ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" липня 2023 р. Справа№ 910/11005/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Агрикової О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Головного управління регіональної статистики

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2023

у справі № 910/11005/22 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ернерінг"

до Головного управління регіональної статистики

про стягнення 162 146,11 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ернерінг" (далі - Товариство, позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Головного управління регіональної статистики (далі - Управління, відповідач) про стягнення заборгованості за поставлену у грудні 2021 року електричну енергію в розмірі 162146,11 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.03.2023 у справі №910/11005/22 позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто з Управління на користь Товариства 162 146,11 грн заборгованості за спожиту електричну енергію, а також 2 481,00 грн судового збору.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем у грудні 2021 року було поставлено відповідачу електричну енергію у кількості (на суму), яка перевищувала кількість товару за цим договором, встановлену пунктом 2.5. договору та додатком № 3 до нього, обсягом 36681 кВт/год на суму 162146,11 грн, та була використана (спожита) останнім. Вказану вартість використаної (спожитої) електричної енергії відповідач відповідно до положень частини 3 статті 670 ЦК України зобов`язаний оплатити позивачу.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, Компанія звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення про задоволення позовних вимог та постановити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що у своєму рішенні суд першої інстанції не в повній мірі установив обставини, які мають значення для справи, що спричинило неправильне застосування норм матеріального права, а тому є незаконним та необґрунтованим.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт наголошував на відсутності законних підстав на підписання та оплати отриманого ним 04.01.2022 від позивача акту прийому-передачі електричної енергії від 31.12.2021 на спірну суму, оскільки строк дії договору був закінчений і фінансові зобов`язання по ньому відповідачем були виконані у повному обсязі. Станом на 04.01.2022 у відповідача не було відповідних бюджетних асигнувань, що унеможливлювало взяття додаткових фінансових зобов`язань за договором, ніж ті, що вже були виконані. Відповідач зазначив, що у позивача були відсутні належні правові підстави для постачання Управлінню у грудні 2021 року електроенергії у кількості 36681 кВт/год на спірну суму коштів, а тому відповідач не повинен проводити оплату за таку поставку. Незважаючи на визнання апелянтом факту споживання електроенергії у спірному обсязі, відповідач вказав про відсутність у матеріалах справи належних доказів отримання ним електроенергії у кількості 36681 кВт/год, оскільки відповідний акт приймання-передачі такого обсягу електричної енергії між сторонами не було підписано. Скаржник також вказав, що позивачу було відомо, що відповідно до законодавства про публічні закупівлі він не мав законних підстав продовжувати із відповідачем договірні відносини щодо постачання електричної енергії на 2021 рік у будь-який спосіб, зокрема й шляхом укладання нового договору або додаткової угоди. На думку апелянта, Товариство повинно було припинити постачання йому електричної енергії на спірну суму, що б дало змогу апелянту на законних підставах ініціювати зміну електропостачальника.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.04.2023 апеляційну скаргу Управління передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Чорногуза М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.04.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/11005/22, відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Управління на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2023 у справі №910/11005/22 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

24.04.2023 матеріали справи № 910/11005/22 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.04.2023 відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою, розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 19.05.2023.

Відповідач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), та 18.05.2023 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач вказував на наявність у відповідача обов`язку оплатити весь обсяг прийнятої електричної енергії, тобто за фактично спожиту електричну енергію, навіть, якщо до договору не були внесені відповідні зміни. Встановлені у справі обставини навпаки підтверджують факт можливості здійснювати постачання ота фактичне належне виконання з боку позивача обов`язків за договором, тоді як право скаржника на зміну постачальника жодним чином не було обмежене. Водночас апелянт мав право самостійно припинити споживання електроенергії, досягнувши визначених договором обсягів споживання, однак продовжив її використання.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, наявні у справі, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 14.12.2020 між Позивачем, як переможцем відкритих торгів UA-2020-11-09-000737-b із закупівлі електричної енергії (код згідно ДК 021:2015:09310000-5 - Електрична енергія) та Відповідачем як споживачем було укладено договір №14/12/20 про постачання електричної енергії Відповідачу у кількості 500000 кВт/год на суму 925000 грн.

