлює порядок та умови постачання електричної енергії як товарної продукції споживачу постачальником.

За цим договором постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної електричної енергії (п. 2.1 Договору №18-В-АМПУ-21 від 25.03.2021).

31.10.2021 між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Енерго Збут Транс» складено Акт №4000 про постачання електричної енергії на суму 2101865,46 грн; 30.11.2021 - Акт №4389 на суму 2835741,58 грн, 30.11.2021 - Акт №4390 на суму 432541,34 грн, 31.12.2021 - Акт №4418 на суму 4249763,51 грн, що разом становить 9619911,89 грн.

При цьому, за спожитий обсяг електроенергії у вказаному періоді (4369409 кВт*год) на користь відповідача позивач би сплатив грошові кошти у розмірі 8619799,86 грн з ПДВ (4369509 кВт*год * 1,7 грн + 20%).

Таким чином, як вказує позивач, внаслідок ухилення відповідача від виконання своїх зобов`язань за Договором №94-В-ЧФ-21 від 05.05.2021 позивачем було переплачено грошові кошти у розмірі 1000112,04 грн.

Вказані грошові кошти позивач просить стягнути з відповідача як збитки.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач повідомив, що Договір №94-В-ЧФ-21 від 05.05.2021 є неукладеним, так як не було погоджено дати початку постачання електроенергії. Крім того, як зазначив відповідач, подана позивачем заява-приєднання не відповідала вимогам п.п. 6.1.5-6.1.7 Правил роздрібного ринку, з огляду на що відповідач не міг розпочати постачання електроенергії з 01.10.2021. Також, відповідач зауважив, що договір з іншим постачальником було укладено раніше, ніж з відповідачем, та умови договору з іншим постачальником, в тому числі й щодо вартості товару, були погоджені раніше, а тому відсутній будь-який причинно-наслідковий зв`язок між поведінкою відповідача та збитками позивача.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушенного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Відповідно до статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 225 Господарського кодексу України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

Судом враховано, що згідно зі ст. 623 Цивільного кодексу України для застосування таких правових наслідків порушення зобов`язань як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини. Відсутність хоча б одного з вищезазначених елементів, які створюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов`язань.

Суд зазначає, що відносини між учасниками ринку електричної енергії регулюються Законом України «Про ринок електричної енергії», Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими постановою НКРЕКП від 14.03.2018 №312.

Згідно з пунктом 3.1.7 ПРРЕЕ договір між електропостачальником та споживачем укладається, як правило, шляхом приєднання споживача до розробленого електропостачальником договору на умовах комерційної пропозиції, опублікованої електропостачальником. Якщо сторони досягли згоди щодо укладення договору на інших умовах, відмінних від тих, які містяться у комерційних пропозиціях, розміщених на офіційному сайті електропостачальника, договір укладається у паперовій формі. При цьому сторони можуть за взаємною згодою оформлювати додатки до договору, в яких узгоджуються організаційні особливості постачання електричної енергії. Такі додатки оформлюються у паперовій формі та підписуються обома сторонами.

Слід зазначити, що застосування Заяви-приєднання до умов договору передбачено у разі укладення договору шляхом приєднання споживача до розробленого електропостачальником та оприлюдненого на сайті договору на умовах публічної комерційної пропозиції, опублікованої електропостачапьником.

У зв`язку з цим, відповідно до положень пунктів 3.2.11 ПРРЕЕ, а також додатку 1 до Примірного договору про постачання електричної енергії споживачу, що є додатком 5 до ПРРЕЕ (далі - Примірний договір), до складу даних Заяви-приєднання має включатися інформація про обрану споживачем публічну комерційну пропозицію електропостачальника. У разі укладення договору на умовах, відмінних від тих, які містяться у комерційних пропозиціях, розміщених на офіційному сайті електропостачальника, - зобов`язання споживача подавати Заяву-приєднання не передбачене.

