ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" липня 2023 р. Справа№ 910/9742/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Барсук М.А.

суддів: Руденко М.А.

Кропивної Л.В.

при секретарі: Овчинніковій Я.Д.;

за участю представників сторін:

від прокурора: Дергунов Д.С.;

від позивача: Штокман А.І.;

від відповідача: Юзефович А.О.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Київської міської прокуратури

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2023 року (повний текст складено 10.04.2023)

у справі №910/9742/21 (суддя Чинчин О.В.)

за позовом Першого заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства агарної політики та продовольства України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКИЙ ВОЛОСЬКИЙ ГОРІХ"

про стягнення 28 687 869,00 грн.,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та хід розгляду справи

Перший заступник керівника Київської міської прокуратури звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Міністерства агарної політики та продовольства України (надалі також - «Позивач») до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ ВОЛОСЬКИЙ ГОРІХ» (надалі також - «Відповідач») про стягнення 28 687 869,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що обставини внесення спірних саджанців до статутного капіталу Товариства, свідчать про відсутність понесення відповідачем витрат на їх придбання та, відповідно, про відсутність законних підстав для отримання ним компенсації за бюджетною програмою КПКВК 2801350 "Державна підтримка розвитку хмелярства, закладення молодих садів, виноградників та ягідників і нагляд за ними" на 2018 рік.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.10.2021 у справі №910/9742/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 02.08.2022, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 17.11.2022 року постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.08.2022 та рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2021 у справі № 910/9742/21 скасовано, а справу № 910/9742/21 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.04.2023 року в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції зазначив, що поняття «Витрати», визначені п. п. 5, 6 до НП(С)0 16 «Витрати», при визначенні видатків, які підлягають компенсації за п.5 постанови Кабінету Міністрів України від 15.07.2005 N 587, не застосовуються у даному випадку.

Суд першої інстанції вказав, що у даному випадку відбулось збільшення необоротних активів (розділ І Балансу) на відповідну суму, а саме у грошовому вираженні було збільшено розмір статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ ВОЛОСЬКИЙ ГОРІХ» на суму 39 984 148 грн. внаслідок внесення АТ УВ Холдинг АГ майнового вкладу за актом приймання - передачі майна від 29.03.2018 року.

За висновками суду першої інстанції, надані відповідачем докази свідчать про відображення ним у фінансовій звітності операції з придбання (отримання) саджанців грецького горіху у якості майнового вкладу до Статутного капіталу, що в розумінні Податкового кодексу України є витратами відповідача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Київська міська прокуратура звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2023 року у справі №910/9742/21 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не надано мотивовану оцінку аргументам прокурора щодо відсутності у відповідача витрат на придбання садивного матеріалу. Прокурор зазначає, що суд першої інстанції, вказуючи про незастосування п.п. 5,6 П(С)БО № 16 «Витрати» до спірних правовідносин, не взяв до уваги аналогічне визначення витрат у Законі України «Про бухгалтерський облік та фінансову звідність в Україні», якому кореспондують положення П(С)БО «Загальні вимоги до фінансової звітності».

Прокурор зазначає, що у відповідача відсутні витрати, які підлягають компенсації за рахунок бюджетних коштів, оскільки внесення засновником саджанців горіху до статутного капіталу Товариства як майнового внеску є прямою фінансовою інвестицією, тоді як самим товариством не здійснювались витрати, спрямовані на збільшення статутного капіталу, яке було здійснено безпосередньо його єдиним учасником.

За твердженням апелянта, Верховний Суд, повертаючи справу на новий розгляд, зазначив, що звернення з вимогою про визнання незаконним наказу Мінагрополітики № 500 від 19.10.2018 є зайвим, однак суд першої інстанції послався на чинність такого наказу та наявність правової підстави у відповідача для збереження спірних коштів. Стосовно акту ревізії Держаудитслужби прокурор зазначив, що суд першої інстанції зробив суперечливі висновки щодо надання оцінки акту ревізії. Апелянт також наголосив, що суд першої інстанції не спростував доводи щодо наявності зобов`язання відповідача № 36 від 11.06.2018 на повернення коштів, які передбачені п. 7 Порядку.

Прокурор стверджує, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, надав перевагу висновку експерта від 12.07.2021. Крім того, прокурор в апеляційній скарзі просить долучити до матеріалів справи висновок судового експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 11.03.2021 № СЕ-19/111-21/652-ЕК як доказ, який не міг бути поданий до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від органів прокуратури.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №910/9742/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Барсук М.А. - головуюча суддя; судді - Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.

Ухвалою суду від 22.05.2023 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 20.06.2023.

У судовому засіданні 20.06.2023 оголошено перерву до 04.07.2023.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду призначено повторний автоматизований розподіл судової справи, у зв`язку з перебуванням судді Пономаренко Є.Ю. у відпустці.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду справи №910/7407/22 сформовано колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя - Барсук М.А., судді Руденко М.А., Кропивна Л.В.

Ухвалою суду від 04.07.2023 прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2023 року у справі №910/9742/21.

Позиції учасників справи

08.06.2023 через відділ документального забезпечення суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Заявлені клопотання та результати їх розгляду

04.07.2023 через відділ документального забезпечення суду від відповідача надійшло клопотання, в якому заявник просить викликати до Північного апеляційного господарського суду судового експерта Горобей Н.М. для надання пояснень щодо експертного висновку від 11.03.2021 № СЕ-19/111-21/652-ЕК.

В обґрунтування поданого клопотання відповідач зазначив, що оскільки відповідач не матиме процесуальної можливості реалізувати власні права щодо поставлення питань та отримання відповідей експерта стосовно висновку від 11.03.2021 № СЕ-19/111-21/652-ЕК, якщо цей документ буде прийнятий в якості доказу, а тому заявник вважає за доцільне викликати судового експерта Горобей Н.М. для надання пояснень.

Колегія суддів, у судовому засіданні 04.07.2023, дійшла до висновку про відмову у задоволенні поданого клопотання з підстав, викладених в мотивувальній частині постанови.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Спільним наказом Міністерства агарної політики та продовольства України та Міністерства фінансів України від 3 квітня 2018 року № 182/401 затверджено паспорт бюджетної програми КПКВК 2801350 "Державна підтримка розвитку хмелярства, закладення молодих садів, виноградників та ягідників і нагляд за ними" на 2018 рік.

Наказом Міністерства агарної політики та продовольства України від 12 березня 2018 року № 131 визначено, що фінансування за вищевказаною бюджетною програмою КПКВК 2801350 "Державна підтримка розвитку хмелярства, закладення молодих садів, виноградників та ягідників і нагляд за ними" у 2018 році здійснюється за напрямом: придбання садивного матеріалу плодово-ягідних культур, винограду та хмелю.

Згідно з протоколом засідання комісії Міністерства агарної політики та продовольства України з питань державної підтримки розвитку виноградарства, садівництва і хмелярства від 01 червня 2018 року № 3 Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ ВОЛОСЬКИЙ ГОРІХ» на підставі поданої ним заяви було включено до переліку претендентів на державну підтримку за цією бюджетною програмою.

Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ ВОЛОСЬКИЙ ГОРІХ» було надано заяву про компенсацію витрат на придбання садивного матеріалу, виконання робіт і придбання необхідних матеріалів від 11 червня 2018 року № 35 та відповідний пакет документів до Могилів-Подільської районної державної адміністрації.