У пункті 13.1. цього договору було передбачено, що він діє з 01.01.2021 до 31.12.2021 включно, але в будь-якому випадку до повного виконання його сторонами своїх зобов`язань в частині розрахунків, що залишалися невиконаними - до їх повного виконання. Відповідно до частини третьої статті 631 Цивільного кодексу України умови цього договору застосовуються з 15.09.2021.

До вказаного договору № 14/12/20 між Позивачем та Відповідачем укладались додаткові угоди №№1-5, 7 та 8, відповідно до яких при незмінній ціні договору 925000 грн зменшено кількість електричної енергії, що Позивач постачав Відповідачу, з 500000 кВт/год до 374267,814 кВт/год та збільшено ціну за 1 кВт/год.

Відповідач зазначив, що він своєчасно та в повному обсязі виконав свої зобов`язання за договором № 14/12/20, зокрема, повністю оплатив поставлену електричну енергію у кількості 374267,814 кВт/год.

У зв`язку із зменшенням кількості поставленої електроенергії за договором №14/12/20, обумовленої зростанням ціни за 1 кВт/год, у Відповідача виникла необхідність у постачанні додаткового її обсягу.

Так, відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про публічні закупівлі» між Позивачем та Відповідачем 10.09.2021 відбулися переговори, внаслідок яких було досягнуто домовленість щодо закупівлі у того самого постачальника - Позивача додаткового обсягу електричної енергії на 2021 рік у кількості 149193,00 кВт/год на суму 462498,30 грн, що підтверджується протоколом № 21 засідання тендерного комітету Відповідача від 15.09.2021 (копії договору №14/12/20 з додатковими угодами та додатками, а також протоколу, які містяться у матеріалах справи).

29.09.2021 між Позивачем (Постачальник) та Відповідачем (Споживач) було укладено Договір №29/09//21, відповідно до якого Постачальник продає електричну енергію (код згідно ДК 021:2015:09310000-5 - Електрична енергія) Відповідачу для забезпечення потреб об`єктів Відповідача, а останній оплачує Позивачу вартість використаної (купованої) електричної енергії (Товар) згідно з умовами цього Договору (пункт 2.1 Договору).

Період постачання електричної енергії за Договором: з 15.09.2021 до 31.12.2021 включно (пункт 2.4 Договору).

Кількість Товару за цим Договором становить 149193 кВт/год (пункт 2.5 Договору, додаток № 3 до Договору).

Згідно з пунктом 2.6 Договору обсяги закупівлі можуть бути змінені з урахуванням фактичного споживання електричної енергії та розміру реального фінансування.

Місцем поставки (передачі) товару є: місто Київ, вулиця Еспланадна, 4-6, 01601.

Пунктами 5.1, 5.2 Договору передбачено, що ціна цього Договору становить 462 498,30 грн (разом з ПДВ), ціна за одиницю Товару визначається у додатку № 1 до Договору «Ціна (тариф) електричної енергії».

Відповідно до пункту 5.7 Договору ціна цього Договору та ціна за одиницю Товару може змінюватися у випадках передбачених частиною 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» з урахуванням особливостей визначених цим Договором.

За умовами пункту 5.9. Договору зміна відповідної частини ціни за одиницю Товару здійснюється в частині зміни регульованих цін (тарифів) шляхом укладання додаткової угоди до договору та набувають чинності з дати введення регульованих цін (тарифів) на послуги з передачі електричної енергії.

Договір набирає чинності з моменту підписання Сторонами, скріплення печатками Сторін (за наявності) і діє до 31.12.2021 включно, але в будь-якому випадку до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань в частині розрахунків, що залишилися не виконаними - до повного їх виконання (пункт 13.1 Договору).

Всі зміни та доповнення до цього договору можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього договору (пункт 13.7. зазначеної угоди).

Протягом дії Договору, до останнього додатковими угодами № 2 від 22.11.2021, № 3 від 23.11.2021, № 4 від 06.12.2021, № 5 від 09.12.2021 вносилися зміни, відповідно до яких збільшувалась ціна за одиницю товару та зменшено кількість електричної енергії, що Позивач постачає Відповідачу.

Зокрема, згідно з додатковою угодою № 5 від 09.12.2021 кількість Товару за Договором зменшено до 117 855,575 кВт/год (загальна ціна (вартість) Товару складає 462 500,00 грн).