Положеннями пункту 6.1.5 ПРРЕЕ, на які посилався відповідач у листі від 10.09.2021 №1009/1.2-1 (з вимогами до оформлення споживачем Заяви-приєднання), не передбачається надання споживачем Заяви-приєднання, у разі якщо сторони дійшли взаємної згоди укласти договір на умовах, які оприлюднені комерційні пропозиції електропостачальника. У такому випадку споживач має надати новому електропостачальнику передбачену пункту 6,1.5 ПРРЕЕ інформацію у повідомленні про намір укласти договір з новим електропостачальником.

Крім того, положення пункту 6.1.5 ПРРЕЕ передбачають порядок дій учасників ринку під час процедури зміни електропостачальника за Ініціативою споживача, визначеної положеннями глави 6.1 ПРРЕЕ.

Таким чином, положення пунктів 3.2.11 та 6.1.5 ПРРЕЕ, на які посилався електропостачальник (відповідач) у листі від 10.09.2021 №1009/1.2-1 (з вимогами до оформлення споживачем Заяви-приєднання), не поширюються на взаємовідносини між позивачем та відповідачем.

За спірних умов сторони під час укладення договору мають керуватися вимогами частини четвертої статті 179 Господарського кодексу України, згідно з якими сторони можуть визначати зміст договору на основі, у тому числі, примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст.

Так, передбачена Договором форма Заяви, яка є додатком 1 до Договору, не відповідає додатку 1 до Примірного договору (Заяві-приєднання) і по суті не має функціональних ознак заяви-приєднання, оскільки не передбачає здійснення споживачем приєднання до оприлюдненої форми договору та/або комерційної пропозиції. Передбачена Договором Заява, яка є додатком 1 до договору, є однією з договірних умов, утвореною за згодою сторін шляхом зміни окремої умови, передбаченої примірним договором, а саме шляхом зміни форми і змісту додатку 1 до Примірного договору (Заяви-приєднання).

При цьому, договір про постачання електричної енергії споживачу, згідно з пунктом 3.2.14 ПРРЕЕ, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, та вважається укладеним з дати відкриття особового рахунка за об`єктом споживача або внесення змін до такого особового рахунка, про що споживач інформується у передбаченому договором порядку.

Згідно з наведеною у Зверненні інформацією сторони за підсумками відкритих торгів, проведених відповідно до вимог Закону України «Про публічні закупівлі», уклали Договір від 05.05.2021 № 94-В-ЧФ-21.

Отже, умови цього Договору визначені за згодою сторін, відображають їх волевиявлення, і мають виконуватися сторонами, як це передбачено положеннями пункту 2 частини другої статті 56 Закону та підпунктом 1 пункту 5.2.2 ПРРЕЕ, а також підпункту 13 пункту 2.2 Ліцензійних умов з провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії споживачу, затверджених постановою НКРЕКП від 27.12.2021 № 1469, згідно з якими постачальник електричної енергії зобов`язаний, у тому числі, укладати договори, обов`язкові для здійснення діяльності з постачання електричної енергії, та виконувати умови таких договорів.

Зокрема, електропостачальник Товариство з обмеженою відповідальністю «Південь Енерго Збут» зобов`язаний виконати умову пункту 3.1 укладеного з споживачем Договору в частині початку постачання з дати, зазначеної у Заяві, яка є додатком 1 до Договору, а саме з 01.10.2021.

Передбачена Договором форма Заяви, яка є додатком 1 до Договору, не відповідає додатку 1 до Примірного договору (Заяві-приєднання) і по суті не має функціональних ознак заяви-приєднання, оскільки не передбачає здійснення споживачем приєднання до оприлюдненої форми договору та/або публічної комерційної пропозиції.

Передбачена Договором Заява, яка є додаткам 1 до Договору, є однією з договірних умов, утвореною за згодою сторін шляхом зміни окремої умови, передбаченої примірним договором, (як це дозволяється статтею 179 Господарського кодексу України), а саме шляхом зміни форми і змісту додатку 1 до Примірного договору (Заяви-приєднання).