Також при поданні документів на розгляд комісії Міністерства, Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ ВОЛОСЬКИЙ ГОРІХ» було надано зобов`язання щодо повернення бюджетних коштів від 11 червня 2018 року вих. № 36.

На підтвердження понесення витрат щодо саджанців горіха, Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ ВОЛОСЬКИЙ ГОРІХ» надало наступні документи:

- копію протоколу загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ ВОЛОСЬКИЙ ГОРІХ» від 29 березня 2018 року № 15 про збільшення розміру статутного капіталу на суму 39 984 148 грн шляхом внесення майнового внеску, а саме - саджанців грецького горіха сорту "Чандлер" у кількості 134 600 шт. на суму 39 984 148 грн.;

- копію акту оцінки вартості та приймання-передачі майна від 29 березня 2018 року, що вноситься до статутного (складеного) капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ ВОЛОСЬКИЙ ГОРІХ», відповідно до якого акціонерне товариство УВ ХОЛДИНГ АГ оцінило свій грошовий майновий вклад до статутного (складеного) капіталу Товариства та передало на його баланс саджанці грецького горіха в упаковці сорту "Чандлер" в кількості 134 600 шт. на суму 39 984 148 грн.

Відповідно до протоколу №01 від 12 червня 2018 року засідання комісії Могилів-Подільської державної адміністрації Вінницької області, остання розглянула заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ ВОЛОСЬКИЙ ГОРІХ» та прийняла до розгляду подані ним документи та матеріали.

Згідно з протоколом засідання комісії Могилів-Подільської державної адміністрації Вінницької області № 2 від 15 червня 2018 року, комісія дійшла висновку про невідповідність заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ ВОЛОСЬКИЙ ГОРІХ» про компенсацію та поданих документів вимогами наказу Міністерства від 20 березня 2018 року № 151, про що зазначено в додатку до протоколу.

Зі змісту вказаного додатку встановлено, що внесення саджанців у рахунок майнового вкладу до статутного (складеного) капіталу товариства в обмін на емітовані ним корпоративні права вважається прямою фінансовою інвестицією. З урахуванням того, що кінцевим бенефіціарним власником Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ ВОЛОСЬКИЙ ГОРІХ» є АТ УВ ХОЛДИНГ АГ, яке надало саджанці грецького горіха в рахунок внеску до статутного (складеного) капіталу в обмін на корпоративні права Товариства, і відсутні інші первинні документи, що свідчили б про придбання саджанців волоського горіха (накладні, акти, документи про оплату вартості саджанців, а в разі наявності заборгованості за матеріали, роботи, послуги при їх придбанні на момент подання документів для компенсації - копія платіжного доручення після отримання компенсаційних коштів), а тому факт понесення Товариством витрат на придбання саджанців, які б підпадали під чітко визначені Порядком № 587 вимоги, - не доведений.

У зв`язку з наведеними обставинами, районна комісія зазначила в додатку до протоколу від 15 червня 2018 року № 2 про відсутність у Товариства документів на підтвердження здійснених витрат на придбання саджанців грецького горіха сорту "Чандлер", у кількості 134 600 шт. на суму 39 984 148 грн.

Крім того, районною комісією було складено висновок за результатами проведення виїзної перевірки станом на 19 червня 2018 року щодо Товариства, в якому містяться аналогічні викладеним у додатку до протоколу від 15 червня 2018 року № 2 зауваження щодо ненадання цим товариством документів, які підтверджують факт понесення витрат на придбання саджанців горіха сорту "Чандлер".

Як зазначив прокурор, районною комісією було направлено до Міністерства документи Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ ВОЛОСЬКИЙ ГОРІХ», зокрема і зведені відомості про фактичні витрати та попередні обсяги компенсації, висновок за результатами проведення виїзної перевірки та акт про фактичний обсяг виконаних робіт та витрат по Товариству, про що складено відповідний протокол від 20 червня 2018 року № 3.

Відповідно до протоколу засідання комісії Міністерства агарної політики та продовольства України № 6 від 12 липня 2018 року, останнім було отримано та розглянуто пакет документів від комісії Могилів-Подільської державної адміністрації Вінницької області щодо надання компенсації Товариству з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ ВОЛОСЬКИЙ ГОРІХ».

Згідно з протоколом засідання комісії Міністерства агарної політики та продовольства України № 8 від 28 серпня 2018 року, за результатом розгляду отриманих матеріалів, комісією Міністерства було прийнято рішення про схвалення розподілу коштів за бюджетною програмою 2801350 "Державна підтримка розвитку хмелярства, закладення молодих садів, виноградників та ягідників і нагляд за ними" для компенсації відповідачу витрат на садивний матеріал у сумі 27 852 300,00 грн.

Наказом Міністерства агарної політики та продовольства України від 19 жовтня 2018 року №500 "Про розподіл коштів за бюджетною програмою 2801350 "Державна підтримка розвитку хмелярства, закладення молодих садів, виноградників та ягідників і нагляд за ними" затверджено розподіл коштів для компенсації Товариству з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ ВОЛОСЬКИЙ ГОРІХ» витрат на придбання садивного матеріалу плодово-ягідних культур, винограду та хмелю; кошти в сумі 27 852 300,00 грн., скеровано Департаменту агропромислового розвитку, екології та природних ресурсів Вінницької облдержадміністрації для виплати відповідачу.

Згідно з випискою з поточного рахунку Відповідача, відкритого в АТ "Креді Агріколь Банк", вказані грошові кошти були виплачені Товариству з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ ВОЛОСЬКИЙ ГОРІХ» 19 листопада 2018 року - в сумі 24 772 300 грн, 22 грудня 2018 року - в сумі 3 080 000 грн.

За результатом проведеної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Міністерства за період з 1 липня 2017 року по 31 грудня 2019 року Державною аудиторською службою України складено Акт від 30 листопада 2020 року № 07-21/4, згідно з яким встановлено, що службовими особами Міністерства агарної політики та продовольства України в порушення пункту 5 Порядку № 587 незаконно надано Товариству з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ ВОЛОСЬКИЙ ГОРІХ» компенсацію вартості саджанців, як внеску в статутний капітал, у сумі 27 852 300,00 грн, без понесення Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ ВОЛОСЬКИЙ ГОРІХ» витрат. Як наслідок було нанесено матеріальну шкоду (збитки) Державному бюджету України на зазначену суму. Також, на засіданні комісії Міністерства 28 серпня 2018 року були присутні менше двох третин її членів, що свідчить про неправомочність такого засідання.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги прокурор зазначає, що грошові кошти у розмірі 27 852 300 грн. 00 коп. були безпідставно отримані Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ ВОЛОСЬКИЙ ГОРІХ», оскільки обставини внесення спірних саджанців до статутного капіталу Відповідача свідчать про відсутність понесення Відповідачем витрат на їх придбання та, відповідно, про відсутність законних підстав для отримання ним компенсації за бюджетною програмою КПКВК 2801350 "Державна підтримка розвитку хмелярства, закладення молодих садів, виноградників та ягідників і нагляд за ними" на 2018 рік.