Розрахунковим періодом за цим Договором є календарний місяць протягом якого Відповідачу здійснювалось постачання електричної енергії згідно поданих Заявок (пункт 5.10 Договору).

По закінченні розрахункового періоду Позивач зобов`язаний надати для підписання Відповідачу Акт приймання-передачі електричної енергії. Відповідач зобов`язаний розглянути та підписати вказаний акт у строк, що не перевищує 5 (п`яти) робочих днів або дати вмотивовану відмову від підписання такого акту, у цей же строк (пункт 5.11 Договору).

Згідно з пунктом 5.12. договору оплата електричної енергії за розрахунковий період здійснюється Відповідачем у строк протягом 10 (десяти) банківських днів з моменту підписання Відповідачем акта прийому-передачі електричної енергії (платіжного документу) Позивача, який надається протягом 7 (семи) календарних днів після закінчення поточного розрахункового періоду.

Згідно з пунктом 5.16 Договору у разі зміни тарифів (цін) на електричну енергію оплата заборгованості проводиться за тарифами (цінами), що діяли у період, за який сплачується борг.

Сторонами не заперечувалася, а матеріали даної справи не містять жодних доказів спростування правомірності вищевказаних правочинів (договорів), встановленої статтею 204 ЦК України.

З матеріалів справи слідує, що Відповідачем за Договором прийнято від Позивача електричну енергію за актами приймання-передачі електричної енергії у загальній кількості 119090 кВт/год та на загальну суму 462496,13 грн:

- від 26.10.2021 № ПЕЕ-0001928 у кількості 18268 кВт/год на суму 56630,80 грн;

- від 23.11.2021 № ПЕЕ-0002137 у кількості 43263 кВт/год на суму 156889,86 грн;

- від 22.12.2021 № ПЕЕ-0002383 у кількості 49265 кВт/год на суму 212312,35 грн;

- від 31.12.2021 № ПЕЕ-0002632 у кількості 8294 кВт/год на суму 36663,12 грн.

Згідно із доданими до матеріалів справи копіями платіжних доручень, Відповідачем за вказаними актами було сплачено на користь Позивача 462496,13 грн.

Сторони не оспорюють вищевказані поставки електричної енергії, а також їх оплату. Спірною є поставка електричної енергії за Договором у грудні 2021 року.

Зокрема, з пояснень Позивача вбачається, що ним у грудні 2021 року також було поставлено Відповідачу електричну енергію обсягом 36681 кВт/год на суму 162146,11 грн.

Однак Відповідачем акт прийому-передачі № ПЕЕ-0002633 від 31.12.2021 на суму 162146,11 грн не було підписано, а також не сплачено вказану вартість електричної енергії.

З приводу вищенаведеного відповідач зазначив, що 04.01.2022 ним було отримано від Позивача вказаний акт прийому-передачі електричної енергії від 31.12.2021 про спожиту електроенергію у кількості 36681 кВт/год на суму 162146,11 грн, однак він його не підписав та не оплатив вважаючи, що на це він не мав законних підстав.

Відповідач зазначив, що вказаний акт прийому-передачі електричної енергії від 31.12.2021 надійшов до нього вже після закінчення строку дії Договору, а вказана в ньому сума перевищувала загальну ціну Договору, яка вже була перерахована на користь Позивача. Тобто на цю суму у Відповідача вже не було відповідних бюджетних асигнувань, що виключало можливість взяття ним додаткових фінансових зобов`язань за Договором, ніж ті, що вже були виконані.

Відповідач визнає факт споживання ним у грудні 2021 року спірних 36681 кВт/год електричної енергії, але вказує на відсутність у Позивача належних правових підстав для постачання Відповідачу цього обсягу електричної енергії, відтак, вважає, що у нього відсутній обов`язок оплачувати вказаний обсяг спожитої ним електричної енергії.

Посилаючись на те, що відповідач не здійснив оплату поставленої та спожитої йому електричної енергії у грудні 2021 року у кількості 36681 кВт/год вартістю 162146,11 грн, позивач звернувся за даним позовом до суду.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, а доводи скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Пунктами 26, 68 статті 1 Закону України "Про ринок електричної енергії" передбачено, що електрична енергія - енергія, що виробляється на об`єктах електроенергетики і є товаром, призначеним для купівлі-продажу. Постачання електричної енергії - продаж, включаючи перепродаж, електричної енергії.