З урахуванням наведених норм Закону та положень ПРРЕЕ, суд зазначає, що повідомлення електропоетачальника ТОВ «Південь Енерго Збут» з вимогами щодо Заяви, яка є додатком 1 до Договору, не відповідає вимогам законодавства і ґрунтується на хибних припущеннях, що Заява, яка є додатком 1 до Договору, є за своєю суттю Заявою-приєднання, у той час, як Заява, яка є додатком 1 до Договору, не має підстав розглядатися як Заява-приєднання, оскільки Договір укладено сторонами на умовах, відмінних від тих, що містяться у оприлюднених електропостачальником публічних комерційних пропозиціях.

За наведених обставин, судом відхиляються заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, відносно того, що подана позивачем заява-приєднання не відповідала вимогам п.п. 6.1.5-6.1.7 Правил роздрібного ринку, з огляду на що відповідач не міг розпочати постачання електроенергії з 01.10.2021.

Суд також відхиляє доводи відповідача про неукладеність Договору №94-В-ЧФ-21 від 05.05.2021 (так як не було погоджено дати початку постачання електроенергії), оскільки відповідно до п. 3.1 Договору №94-В-ЧФ-21 від 05.05.2021 початком постачання електричної енергії споживачу є дата, зазначена у Заявці, яка є Додатком №1 до цього договору.

Вказана умова договору повністю відповідає змісту п. 3.1 Примірного договору про постачання електричної енергії споживачу, що є Додатком №5 до Правил роздрібного ринку електричної енергії, які затверджені постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14.03.2018 №312.

Однак, що стосується причинно-наслідкового зв`язку між понесеними позивачем витратами та протиправною поведінкою відповідача, суд зазначає наступне.

Між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Енерго Збут Транс» було укладено Договір постачання електричної енергії споживачу №18-В-АМПУ-21 25.03.2021, а між позивачем та відповідачем Договір про постачання електричної енергії споживачу №94-В-ЧФ-21 було укладено пізніше - 05.05.2021.

Тобто, позивачем було паралельно проведено дві тендерні закупівлі з метою заключення договорів про постачання електричної енергії споживачу - з відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Енерго Збут Транс» з подібними умовами постачання та однаковими строками дії.

Таким чином, ціни за одиницю електричної енергії, встановлені у Договорі 18-В-АМПУ-21 (укладений з Товариством з обмеженою відповідальністю «Енерго Збут Транс») погоджені раніше, ніж ціни за одиницю електричної енергії, які встановлені у договорі, укладеному з відповідачем.

За таких обставин, суд вважає обґрунтованими заперечення відповідача про те, що у позивача були б наявні підстави для відшкодування збитків у тому разі, якщо Договір 18-В-АМПУ-21 був би укладений після дати укладення Договору із відповідачем, тобто після 05 травня 2021 року, однак Договір 18-В-АМПУ-21 був укладений 25 березня 2021 року.

Більш того, першочергова ціна за 1 кВт*год за Договором 18-В-АМПУ-21 становила 1,63393 грн без ПДВ.

Тобто, вказана ціна була нижчою ніж ціна у договорі, укладеному між позивачем та відповідачем.

Однак, в подальшому ціна за Договором 18-В-АМПУ-21 (укладений з Товариством з обмеженою відповідальністю «Енерго Збут Транс») була збільшена за взаємною згодою сторін шляхом укладення відповідних додаткових угод.

Втім, такі дії позивача та Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерго Збут Транс» щодо збільшення ціни товару за Договором 18-В-АМПУ-21 жодним чином не пов`язані з поведінкою відповідача та здійснені позивачем за власним бажанням і не знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку з поведінкою відповідача.

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини, з огляду на що відмовляє у позові Державного підприємства «Адміністрація морських портів України».

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судовий збір покладається на позивача у зв`язку з відмовою у позові (відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено та підписано 10.07.2023.

Суддя О.М. Спичак