За таких підстав, просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ ВОЛОСЬКИЙ ГОРІХ» на користь Міністерства агарної політики та продовольства України безпідставно отримані кошти в сумі 27 852 000 грн. 00 коп. на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України. Крім того, в результаті неналежного виконання Відповідачем його зобов`язань, прокурор просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ ВОЛОСЬКИЙ ГОРІХ» на користь Міністерства агарної політики та продовольства України 3% річних у розмірі 835 569 грн. 00 коп.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Закон України "Про прокуратуру" визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Так, відповідно до частин 3-5 статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Виходячи з аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.

Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 з`ясовуючи поняття "інтереси держави" визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (ч. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17 та від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18.

Разом з тим, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (ч. ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України, ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру").

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Колегія суддів звертає увагу, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі №924/1237/17).

Отже, з урахуванням вище викладеного, у розумінні положень ст.ст. 73, 76, 77 ГПК України прокурор, звертаючись з позовом у справі, повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду, довести належними та допустимими доказами обставини здійснення ним повідомлення на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, а також надати докази того, що суб`єкт владних повноважень не здійснює або здійснює неналежним чином захист інтересів держави.

В обґрунтування підстав представництва прокурора в суді, прокурор, посилаючись на ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", зазначає, що враховуючи наявність очевидних порушень при виділенні Мінагрополітики компенсації за рахунок бюджетних коштів за відсутності витрат Товариства на придбання садивного матеріалу, подальше невжиття заходів реагування щодо повернення незаконно виділених бюджетних коштів призведе до безпідставного та неефективного витрачання значної суми коштів з державного бюджету, які могли бути виділені суб`єктам господарювання, що потребують державної підтримки на розвиток садівництва, а також спрямовані на розвиток інших цільових бюджетних програм, чим порушуються економічні інтереси держави.

Колегія суддів звертає увагу на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, у якій наведено такі правові висновки:

"Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим".

Як вбачається з матеріалів справи, листом №15/2-324вих21 від 27.04.2021 року перший заступник керівника Київської міської прокуратури звернувся до Міністерства аграрної політики та продовольства України та Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України у порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру" щодо законності надання Товариству з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ ВОЛОСЬКИЙ ГОРІХ» компенсації в розмірі 27 852 300,00 грн та вжиття заходів щодо захисту державних інтересів.

Міністерство аграрної політики та продовольства України листом від 19 травня 2021 року № 32619-21 повідомило прокуратуру про неможливість подання своєї позиції з даного питання до формування апарату Міністерства.

Листом №15/2-460вих21 від 02.06.2021 року перший заступник керівника Київської міської прокуратури повідомив Позивача про намір звернутися до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ ВОЛОСЬКИЙ ГОРІХ» про стягнення 27 852 300,00 грн.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що при зверненні до суду з вказаним позовом Першим заступником керівника Київської міської прокуратури було дотримано вимоги статті 23 Закону України "Про прокуратуру", у зв`язку з невжиттям компетентним органом жодних заходів, спрямованих на захист інтересів держави у спірних відносинах протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо про порушення інтересів держави.

Стосовно суті заявлених позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 10 Бюджетного кодексу України видатки та кредитування бюджету класифікуються за, зокрема, бюджетними програмами.

Згідно із ст. 20 Бюджетного кодексу України бюджетні програми визначаються головними розпорядниками бюджетних коштів з урахуванням положень частини другої статті 21 і пункту 2 частини п`ятої статті 22 цього Кодексу. Відповідальний виконавець бюджетних програм визначається головним розпорядником бюджетних коштів за погодженням з Міністерством фінансів України (місцевим фінансовим органом). Відповідальним виконавцем бюджетних програм може бути головний розпорядник бюджетних коштів за бюджетними програмами, виконання яких забезпечується його апаратом, та/або розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, який виконує бюджетні програми у системі головного розпорядника.

За бюджетними програмами, здійснення заходів за якими потребує нормативно-правового визначення механізму використання бюджетних коштів, головні розпорядники коштів державного бюджету розробляють проекти порядків використання коштів державного бюджету та забезпечують їх затвердження у терміни, визначені Кабінетом Міністрів України. За рішенням Кабінету Міністрів України порядки використання коштів державного бюджету затверджуються Кабінетом Міністрів України або головним розпорядником коштів державного бюджету за погодженням з Міністерством фінансів України. Про затвердження таких порядків інформується Комітет Верховної Ради України з питань бюджету.

Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для розвитку виноградарства, садівництва та хмелярства затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15 липня 2005 року № 587 (далі - Порядок № 587). Вказаним Порядком визначено механізм використання коштів, передбачених у державному бюджеті за програмою "Державна підтримка розвитку хмелярства, закладення молодих садів, виноградників та ягідників і нагляд за ними" (далі - бюджетні кошти).

Згідно з пунктом 5 Порядку №587 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) бюджетні кошти надаються суб`єктам господарювання, які займаються виноградарством, садівництвом і хмелярством (далі - суб`єкти господарювання), незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності для компенсації здійснених у поточному бюджетному році витрат (без урахування сум податку на додану вартість), зокрема, за такими напрямами:

- проведення робіт із закладення насаджень, догляду за ними до вступу у плодоношення (проектні роботи, підготовка ґрунту та посадка, догляд за насадженнями, спорудження шпалери, встановлення систем краплинного зрошення) та придбання матеріалів, необхідних для проведення таких робіт, - у межах затверджених Мінагрополітики нормативів витрат на 1 гектар, що визначаються з урахуванням зони закладення насаджень, схеми посадок та інших технологічних особливостей, а також витрат з виконання відповідних робіт;

- придбання садивного матеріалу плодово-ягідних культур, винограду та хмелю (до 80 відсотків здійснених у поточному та попередньому бюджетних роках витрат без урахування сум податку на додану вартість), але не більше встановлених Мінагрополітики нормативів за умови закладення насаджень у поточному році.

Витрати, які підлягають компенсації, визначаються згідно з відповідним положенням (стандартом) бухгалтерського обліку.

Залежно від обсягів бюджетних коштів на відповідний бюджетний рік та пріоритетності окремих напрямів державної підтримки Мінагрополітики визначає напрями, за якими буде надаватися державна підтримка у такому бюджетному році.

Для розгляду заяв про компенсацію та документів, поданих суб`єктами господарювання, вирішення інших питань щодо виплати компенсації за рахунок бюджетних коштів Мінагрополітики утворює комісію в установленому ним порядку. Комісії із зазначених питань утворюють також Міністерство аграрної політики та продовольства Автономної Республіки Крим, обласні, районні, Севастопольська міська держадміністрації, до їх складу обов`язково входять представники відповідно Міністерства аграрної політики та продовольства Автономної Республіки Крим, структурних підрозділів з питань агропромислового розвитку обласних, структурних підрозділів з питань агропромислового розвитку районних та управління промисловості, розвитку інфраструктури та агропромислового комплексу Севастопольської міської держадміністрацій, відповідних фінансових органів, органів Держаудитслужби і представників відповідних громадських організацій з правом дорадчого голосу (абзац 1 пункту 6 Порядку № 587).

Пунктом 6-1 Порядку № 587 встановлено, що суб`єкт господарювання, який претендує на отримання компенсації за напрямом, визначеним підпунктами 1 і 2 пункту 5 цього порядку, подає до Мінагрополітики в електронному чи паперовому вигляді заяву за встановленою Мінагрополітики формою, на підставі якої комісія Мінагрополітики приймає рішення щодо включення суб`єкта господарювання до переліку претендентів на державну підтримку (далі - перелік претендентів), який розміщується протягом 10 робочих днів на офіційному веб-сайті Мінагрополітики.

Підставами для відмови у включенні суб`єкта господарювання до переліку претендентів є: невідповідність статусу суб`єкта господарювання вимогам абзацу 1 пункту 5 порядку; невідповідність сортового складу насаджень вимогам законодавства.

Прокурор в обґрунтування позову зазачав, що обставини внесення спірних саджанців до статутного капіталу Товариства свідчать про відсутність понесення відповідачем витрат на їх придбання та, відповідно, про відсутність законних підстав для отримання ним компенсації за бюджетною програмою КПКВК 2801350 "Державна підтримка розвитку хмелярства, закладення молодих садів, виноградників та ягідників і нагляд за ними" на 2018 рік.

Відповідно до пункту 7 Порядку № 587, для надання компенсації витрат за напрямами, визначеними підпунктами 1 і 2 пункту 5 цього Порядку, районні комісії (у разі їх відсутності - комісія, утворена Міністерством аграрної політики та продовольства Автономної Республіки Крим або обласні комісії) і комісія, утворена Севастопольською міською держадміністрацією, приймають від суб`єктів господарювання, включених до переліку претендентів, серед іншого, зобов`язання щодо повернення до державного бюджету в місячний строк бюджетних коштів у разі встановлення контролюючими органами факту їх незаконного одержання та/або нецільового використання.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, і що підтверджується наявними матеріалами справи, при поданні документів на розгляд комісії Міністерства, Товариством було надано таке зобов`язання щодо повернення бюджетних коштів від 11 червня 2018 року вих. № 36.

Зі змісту зобов`язання щодо повернення бюджетних коштів від 11 червня 2018 року вих. № 36 вбачається, що Товариство зобов`язалося повернути до державного бюджету в місячний строк бюджетні кошти, у разі встановлення контролюючими органами факту їх незаконного одержання та/або нецільового використання.

За доводами прокурора, оскільки Державною аудиторською службою України встановлено незаконність отримання Товариством спірних коштів, що відображено в акті вказаного органу від 30 листопада 2020 року № 07-21/4, у відповідача виникло зобов`язання з повернення до державного бюджету отриманих коштів у загальному розмірі 27 852 300 грн.

Так, за результатом проведеної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Міністерства за період з 1 липня 2017 року по 31 грудня 2019 року Державною аудиторською службою України складено акт від 30 листопада 2020 року № 07-21/4.

За висновками Державної аудиторської служби України, викладеними в цьому звіті, службовими особами Міністерства в порушення пункту 5 Порядку № 587 незаконно надано Товариству компенсацію вартості саджанців, як внеску в статутний капітал, у сумі 27 852 300,00 грн, без понесення Товариством витрат. Як наслідок було нанесено матеріальну шкоду (збитки) Державному бюджету України на зазначену суму. Крім того, на засіданні комісії Міністерства 28 серпня 2018 року були присутні менше двох третин її членів, що свідчить про неправомочність такого засідання.

Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні регламентовано Законом України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні".

Пунктами 12, 13 частини 1 статті 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" визначено, що органу державного фінансового контролю надається право проводити на підприємствах, в установах та організаціях зустрічні звірки з метою документального та фактичного підтвердження виду, обсягу і якості операцій та розрахунків для з`ясування їх реальності та повноти відображення в обліку підприємства, установи та організації, що контролюється. При виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розміру встановленому законодавством порядку.

Окрім того, органу державного фінансового контролю надається право порушувати перед керівниками відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій питання про притягнення до відповідальності осіб, винних у допущених порушеннях (п. 15 ч. 1 ст. 10 вказаного Закону).

З огляду на норми Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні", суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що акт ревізії Державної аудиторської служби України - є документом, складеним з приводу наявності або відсутності відповідних порушень, та містить лише думку органу, який його склав, а викладені в ньому висновки є такими, що можуть бути спростовані в загальному порядку за допомогою визначених законом засобів доказування.

Тобто, сам лише Акт ревізії не є підставою для стягнення з відповідача визначених у вказаному акті сум, однак є носієм доказової інформації при виявлені контролюючим органом порушення вимог законодавства суб`єктами господарювання.

В той же час, акт ревізії не позбавляє Відповідача права спростовувати викладені в Акті ревізії висновки шляхом подання відповідних доказів.

Схожа правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, в постановах від 16 жовтня 2018 року в справі № 910/23357/17 та від 18 лютого 2020 року в справі № 910/7984/16.

Тобто, відповідний акт ревізії повинен досліджуватись судами разом з іншими доказами на підставі ст. 74, 76 ГПК України.

Так, аналіз положень Порядку від 15.07.2005 № 587, на підставі якого були виділені спірні кошти, свідчить, що компенсацією є покриття витрат, яких зазнав суб`єкт господарювання, пов`язаних із придбанням садивного матеріалу плодово-ягідних культур, винограду та хмелю. Відтак, правовою підставою для отримання компенсації за напрямом придбання садивного матеріалу плодово-ягідних культур, винограду та хмелю, яка прямо визначена законом, є здійснені у поточному бюджетному році витрати суб`єкта господарювання.

Постановою Верховного Суду від 17.11.2022 року постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.08.2022 та рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2021 у справі №910/9742/21 скасовано, а справу № 910/9742/21 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

У вказаній постанові суду касаційної інстанції зазначено, що Прокурор у справі наполягав на тому, що отримання компенсації за напрямом придбання садивного матеріалу плодово-ягідних культур, винограду та хмелю можливе лише за підтвердження наявності у Відповідача витрат саме на придбання садивного матеріалу плодово-ягідних культур, винограду та хмелю в розумінні положень п.п. 5, 6 Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 "Витрати" (далі - НП(С)БО 16 "Витрати"). Цей аргумент наводився прокурором як у позові, так і під час розгляду судами попередніх інстанцій, так і в касаційній скарзі . Проте цей довід не був відображений та проаналізований судами першої та апеляційної інстанцій. Під час нового розгляду справи суду першої інстанції слід взяти до уваги наведене, повно й об`єктивно дослідити всі обставини справи в їх сукупності, надати оцінку доводам і запереченням усіх учасників справи та вирішити спір відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 316 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (тут і далі в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні.

Відповідно до ст. 1 цього Закону бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень.

Господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Фінансова звітність - звітність, що містить інформацію про фінансовий стан та результати діяльності підприємства.

Витрати - зменшення економічних вигод у вигляді зменшення активів або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками.

Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 №73 затверджено Національне положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності» (далі - Національне положення (стандарт), в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Цим Національним положенням (стандартом) визначаються мета, склад і принципи складання фінансової звітності та вимоги до визнання і розкриття її елементів.

Відповідно до п. 3 Національного положення (стандарту) національне положення (стандарт) бухгалтерського обліку - нормативно-правовий акт, яким визначаються принципи та методи ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності підприємствами (крім підприємств, які відповідно до законодавства складають фінансову звітність за міжнародними стандартами фінансової звітності та національними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку в державному секторі), розроблений на основі міжнародних стандартів фінансової звітності і законодавства Європейського Союзу у сфері бухгалтерського обліку та затверджений центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері бухгалтерського обліку;бухгалтерська звітність - звітність, що складається на підставі даних бухгалтерського обліку для задоволення потреб певних користувачів.

Витрати - зменшення економічних вигод у вигляді зменшення активів або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками).

Доходи - збільшення економічних вигод у вигляді збільшення активів або зменшення зобов`язань, яке призводить до зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків власників).

Наказом Міністерства фінансів України №318 від 31.12.1999 затверджено Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 "Витрати" (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин сторін), яке визначає методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про витрати підприємства та її розкриття в фінансовій звітності.

Згідно з п.2 Положення норми його норми застосовуються підприємствами, організаціями та іншими юридичними особами (далі - підприємства) незалежно від форм власності (крім банків, бюджетних установ та підприємств, які відповідно до законодавства складають фінансову звітність за міжнародними стандартами фінансової звітності).

У п.п.5, 6 НП(С)БО 16 "Витрати" зазначено, що витрати відображаються в бухгалтерському обліку одночасно зі зменшенням активів або збільшенням зобов`язань. Витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.

Отже, законодавцем визначено ознаки витрат, зокрема, зменшення економічних вигод, зменшення власного капіталу, зменшення активів або збільшення зобов`язань.

Таким чином, з огляду на вимоги Закону та Національного положення (стандарту), витрати мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції.

Вказане опосередковано підтверджується правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10.09.2021 у справі № 580/2772/19.

Так, в обґрунтування оскаржуваного рішення суд послався на висновок експерта №2/06-2021, складеного 12.07.2021 року судовим експертом Тихоненко Іриною Петрівною, який встановив наявність у Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ ВОЛОСЬКИЙ ГОРІХ» витрат, що визначаються згідно з відповідним положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку, на придбання саджанців горіху сорту "Чандлер" в кількості 134 600 од. на суму 39 984 148 грн внаслідок внесення АТ УВ Холдинг АГ майнового вкладу до статутного капіталу відповідача за актом приймання - передачі майна від 29.03.2018 - документально підтверджується;

- наявність у Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ ВОЛОСЬКИЙ ГОРІХ» (внаслідок внесення АТ УВ Холдинг АГ майнового вкладу до статутного капіталу відповідача за актом приймання - передачі майна від 29.03.2018) витрат на придбання саджанців горіха сорту "Чандлер" в кількості 134 600 од. на суму 39 984 148 грн, що визначаються згідно з відповідними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку та підлягають компенсації згідно з Порядком використання коштів, передбачених у державному бюджеті для розвитку виноградарства, садівництва і хмелярства, затвердженим Постановою КМУ від 15.07.2005 № 587 (в редакції, що діяла з 27.02.2018) - документально підтверджується;

- факт одержання Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ ВОЛОСЬКИЙ ГОРІХ» бюджетних коштів, отриманих як компенсація витрат на придбання садивного матеріалу саджанців горіха сорту "Чандлер" 19.11.2018 та 22.12.2018 в загальному розмірі 27 852 300 грн. з дотриманням умов, визначених з Порядком використання коштів, передбачених у державному бюджеті для розвитку виноградарства, садівництва і хмелярства, затвердженим Постановою КМУ від 15.07.2005 № 587 (в редакції, що діяла з 27.02.2018) - документально підтверджується;

- цільове використання Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ ВОЛОСЬКИЙ ГОРІХ» бюджетних коштів, отриманих як компенсація витрат на придбання садивного матеріалу (саджанців горіха сорту "Чандлер") в загальному розмірі 27 852 300 грн., та відображення їх у бухгалтерському обліку та фінансовій звітності Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ ВОЛОСЬКИЙ ГОРІХ» - документально підтверджується;

- завдання збитків (шкоди) державному бюджету в розмірі 27 852 300,00 грн. за господарською операцією з отримання Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ ВОЛОСЬКИЙ ГОРІХ» у листопаді-грудні 2018 року бюджетної компенсації здійснених витрат на придбання садивного матеріалу (саджанців горіха сорту "чандлер") згідно з Порядком використання коштів, передбачених у державному бюджеті для розвитку виноградарства, садівництва і хмелярства, затвердженим Постановою КМУ від 15.07.2005 № 587 (в редакції, що діяла з 27.02.2018) - - документально не підтверджується. (т.1 а.с.198-217)

Також в обґрунтування судового рішення суд першої інстанції послався на письмові пояснення судового експерта Тихоненко Ірини Петрівни стосовно наданого висновку.

Відповідно до статті 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права (частини 1-2 статті 98 ГПК України).

Відповідно до ст. 104 ГПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Тобто, висновок експерта є рівноцінним з іншими видами доказів. Висновок експерта не є обов`язковим для суду, оскільки жоден доказ не має заздалегідь установленої сили. Експертний висновок оцінюється судом сукупно з іншими доказами.

Метою оцінки є з`ясування можливості використання даного висновку як джерела фактів, на яких ґрунтується вирішення справи по суті, і водночас самих цих фактів як доказів. Як будь-які інші докази, висновок експерта оцінюється на предмет його допустимості, належності, достовірності та достатності для вирішення справи.

У перевірці й оцінці експертного висновку господарським судам слід з`ясовувати: чи було додержано вимоги законодавства у призначенні та проведенні судової експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта, якщо проведення судової експертизи доручено окремій особі, і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком судової експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи. Вказану правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 16.05.2018р. по справі №910/21025/16.

Так, в дослідницькій частині висновку експерт зазначив, що первісна вартість біологічних активів, визначена відповідно до вимог п. 10 П(С)БО № 7 та отриманих/придбаних суб`єктом господарювання в якості внеску до статутного фонду/капіталу, є його витратами на дату такого отримання/придбання. Також експерт зазначив, що внесок майна до статутного фонду/капіталу господарського для його засновників/учасників є продажем (реалізацією) товарів, а відповідно, його отримання - придбанням для такого господарського товариства.

Частиною 1 статті 167 ГК України (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Ст. 115 ЦК України, яка кореспондується із ст.ст. 85, 86 ГК України передбачає, що господарське товариство є власником:

1) майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу;

2) продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності;

3) одержаних доходів;

4) іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом.

Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом.

У статті 16 цього Закону України "Про господарські товариства" (який діяв на момент збільшення розміру статутного капіталу відповідачам шляхом внесення майнового внеску єдиним учасником Товариства) визначено право товариства змінювати (збільшувати або зменшувати) розмір статного (складеного) капіталу.

Колегія суддів відзначає, що однією з ознак господарського товариства, як юридичної особи, є майнова відокремленість. А саме, при створенні господарського товариства засновники наділяють його майном, закріплюючи його, як правило, на праві власності, і господарське товариство як власник має право через свої органи володіти, користуватися та розпоряджатися майном. Вказане кореспондується із ч. 1 ст. 115 Цивільного кодексу України, згідно з якою господарське товариство є власником майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу. У свою чергу, в учасників такого господарського товариства з`являються правомочності з управління корпоративними правами.

Сукупність прав осіб, які виступають засновниками та учасниками господарського товариства, охоплюється поняттям корпоративних прав, які згідно зі ст. 168 Господарського кодексу України передбачають правомочності на участь таких осіб в управлінні господарською організацією, в отриманні активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Однак, сукупність корпоративних прав осіб, які виступають засновниками та учасниками, не передбачає права власності на майно, яким наділяється господарське товариство, оскільки воно володіє, користується та розпоряджається таким майном.

Колегія суддів відзначає, що збільшення розміру статутного фонду Товариства шляхом передачі учасником майна у власність в якості вкладу до статутного (складеного) капіталу є, фактично, формуванням майнової бази Товариства. Після реєстрації товариства майно, яке передане учасниками до статутного (складеного) капіталу переходить у власність товариства, а учасник набуває право власності на частку у статутному (складеному) капіталі. Поняття частки в статутному (складеному) капіталі не потрібно розуміти в буквальному значенні, це - частка цілого, що належить товариству, а в учасника породжує комплекс корпоративних прав, зокрема, право на певну кількість голосів при вирішенні питань у найвищому органі товариства, право на певну суму дивідендів та інше.

Тобто, у контексті корпоративних правовідносин збільшення статутного фонду відповідача на суму майнового внеску - саджанців грецького горіха в упаковці, вартістю 1 514 250,00 дол. США на суму 39 984 148,30 грн. не може вважатись видатками Товариства, оскільки такий вклад є збільшенням власних активів і капіталу Товариства (статутний капітал збільшився із 93 329 896,73 грн. до 133 314 045,03 грн.) та збільшенням корпоративних прав самого учасника Товариства, який здійснив відповідний вклад, що передбачає реалізацію останнім прав на управління підприємством та отримання прибутку на майбутнє.

Відповідні зміни щодо збільшення розміру статутного капіталу Товариства були внесенні до Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 29.03.2018, як вбачається з наявного в матеріалах справи витягу.

У даному випадку відсутні доходи від здійснення господарської діяльності Товариством (оскільки збільшення розміру статутного капіталу призводить лише до збільшення вартості майнових прав учасника Товариства, що не є доходом у визначені Законодавства) та, відповідно, витрати.

Вказане узгоджується із вимогами пункту 5 П(С)БО № 15 «Дохід», так як доходом не є зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства, та ст. 165 Податкового кодексу України, яка передбачає, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються такі доходи, як сума майнового та немайнового внеску платника податку до статутного фонду юридичної особи - емітента корпоративних прав, в обмін на такі корпоративні права.

Колегією суддів також враховано вимоги П(С)БО № 13 «Фінансові інструменти», затверджені наказом Міністерства фінансів України № 559 від 30.11.2001, які передбачають, що контракт, який підтверджує право на частину в активах підприємства, що залишається після вирахування сум за всіма його зобов`язаннями, є інструментом власного капіталу. До інструментів власного капіталу належать прості акції, частки та інші види власного капіталу. (п. 9 П(С) БО № 13).

Відповідно до п. 24, 25, 28 П(С)БО № 13 інструменти власного капіталу визнаються одночасно з визнанням фінансового активу і фінансового зобов`язання або зі списанням іншого інструмента власного капіталу.

Витрати на випуск або придбання інструментів власного капіталу відображаються зменшенням додаткового вкладеного капіталу, а за його відсутності - зменшенням нерозподіленого прибутку (збільшенням непокритого збитку). До витрат на придбання або випуск інструментів власного капіталу включаються лише витрати на оплату послуг сторонніх організацій з операцій, результатом яких є збільшення або зменшення величини власного капіталу підприємства.

Прибуток (збиток) від продажу, випуску або анулювання інструментів власного капіталу емітент відображає збільшенням (зменшенням) додаткового вкладеного капіталу. Сума перевищення збитку від продажу, випуску або анулювання випущених інструментів власного капіталу над величиною додаткового вкладеного капіталу відображається зменшенням нерозподіленого прибутку (збільшенням непокритого збитку).

Тобто, із визначень, які містяться в П(С)БО № 13, можна дійти до висновку, що реалізація і використання інструментів власного капіталу, а саме збільшення розміру статутного капіталу шляхом передачі певного майна, не відноситься до витрат Товариства.

Колегія суддів зазначає, що купівля саджанців грецького горіха в упаковці, вартістю 1 514 250,00 дол. США, є витратами учасника Товариства - Акціонерного товариства УВ Холдинг АГ, оскільки саме він поніс видатки на їх придбання. В той же час, включення учасником вказаних саджанців, як вклад то статутного капіталу Товариства, не створює для відповідача наслідків у вигляді видатків, так як така форма зменшення економічних вигод залишається за учасником та не переходить до Товариства відповідно до вимог цивільного законодавства.

В результаті збільшення розміру статутного фонду на суму саджанців у Товариства не з`явилось нових зобов`язань, зокрема, перед його єдиним учасником, що вніс відповідний майновий внесок, та не зменшились активи відповідача, що вказує на відсутність витрат Товариства відповідно до законодавства.

Натомість активи Товариства збільшились без понесених затрат самого відповідача.

У даному контексті колегія суддів зазначає, що внесення акціонерним товариством УВ Холдинг АГ саджанців горіху до статутного капіталу Товариства, як майнового внеску, є прямою фінансового інвестицією іноземного засновника відповідно до п. 14.1.81 пп. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України та не є витратами Товариства.

Відображення у фінансовій звітності відповідача господарської операції з отримання в якості майнового внеску до статутного капіталу саджанців горіха, про що було зазначено в експертному висновку, не підтверджує та не перетворює таке відображення в бухгалтерських документах у витрати товариства, так як відповідний майновий внесок, що був вчинений єдиним учасником Товариства, не здійснив витрат відповідно до вимог Закону та Національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку.

Ні експертом в експертному висновку, ні судом першої інстанції не наведено прямої норми законодавства чи норм Національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку, які б передбачали, що внесення учасником товариства вкладу до статутного фонду відноситься саме до видатків такого Товариства.

А тому, з огляду на викладене вище, висновки, наведені в експертному дослідженні, а саме про наявність у Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ ВОЛОСЬКИЙ ГОРІХ» витрат в кількості 134 600 од. на суму 39 984 148 грн внаслідок внесення АТ УВ Холдинг АГ майнового вкладу до статутного капіталу відповідача за актом приймання - передачі майна від 29.03.2018 колегія суддів відхиляє.

Стосовно решти питань, колегія суддів зазначає, що експерт фактично надав правову оцінку правомірності компенсації витрат на придбання саджанців горіха відповідно до Порядку № 587.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України "Про судову експертизу", незалежно від виду судочинства судовий експерт зобов`язаний провести повне дослідження і дати обґрунтований та об`єктивний письмовий висновок.

Відповідно до пункту 4 розділу III Інструкції про особливості здійснення судово-експертної діяльності атестованими судовими експертами, що не працюють у державних спеціалізованих експертних установах від 12.12.2011 № 3505/5, судовий експерт здійснює судово-експертну діяльність тільки з тих видів судових експертиз і експертних спеціальностей, які зазначені у свідоцтві про присвоєння кваліфікації судового експерта.

Виходячи з положень пункту 2.3 розділу II Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень від 08.10.1998 № 53/5 (далі - Інструкція № 53/5), експерту забороняється вирішувати питання, які виходять за межі спеціальних знань експерта та з`ясування питань права і надавати оцінку законності проведення процедур, регламентованих нормативно-правовими актами.

Згідно з ч.2 ст.98 ГПК України предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Проте, у порушення вказаних приписів експерт зробив висновок щодо правомірності здійснення компенсації витрат відповідача на придбання саджанців горіха відповідно до Порядку № 587.

А тому, з огляду на викладене вище, колегія суддів відхиляє висновок експерта № 2/06-2021 від 12.07.2021, оскільки він як не відповідає ч. 2 ст. 98 ГПК України, так і не підтверджує понесення відповідачем витрат на придбання саджанців горіха внаслідок внесення учасником майнового вкладу до статутного капіталу Товариства.

Висновок суду першої інстанції (який ґрунтувався на поясненнях експерта), що поняття «Витрати», визначені п. п. 5, 6 до П(С)БО № 16, при визначенні витрат, які підлягають компенсації за п.5 постанови Кабінету Міністрів України від 15.07.2005 № 587, не застосовуються у даному випадку, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Дійсно, пунктом 3 П(С)БО № 16 передбачено, що даний стандарт не поширюється на витрати, пов`язані з первісним визнанням і зміною справедливої вартості біологічних активів, пов`язаних із сільськогосподарською діяльністю, та з первісним визнанням сільськогосподарської продукції.

Тобто, даний стандарт не поширюється на бухгалтерські правовідносини щодо визнання та зміни справедливої вартості біологічних активів, пов`язаних із сільськогосподарською діяльністю, та з первісним визнанням сільськогосподарської продукції.

Пунктом 7 ПСБО 30 «Біологічні активи» передбачено, що придбаний (одержаний) біологічний актив зараховується на баланс підприємства за первісною вартістю, яка визначається відповідно до Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 "Основні засоби" або Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 9 "Запаси".

Первісною вартістю біологічних активів, що одержані як внесок до статутного капіталу підприємства, визнається погоджена засновниками (учасниками) підприємства їх справедлива вартість з урахуванням витрат, безпосередньо пов`язаних з доведенням їх до стану, у якому вони придатні для використання із запланованою метою.

Пунктом 10 П(С)БО № 7 «Основні засоби» визначено, що первісною вартістю основних засобів, що внесені до статутного капіталу підприємства, визнається погоджена засновниками (учасниками) підприємства їх справедлива вартість з урахуванням витрат, передбачених пунктом 8 Національного положення (стандарту) 7.

Тобто, даними нормами П(С)БО передбачено визначення саме первісної вартості біологічного активу, а не видатку на його придбання (одержання).

У даному випадку колегією суддів враховуються п. 10 П(С)БО 30 «Біологічні активи», який передбачає, що біологічні активи відображаються на дату проміжного і річного балансу за справедливою вартістю, зменшеною на очікувані витрати на місці продажу, крім випадків, передбачених пунктом 11 Положення (стандарту) 30.

Пунктами 18 П(С)БО № 30 «Біологічні активи» визначено, що доходи (витрати) від первісного визнання біологічних активів і сільськогосподарської продукції, одержаних унаслідок сільськогосподарської діяльності протягом звітного (календарного) року, визначаються як різниця між вартістю біологічних активів і сільськогосподарської продукції, оцінених у порядку, передбаченому пунктами 9 і 12 Положення (стандарту) 30, та витратами, пов`язаними з біологічними перетвореннями. Зазначені доходи (витрати) включаються до складу інших операційних доходів (витрат).

Тобто, у розумінні П(С)БО № 30 «Біологічні активи» витратами (доходами) від первісного визнання біологічних активів є різниця між вартістю біологічних активів та витратами, пов`язаними з біологічними перетвореннями.

А тому, з огляду на вказані вище приписи П(С)БО 30 «Біологічні активи», факт внесення до статутного фонду саджанців, як біологічного активу, не може вважатись ні доходом, ні витратами Товариства у розумінні даного стандарту.

Із викладених вище підстав не приймаються в якості понесення відповідачем витрат щодо саджанців горіха копія протоколу загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ ВОЛОСЬКИЙ ГОРІХ» від 29 березня 2018 року № 15, копія акту оцінки вартості та приймання-передачі майна від 29 березня 2018 року, вантажно - митні декларації, так як відповідні докази підтверджують саме включення такого майна учасником товариства до статутного капіталу відповідача, що не є витратами Товариства у розумінні цивільного законодавства, що було встановлено вище.

Стосовно висновків експертного дослідження за результатами проведення економічного дослідження від 05.02.2019 року за № 05.02.2019-1, складеним судовим експертом Петренко Н. Б., суд першої інстанції вірно зазначив, що він не відповідає ч. 6, 7 ст. 98, ч. 5 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, оскільки у ньому не міститься відомостей про те, що експерт попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а також не зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

З цих підстав, вказаний вище висновок також не приймається судом в якості належного та допустимого доказу у справі.

Стосовно доданого прокурором до апеляційної скарги висновку № СЕ-19/111-21/652-ЕК від 11.03.2021, який був відсутній у суді першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин.

У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

За змістом ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Системний аналіз статей 80, 269 ГПК свідчить про те, що докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на позивача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою. Прийняття судом (у т.ч. апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку є можливим лише у разі наявності об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії (наприклад, якщо стороні не було відомо про існування доказів), тягар доведення яких також покладений на учасника справи.

При цьому приписи ч. 3 ст. 269 ГПК передбачають наявність критеріїв, які є обов`язковою передумовою для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів: "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи".

При поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.

Вказаний висновок щодо застосування норми ст.269 ГПК викладений у постановах Верховного Суду від 07.09.2021 у справі 912/2294/20, від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 18.06.2020 у справі №909/965/16, від 26.02.2019 у справі №913/632/17.

В обґрунтування причин неможливості подачі висновку № СЕ-19/111-21/652-ЕК від 11.03.2021 до суду першої інстанції прокурор зазначив про те, що про наявність вказаного доказу прокурору стало відомо з листа Національного антикорупційного бюро України від 21.04.2023, яким було надано дозвіл на розголошення таємниці досудового розслідування у кримінальному провадження № 0000880.

Водночас, відповідні доводи прокуратури колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки про наявність відповідного кримінального провадження прокурор був достовірно обізнаний, оскільки дане кримінальне провадження відображене у акті ревізії № 07-21/4 від 30.11.2020, на яке прокурор посилався в позові та яке долучив до матеріалів справи.

Прокурором не наведено причин, що об`єктивно не залежали від нього, та з яких він не міг отримати вказаний висновок раніше, з огляду на дату такого висновку - 11.03.2021.

Посилання прокурора на те, що об`єктивна можливість подачі відповідного доказу виникла лише після отримання листом від 21.04.2023 дозволу на розголошення відомостей досудового розслідування колегія суддів відхиляє, оскільки прокурором не доведено неможливості отримати такий дозвіл раніше, а саме протягом 2021-2022 років.

Колегія суддів зазначає, що прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження, за відсутності визначених ст. 269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже у такому випадку суд створює одному учаснику справи більш сприятливі, аніж іншому умови в розгляді конкретної справи.

Суд враховує, що одним із елементів права на суд (окрім права на доступ) є принцип процесуальної рівноправності сторін, або так званий принцип "рівної зброї" ("equality of arms"), згідно з яким кожній стороні має бути надано розумну можливість подати обґрунтування своєї позиції за умов, які б не ставили цю сторону у становище істотно невигідне по відношенню до опонента.

Цей принцип вимагає насамперед рівності сторін спору в їхніх процесуальних можливостях щодо подання доказів і пояснень у судовому провадженні (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands" від 27.10.1993 та "Ankerl v. Switzerland" від 23.10.1996).

У зв`язку з чим долучений прокурором до апеляційної скарги висновок № СЕ-19/111-21/652-ЕК від 11.03.2021 (який був відсутній у суду першої інстанції на час винесення оскаржуваного рішення) до розгляду колегією суддів не приймається як належний та допустимий доказ.

Стосовно поданого відповідачем клопотання про виклик експерта колегія суддів зазначає наступне.

Частини 3, 4, 5 ст. 98 ГПК України передбачають, що висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи.

Суд має право за заявою учасників справи або з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку.

Тобто, диспозиція норм ст. 98 ГПК України передбачає можливість виклику експерта у випадку надання висновку у межах відповідної справи.

Водночас, експертний висновок від 11.03.2021 № СЕ-19/111-21/652-ЕК був складений в межах кримінального провадження № 0000880, а не в межах справи № 910/9742/21.

Більше того, оскільки судом апеляційної інстанції не прийнято до розгляду як доказ висновок № СЕ-19/111-21/652-ЕК від 11.03.2021, колегія суддів не вбачає підстав для виклику експерта на підставі ч. 5 ст. 98 ГПК України.

З огляду на викладене вище, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що отримання відповідачем саджанців в якості майнового внеску засновника до статутного капіталу Товариства, не відповідає визначеним ознакам витрат, оскільки не пов`язане із зменшенням активів або збільшенням зобов`язань, що свідчить про відсутність підстав для компенсації вартості цих саджанців відповідачу на підставі Порядку № 587.

Так, згідно зі статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом статті 1212 ЦК України кондикційні зобов`язання виникають за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) відбулося за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншим правовим актом чи правочином (таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 28.12.2021 у справі № 911/1101/21).

Слід зауважити, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Таку правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17.

Висновок суду першої інстанції, що спірні кошти були отримані відповідачем на підставі наказу Міністерства агарної політики та продовольства України від 19 жовтня 2018 року №500 "Про розподіл коштів за бюджетною програмою 2801350 "Державна підтримка розвитку хмелярства, закладення молодих садів, виноградників та ягідників і нагляд за ними", який на час розгляду даного спору є чинним, не визнаний незаконним та не скасований у встановленому законом порядку, є помилковими, оскільки, як було зазначено у постанові Верховного Суду від 17.11.2022 у даній справі, є зайвим звернення до суду з позовною вимогою про визнання незаконним наказу Міністерства від 19.10.2018 № 500, оскільки задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення порушеного права, за захистом якого звернувся позивач.

Верховний Суд у даній справі вказав, що аналіз положень Порядку від 15.07.2005 № 587, на підставі якого були виділені спірні кошти, свідчить, що компенсацією є покриття витрат, яких зазнав суб`єкт господарювання, пов`язаних із придбанням садивного матеріалу плодово-ягідних культур, винограду та хмелю.

Відтак, правовою підставою для отримання компенсації за напрямом придбання садивного матеріалу плодово-ягідних культур, винограду та хмелю, яка прямо визначена законом, є здійснені у поточному бюджетному році витрати суб`єкта господарювання.

А тому, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено відсутність у відповідача витрат на придбання саджанців горіху, тобто відсутня правова підстава отримання відповідачем коштів у сумі 27 852 300,00 грн., а тому такі кошти набуті та збережені відповідачем без достатньої правової підстави та підлягають поверненню до бюджету на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

З цих підстав, колегія суддів дійшла до висновку про задоволення позовної вимоги про стягнення 27 852 300,00 грн. на користь позивача.

Стосовно нарахованих 3 % річних колегія суддів зазначає наступне.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і процентів річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Отже, дія статті 625 Цивільного кодексу України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України. Тому, в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки боржником порушено позадоговірне (деліктне) грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України.

Наведена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), якою Велика Палата Верховного Суду підтвердила аналогічний висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 15.04.2015 у справі № 910/2899/14 та у постанові від 01.06.2016 у справі №910/22034/15, а також у постанові Верховного Суду від 15 липня 2021 у справі № 910/6053/19.

У постанові від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (пункт 6.20).

Таким чином, у справі № 910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною другою статті 625 ЦК України.

Відтак у даному випадку, розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами встановлено законом, а саме частиною другою статті 625 ЦК України.

Можливість нарахування процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами на підставі ст. 1212 ЦК України виникає у кредитора з моменту встановлення факту користування такими коштами без відповідної правової підстави до моменту усунення відповідного порушення шляхом повернення коштів.

Актами цивільного законодавства не визначений обов`язок боржника виконати кондикційні зобов`язання тільки після пред`явлення вимоги кредитором, а тому колегія суддів відхиляє висновки суду першої інстанції про відсутність визначення строку, коли відповідне зобов`язання з повернення коштів мало бути виконано у зв`язку із невірним застосуванням приписів статті 530 ЦК України.

Положення статті 1212 ЦК України не визначають строк, в межах якого таке повернення має бути здійснене, і до настання якого, вимога про таке повернення не підлягає задоволенню. Це зумовлено природою правовідносин з набуття/збереження/знаходження майна без достатньої правової підстави та вказує на необхідність негайного повернення майна. Особливості правового регулювання кондикційних зобов`язань виключають існування строку для належного/непростроченого виконання таких зобов`язань у розумінні статті 530 ЦК України.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 25.02.2020 у справі № 922/748/19.

А тому, у відповідача виникає обов`язок щодо повернення суми коштів, які набуті без достатньої правової підстави, разом із нарахованими на них на підставі ст. 625 ЦК України 3 % річних за весь час використання таких коштів, оскільки відповідач фактично неправомірно користувався грошовими коштами з моменту їх отримання, що і було встановлено судом апеляційної інстанції у даному випадку.

Колегія суддів, перевіривши здійснений прокурором розрахунок 3 % річних, не виходячи за межі заявлених позовних вимог, встановила, що він розрахований математично вірно за 365 днів користування грошовими коштами у сумі 27 852 300,00 грн., у зв`язку з чим дійшла до висновку про його обґрунтованість та наявність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення 835 569,00 грн. 3 % річних.

В свою чергу, відповідачем не надано суду контррозрахунку заявлених до стягнення 3 % річних або заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 277 ГПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

За таких обставин, апеляційна скарга Київської міської прокуратури підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2023 року у справі № 910/9742/21 - скасуванню з прийняттям нового про задоволення позовних вимог.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2023 у справі № 910/9742/21 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2023 у справі № 910/9742/21 скасувати, ухваливши нове, яким позовні вимоги задовольнити.

3.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКИЙ ВОЛОСЬКИЙ ГОРІХ" (01014, місто Київ, вулиця Соловцова Миколи, будинок 2, офіс 38, ) на користь Міністерства агарної політики та продовольства України (01001, місто Київ, вулиця Хрещатик, будинок 24, ) 27 852 300,00 грн виділених коштів для компенсації витрат на садивний матеріал та 835 569,00 грн 3 % річних.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКИЙ ВОЛОСЬКИЙ ГОРІХ" (01014, місто Київ, вулиця Соловцова Миколи, будинок 2, офіс 38, ) на користь Київської міської прокуратури (03150, місто Київ, вулиця Предславинська, будинок 45/9, ) 430 318,03 грн судового збору за подачу позову та 645 477,05 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

5. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

6. Матеріали справи №910/9742/21 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 07.07.2023

Головуючий суддя М.А. Барсук

Судді М.А. Руденко

Л.В. Кропивна