Відповідно до частин 1, 2, 7 статті 56 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу.

Договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником. Постачання електричної енергії споживачам здійснюється за вільними цінами.

Умови постачання електричної енергії, права та обов`язки електропостачальника і споживача визначаються договором постачання електричної енергії споживачу.

Даючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання вищевказаного договору, колегія суддів зазначає, що такий за своєю правовою природою є договором постачання електричної енергії споживачу.

Окремим видом договору енергопостачання є договір постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору постачання електричної енергії споживачу встановлюються Законом України "Про ринок електричної енергії" (частина 1 статі 275 ГК України).

Згідно з частиною 2 статті 275 ГК України відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Відповідно до частини 1 статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Отже, укладення Товариством та Управлінням вищевказаного договору було спрямоване на отримання останнім електричної енергії та одночасного обов`язку по здійсненню її оплати.

Частиною 1 статті 662 ЦК України передбачено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Положеннями статті 691 та частини 1 статті 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з частинами 6, 7 статті 276 ГК України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 58 Закону України "Про ринок електричної енергії" споживач зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.

З матеріалів справи вбачається, що за період з вересня 2021 року по листопад 2021 року позивач поставив відповідачу 110 796 кВт/год на суму 425 833,01 грн, яка була повністю сплачена Управлінням.

У грудні 2021 року Позивач поставив Відповідачу електричну енергію обсягом 44975 кВт на суму 198 809,23 грн, відповідно до актів прийому-передачі:

- № ПЕЕ-0002632 від 31.12.2021 поставлено 8294 кВт/год на суму 36663,12 грн (за період з 01.12.2021 по 06.12.2021);

- № ПЕЕ-0002633 від 31.12.2021 поставлено 36681 кВт/год на суму 162146,11 грн (за період з 07.12.2021 по 31.12.2021).

Проте лише акт № ПЕЕ-0002632 від 31.12.2021 був підписаний, скріплений печатками сторін та оплачений відповідачем.

Пунктом 4.12 розділу IV Правил роздрібного ринку електричної енергії (затверджені постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 14.03.2018 № 312; далі - Правила) передбачено, що розрахунки між споживачем та електропостачальником (іншими учасниками роздрібного ринку, якщо вони беруть участь у розрахунках) здійснюються згідно з даними, отриманими від адміністратора комерційного обліку в порядку, передбаченому Кодексом комерційного обліку, про обсяги поставленої, розподіленої (переданої) та купленої електричної енергії. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 20 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну.

Зі змісту листа ДТЕК "Київські регіональні мережі" від 14.10.2022 №1/04/30263 та доданого до нього у додатку інформації щодо показників загального обсягу споживання електричної енергії Відповідачем (т. 1, а.с. 39, 40) вбачається, що Управління за період з 01.12.2021 по 31.12.2021 отримав від Товариства електричну енергію у загальному обсязі 44975 кВт/год.

Згідно з частиною 1 статті 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

У своєму відзиві (т. 1, а.с. 74) відповідач визнав факт отримання 04.01.2022 акту прийому-передачі електричної енергії №ПЕЕ-0002633 від 31.12.2021, а в апеляційній скарзі також визнав факт споживання спірних 36681 кВт/год, проте вказав про відсутність правових підстав для підписання вказаного акта та оплати електричної енергії у розмірі 36681 кВт/год вартістю 162146,11 грн.

Відповідно до пункту 5.11 договору по закінченню розрахункового періоду Позивач зобов`язаний надати для підписання Відповідачу акт приймання-передачі електричної енергії. Відповідач зобов`язаний розглянути та підписати вказаний акт у строк, що не перевищує 5 (п`яти) робочих днів або дати вмотивовану відмову від підписання такого акту, у цей же строк.

За умовами пункту 5.12. оплата електричної енергії за розрахунковий період здійснюється Відповідачем у строк протягом 10 (десяти) банківських днів з моменту підписання Відповідачем акта прийому-передачі електричної енергії (платіжного документу) Позивача, який надається протягом 7 (семи) календарних днів після закінчення поточного розрахункового періоду.

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку акт приймання-передачі є лише первинним документом, який посвідчує факт існування між сторонами відповідних правовідносин, зокрема, відносин постачання електричної енергії.

Проте, відповідач у строк визначений пунктом 5.11. договору спірний акт не підписав та не надав вмотивованої відмови від його підписання, хоч електрична енергія була спожита.

Судом встановлено, що Товариством у грудні 2021 року було поставлено Управлінню електричну енергію у кількості (на суму), яка перевищувала кількість товару за цим договором, встановлену пунктом 2.5. договору (з урахуванням редакції додаткової угоди №5 від 09.12.2021).

Згідно з умовами частини 2 статті 714 ЦК України до договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Частиною 1 статті 669 ЦК України передбачено, що кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні.

Згідно з частиною 3 статті 670 ЦК України якщо покупець прийняв більшу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, він зобов`язаний оплатити додатково прийнятий товар за ціною, встановленою для товару, прийнятого відповідно до договору, якщо інша ціна не встановлена за домовленістю сторін.

Разом із цим, колегія суддів зазначає, що споживач зобов`язаний оплатити прийняту електроенергію, що випливає із змісту частини 1 статті 275 ГК України та частини 3 статті 670 ЦК України за фактом споживання, що визнається апелянтом, навіть, якщо акт-приймання передачі електричної енергії не був підписаний між сторонами.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовної вимоги про стягнення з Управління на користь Товариства вартості спожитої електричної енергії у кількості 36681 кВт/год за період з 07.12.2021 по 31.12.2021 на загальну суму 162146,11 грн.

Щодо заперечень апелянта про незастосування статті 180 ГК України та статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі".

Згідно з приписами частини 1 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Частинами 1-3 статті 180 ГК України передбачено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, визначених частиною 5 статті 41 вказаного закону.

Таким чином, вказані положення законодавства регулюють порядок укладення договір у сфері публічних закупівель.

Порушення вказаних приписів є підставою для визнання правочину або його частини недійсними.

Предметом даного ж спору є стягнення вартості фактично спожитої (прийнятої) електричної енергії.

Отже, положення статті 180 ГК України та статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" не стосуються спірних правовідносин.

Крім того, як було раніше зазначено судом, сторонами не заперечується, а матеріали даної справи не містять жодних доказів спростування правомірності вищевказаних правочинів (договорів), встановленої статтею 204 ЦК України.

При цьому, судом апеляційної інстанції відхиляються посилання відповідача на відсутність бюджетного фінансування як на підставу відсутності обов`язку здійснювати розрахунки за спожиту електричну енергію, з огляду на наступне.

Згідно з частиною 1 статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями, а статтями 525, 526 ЦК України і статтею 193 ГК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 2 статті 218 ГК України суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів, доказів відмови у фінансуванні на оплату виконаних робіт відповідач суду також не надав.

Відповідно до статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Крім того, між сторонами виникли господарські відносини, а приписи Господарського кодексу України не передбачають привілейованого становища суб`єктів господарювання, які фінансуються за рахунок бюджету, щодо відповідальності за порушення зобов`язань.

З огляду на викладене, колегією суддів відхиляються заперечення відповідача про неможливість здійснення оплати виконаних робіт через відсутність бюджетного фінансування, оскільки на підставі частини 2 статті 617 ЦК України, частини 2 статті 218 ГК України відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання.

Європейським судом з прав людини в рішенні від 18.10.2005 у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" та в рішенні від 30.11.2004 у справі "Бакалов проти України" зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Тобто, з наведеного випливає, що відсутність надходжень бюджетних коштів не нівелює обов`язку з оплати за відповідним правочином.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 923/1292/16, від 23.03.2018 у справі №904/6252/17, від 28.01.2019 у справі №917/611/18.

Згідно з пунктом 4.7. розділу IV Правил оплата електричної енергії здійснюється споживачем виходячи з умов відповідного договору про постачання електричної енергії і може, зокрема, бути у формі:

1) планових платежів з наступним перерахунком (остаточним розрахунком), що проводиться за фактично відпущену електричну енергію згідно з даними комерційного обліку;

2) попередньої оплати з остаточним розрахунком, що проводиться за фактично відпущену електричну енергію згідно з даними комерційного обліку;

3) оплати за фактично відпущену електричну енергію відповідно до даних комерційного обліку.

Зі змісту вказаних норм вбачається, що, незважаючи на обрану форму оплати за електроенергію, розрахунок відбувається за фактично відпущену електричну енергію.

Це законодавче положення також відображене в пункті 5.5. договору, який визначає механізм визначення ціни за фактично спожиту електричну енергію.

Щодо заперечень апелянта про неможливість зміни електропостачальника та неповідомлення позивачем про неможливість постачання електричної енергії.

Згідно з приписами пункту 3.2.15. Глави 3.2 Розділу III у разі закінчення строку дії договору про постачання електричної енергії або дострокового його розірвання (за ініціативою електропостачальника) електропостачальник не пізніше ніж за 20 календарних днів до передбачуваного дня припинення дії договору та постачання електричної енергії повинен повідомити про це споживача, відповідного (відповідних) оператора (операторів) системи та постачальника "останньої надії", на території діяльності якого розташовані електроустановки такого споживача, із зазначенням дати припинення постачання електричної енергії споживачу.

Споживач після отримання повідомлення електропостачальника має право ініціювати зміну електропостачальника у порядку, встановленому в розділі VI цих Правил.

У разі недотримання електропостачальником терміну повідомлення відповідного (відповідних) оператора (операторів) системи та постачальника "останньої надії", на території діяльності якого розташовані електроустановки такого споживача, про припинення постачання електричної енергії споживачу обсяги спожитої електричної енергії до дати припинення з урахуванням встановленого 20-денного строку враховуються адміністратором комерційного обліку за цим електропостачальником, крім випадку, визначеного цими Правилами.

У разі відсутності заперечень усіх учасників роздрібного ринку, задіяних у процесі постачання електричної енергії цьому споживачу, щодо ранішої дати зміни постачальника та показів засобу (засобів) обліку на цю дату дія договору про постачання електричної енергії та внесення змін до реєстру точок комерційного обліку здійснюється в узгоджену сторонами дату зі зменшенням зазначеного вище строку.

Згідно з розділом 10 договору зміна споживачем електропостачальника здійснюється відповідно до вимог чинного законодавства, після укладення договору постачання електричної енергії з іншим електропостачальником відповідно до вимог Закону України "Про публічні закупівлі". Постачальник вважається повідомленим споживачем про намір змінити постачальника з моменту розміщення на сайті http:prozorro.gov/ua/ повідомлення про намір укласти договір з іншим електропостачальником. У випадку зміни електропостачальника, поточний постачальник зобов`язаний забезпечити постачання електричної енергії споживачу до кінця відповідного розрахункового періоду (календарного місяця).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (стаття 651 ЦК України).

Колегія суддів звертає увагу апелянта на положення пункту 13.1. договору, яким встановлено строк дії договору включно до 31.12.2021, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань в частині розрахунків, що залишилися не виконаними - до їх повного виконання.

Зі змісту договору не вбачається можливість його пролонгації, тобто за взаємною згодою сторін був визначений присічний строк надання позивачем послуг, відтак, підписуючи вказаний договір, відповідач вже був повідомлений (обізнаний) про дату припинення договору та надання послуг.

Також, колегією суддів встановлено, що в матеріалах даної справи відсутні будь-які докази звернення апелянта до позивача щодо припинення постачання електроенергії та відсутні докази вчинення будь-яких дій, спрямованих на зміну поточного постачальника електричної енергії (позивача).

Отже, поставляючи відповідачу електроенергію у період з 07.12.2021 по 31.12.2021, позивач належним чином виконував умови договору, а посилання апелянта на порушення позивачем пункту 3.2.15 глави 3.2. розділу ІІІ Правил є безпідставними.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

При цьому, саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність споживання (прийняття) відповідачем 36681 кВт/год електричної енергії на суму 162146,11 грн у період з 07.12.2021 по 31.12.2021 та зобов`язання останнього сплатити вказану суму заборгованості.

Доводи апелянта щодо неправильного застосування місцевим господарським судом норм матеріального права та неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, а наявні в матеріалах справи докази свідчать про обґрунтованість викладених в оскаржуваному рішенні висновків суду.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції, інші доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2023 у справі №910/11005/22 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Управління має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст.ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Головного управління регіональної статистики на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2023 у справі №910/11005/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2023 у справі №910/11005/22 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/11005/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду відповідно до статей 286-291 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова