ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" липня 2023 р. Справа№ 910/11817/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Гончарова С.А.

Станіка С.Р.

за участю секретаря судового засідання: Гончаренка О.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 04.07.2023 у справі №910/11817/22 (в матеріалах справи)

розглянувши у відкритому судовому засіданні

матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфортна оселя»

на рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2023, повний текст якого складений 28.04.2023

у справі № 910/11817/22 (суддя Андреїшина І.О.)

за позовом Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфортна оселя»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача

Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Київські електромережі»

третя особа,яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Київські енергетичні послуги»

про стягнення 4 464 002,42 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов, з урахуванням уточнення до позовної заяви, заявлено про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 4 245 883,59 грн. за поставлену у період з 01.12.2021 по 09.02.2022, але неоплачену електричну енергію, а також нарахованих за невиконання вказаного обов`язку пені в сумі 16 798,63 грн., 15 % річних в сумі 12 598,97 грн. та інфляційних втрат в сумі 35 037,14 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що:

- з огляду на припинення дії укладеного між відповідачем (споживачем) та третьою особою 2 (постачальником) договору про постачання електричної енергії споживачу № 41981015ПВ від 12.12.2018 та неукладення відповідачем договору на постачання електроенергії з іншим постачальником, в силу положень чинного законодавства відповідача було віднесено до категорії споживачів, постачання електричної енергії яким здійснює постачальник «останньої надії» (позивач);

- з огляду на вказане, між позивачем та відповідачем було укладено договір про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії», який (договір) діяв до укладення відповідачем договору на постачання електроенергії з іншим постачальником;

- відповідач має обов`язок оплатити спожиту у спірний період електричну енергію саме відповідачу.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, пославшись на те, що його третьою особою 2 не було повідомлено про припинення договору про постачання електричної енергії споживачу № 41981015ПВ від 12.12.2018, що свідчить про те, що такий договір не припинив свою дію у спірний період та виключає можливість укладення між позивачем та відповідачем договору про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» та спростовує твердження позивача про наявність підстав оплачувати спожиту у спірний період електричну енергію саме позивачу.

Відповідач зазначив, що:

- третьою особою 2 не надано належних доказів направлення відповідачу листа № 25/4/7/10/35473 від 03.11.2021 про припинення дії договору про постачання електричної енергії споживачу. Так, третьою особою 2 на підтвердження факту направлення вказаного листа надані копії списку відправлення рекомендованих листів №2800 та фіскальний чек від 04.11.2021. Водночас номер списку згрупованих рекомендованих поштових відправлень зазначений у чеку про оплату послуг від 04.11.2021 (№ 15101) не співпадає з номером списку, яким ніби то здійснювалось відправлення відповідачу (№2800). Також ,список №2800 рекомендованих листів не містить підписів ані осіб які здійснювали відправку ані прізвища, ініціалів працівника поштового зв`язку, який здійснював приймання, а відбиток штемпеля на ф.103 списку № 2800 ледь видно, що не дає можливості встановити інформацію щодо зображена на ньому;

- у період після припинення дії договору про постачання електричної енергії споживачу № 41981015ПВ від 12.12.2018 третьої особою 2 вчинялись дії які свідчать про визнання нею дії такого договору. Те, що з роздруківки з особового кабінету відповідача на сайті Yasno слідує, що відповідач отримував від третьої особи 2 попередження про припинення електропостачання (24.11.2021, 14.01.2022, 30.11.2022), свідчить про те, що договір про постачання електричної енергії споживачу № 41981015ПВ від 12.12.2018 у спірний період діяв.

Третя особа 1 у письмових поясненнях підтвердила розподіл корисного відпуску електричної енергії за точками комерційного обліку (площі вимірювання) споживачів постачальника «останньої надії» позивача та об`єми споживання електричної енергії відповідачем у грудні 2021 року та січні 2022 року у розмірі 699 007 кВт*г.

Третя особа 2 зазначила про те, що між нею та відповідачем було укладено договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг №41981015ПУ від 01.12.2018, який на даний час діє, та договір про постачання електричної енергії споживачу № 41981015ПВ від 12.12.2018, який припинив дію з 01.12.2021 з огляду на направленні третьою особою 2 відповідачу листа про дострокове розірвання договорів №25/4/7/10/35925 від 08.11.2021.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.04.2023 у справі № 910/11817/22 позов задоволений частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено основну суму боргу у розмірі 4 245 883,59 грн., пеню у розмірі 16 798,63 грн., 15% річних у розмірі 12 598,97 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 64 129,21 грн., в іншій частині позову відмовлено.

При розгляді спору сторін по суті суд першої інстанції встановив, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що дію договору та постачання електричної енергії ТОВ «Київські енергетичні послуги» споживачу припинено з 01.12.2021 (останнім днем дії договору було 30.11.2021), з огляду на що спожиті відповідачем у спірний період обсяги електроенергії він має оплатити саме позивачу, а позивач має право на стягнення як вартості вказаної електричної енергії, так і нарахованих за прострочення виконання обов`язку по її оплаті, 3 % річних та пені у заявлених позивачем до стягнення сумах.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат суд першої інстанції виходив з того, що індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць, а якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці,тобто у випадку, коли час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) такий неповний місяць не нараховується індекс інфляції на суму боргу, проте так як позивачем здійснено розрахунок інфляційних втрат за період з 10.02.2022 по 23.02.2022, підстави для стягнення інфляційних втрат відсутні.

Суд першої інстанції визнав необґрунтованими твердження відповідача про те, що дію договору про постачання електричної енергії не було припинено, так як:

- в матеріалах справи міститься копія списку відправлення рекомендованих листів №2800 та фіскальний чек, датований 04.11.2021, які підтверджують факт направлення третьою особою 2 на адресу відповідача повідомлення про припинення дії договору про постачання електричної енергії споживачу №25/4/7/10/35473 від 03.11.2021;

- незважаючи на те, що відповідач стверджує про продовження дії договору з третьою особою 2, відповідач спожиту у спірному періоді електричну енергію третій особі 2 не оплачував;

- посилання відповідача у відзиві на долучену до матеріалів справи роздруківку з особистого кабінету та твердження відповідача про те, що наявність попереджень про відключення, що надійшли відповідачу від постачальника підтверджують факт постачання ним електроенергії відповідачу та дії договору у спірний період, суд оцінює критично, оскільки у наданій відповідачем роздруківці з особистого кабінету містяться посилання тільки на договір універсальної послуги.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Комфортна оселя» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2023 у справі № 910/11817/22 в частині, якою задоволено позовні вимоги, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що суд першої інстанції визнав встановленими недоведені обставини, що мають значення для справи.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на ті ж самі обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції, а саме на те, що відповідачем належними та допустимими доказами не доведено припинення дії договору про постачання електричної енергії споживачу № 41981015ПВ від 12.12.2018, додатково зазначивши про те, що:

- суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідач проводив розрахунки за електричну енергію не в повному обсязі та не своєчасно, чим порушив договірні умови в частині здійснення оплати за електроенергію, так як у матеріалах справи взагалі відсутні будь-які докази стану розрахунків між відповідачем та третьою особою 1.

Також у апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що:

- його представник усно спростував позицію третьої особи 2 щодо відсутності заборгованості, проте не мав можливості надати докази спростування, адже вказані заяви третьої особи 2 виникли безпосередньо в судовому засіданні 05.04.2023, а відтак такі обставини перебували поза волею представника апелянта;

- у апелянта була відсутня можливість надати докази спростування факту наявності заборгованості перед третьою особою 2 у суді першої інстанції, а отже апелянт подає ці докази разом з апеляційною скаргою;

- так, відповідно до рахунку № 41981015/1/1/кор від 31.01.2022, який виданий 03.02.2022, рахунку-розшифровки № 41981015/1/1/кор від 31.01.2022, який виданий 03.02.2022 за сiчень 2022 року, акту № 41981015/1/1/кор прийняття-передавання товарної продукції за сiчень 2022 у наслідок коригувань, що здійснені третьою особою 2 на запит апелянта, який долучався до матеріалів справи разом з відзивом, будь-які борги у апелянта перед постачальником електроенергії за договором №41981015ПВ від 12.12.2018 були відсутні, а отже у постачальника були відсутні підстави для розірвання договору про постачання електричної енергії споживачу № 41981015ПВ від 12.12.2018.

Апелянтом до апеляційної скарги додані додаткові докази, а саме копії рахунку № 41981015/1/1/кор від 31.01.2022, який виданий 03.02.2022, рахунку-розшифровки № 41981015/1/1/кор від 31.01.2022, який виданий 03.02.2022 за сiчень 2022 року, акту № 41981015/1/1/кор прийняття-передавання товарної продукції за сiчень 2022.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.05.2023, справу № 910/11817/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Гончаров С.А., Станік С.Р..

З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, до надходження матеріалів справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.05.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/11817/22, а також відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи № 910/11817/22.

29.03.2023 від Господарського суду міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.05.2023 залишено без руху апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфортна оселя» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2023 у справі №910/11817/22 та надано строк для усунення її недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, шляхом надання до суду доказів надсилання копії апеляційної скарги та доданих до неї документів третій особі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача (Товариству з обмеженою відповідальністю «Київські енергетичні послуги»).

07.06.2023 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфортна оселя» до Північного апеляційного господарського суду надійшла заява, до якої, зокрема, додані докази надсилання копії апеляційної скарги та доданих до неї документів третій особі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача (Товариству з обмеженою відповідальністю «Київські енергетичні послуги»).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.06.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфортна оселя» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2023 у справі № 910/11817/22, розгляд апеляційної скарги призначено на 04.07.2023 об 11:45 год.

28.06.2023 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому позивач, з посиланням на те, що позивачем не надано жодних доказів того, що постачання/споживання електроенергії у спірний період відбувалося саме з третьою особою 2, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

04.07.2023 до суду від третьої особи 2 надішли письмові пояснення на апеляційну скаргу, в яких третя особа 2 зазначила про те, що, з огляду на порушенні відповідачем умов договору про постачання електричної енергії споживачу № 41981015ПВ від 12.12.2018 та направлення третьою особою 2 відповідачу листа про дострокове розірвання договорів №25/4/7/10/35925 від 08.11.2021, вказаний договір припинив свою дію з 01.12.2021.

04.07.2023 до суду від третьої особи 2 надійшло клопотання в якому третя особа 2 з посиланням на зайнятість свого представника в іншому судовому засіданні, просить за можливості відкласти розгляд справи, а у випадку розгляду справи без участі представника третьої особи 2 , відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Порадившись на місці, колегія суддів не зійшла підстав для задоволення поданого третьою особою 2 клопотання з огляду на наступне.

За приписами ч. 11 ст. 270 ГПК України, яка встановлює порядок розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Колегія суддів зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення справи у відповідному судовому засіданні.

Відтак, колегія суддів в цьому випадку не визнає поважними причини неявки у судове засідання 04.07.2023 у цій справі уповноваженого представника третьої особи 2 та зауважує відповідачу 1 на тому, що за приписами ч. 3 ст. 256 ГПК України юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), а відтак, представником відповідача 1 є його керівник, доказів неможливості взяти участь в судовому засіданні якого суду не надано.

Крім того, колегія суддів враховує і те, що третьою особою 2 не надано жодних доказів на підтвердження наявності у нього лише одного повноважного представника.

Окрім того, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією із засад здійснення судочинства встановлено розумні строки розгляду справи судом.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, учасником якої є Україна, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі «Фрідлендер проти Франції»). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 у справі «Красношапка проти України»).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе розглядати апеляційну скаргу в судовому засіданні 04.07.2023 за відсутності уповноваженого представника третьої особи 2. Відсутність представника третьої особи 1 в цьому випадку не перешкоджає розгляду апеляційної скарги та не повинна заважати здійсненню правосуддя, оскільки процесуальну позицію третьої особи 2 викладено у поясненнях, а участь представників в судовому засіданні не була визнана обов`язковою.

Близька за змістом правова позиції щодо відсутності підстав для задоволення клопотання учасника справи про відкладення розгляду справи викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.07.2022 у справі № 910/11818/18.

Щодо наданих відповідачем додаткових доказів, а саме копій рахунку № 41981015/1/1/кор від 31.01.2022, який виданий 03.02.2022, рахунку-розшифровки № 41981015/1/1/кор від 31.01.2022, який виданий 03.02.2022 за сiчень 2022 року, акту № 41981015/1/1/кор прийняття-передавання товарної продукції за сiчень 2022, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства, зокрема є: змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Законом можуть бути визначені також інші засади судочинства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України частини 3 статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема: верховенство права; змагальність сторін; пропорційність; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами тощо.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм процесуального законодавства, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, зобов`язаний забезпечувати дотримання принципу змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, доведенні перед судом їх переконливості, сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом задля прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, яке буде відповідати завданням господарського судочинства.

У рішенні від 03.01.2018 «Віктор Назаренко проти України» (Заява №18656/13) ЄСПЛ наголосив, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони матимуть змогу висловити свої думки щодо кожного документа в матеріалах справи (див. рішення у справі «Беер проти Австрії» (Beer v. Austria), заява №30428/96, пункти 17, 18, від 06 лютого 2001 року)

Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992).

У пункті 7 розділу II рішення у справі «Мінак та інші проти України» ЄСПЛ указав, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною (рішення від 27.10.1993 у справах «Авотіньш проти Латвії», заява №17502/07, пункт 119 та «Домбо Бехеєр Б. В. проти Нідерландів», пункт 33). Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі з апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи (пункти 17 - 18 рішення від 06.02.2021 у справі «Беер проти Австрії», заява №30428/96).

Колегія суддів вважає за доцільне, для забезпечення сторонами рівних прав під час судового розгляду, розглядати справу по суті з врахуванням наданих відповідачем в суді апеляційної інстанції доказів.

Станом на 04.07.2023 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.

Треті особи 1 та 2 представників в судове засідання не направили, третя особа 1 про причин неявки суду не повідомила.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників третіх осіб за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити, представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, з наступних підстав.

Позивач з 01.01.2019 здійснює діяльність на підставі ліцензії постачання електричної енергії споживачу, виданої згідно постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі НКРЕКП) № 429 від 14.06.2018.

Взаємовідносини, які виникають під час купівлі-продажу електричної енергії між електропостачальником (електропостачальниками) та споживачем (для власного споживання), а також їх взаємовідносини з іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії, регулюються положеннями Закону України «Про ринок електричної енергії», Правилами роздрібного ринку електричної енергії (далі - ПРРЕЕ, Правила), затвердженими Постановою НКРЕКП № 312 від 14.03.2018, іншими нормативно-правовими актами України.

Відповідно до п. 1.2.15 ПРРЕЕ на роздрібному ринку не допускається споживання використання) електричної енергії споживачем без укладення відповідно до цих Правил договору з електропостачальником та інших договорів, передбачених цими Правилами.

Споживання електричної енергії без укладення відповідних договорів на роздрібному ринку не допускається (3.1.9. ПРРЕЕ).

Відповідно до п. 3.1.6. ПРРЕЕ постачання електричної енергії споживачу здійснюється, зокрема, за умови якщо споживач є стороною діючих договорів про постачання електричної енергії споживачу або про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, або про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії».

Постачальник універсальної послуги - визначений відповідно до цього Закону електропостачальник, який виконує зобов`язання щодо надання універсальної послуги (п. 67 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок електричної енергії»).

Постачальник «останньої надії» - визначений відповідно до цього Закону електропостачальник, який за обставин, встановлених цим Законом, не має права відмовити споживачу в укладенні договору постачання електричної енергії на обмежений період часу (п. 66 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок електричної енергії»).

У місті Києві єдиним постачальником універсальної послуги є третя особа 2.

Частиною 2 ст. 64 Закону України «Про ринок електричної енергії» встановлено, що визначення постачальника «останньої надії» здійснюється рішенням Кабінету Міністрів України за результатами конкурсу, проведеного у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.12.2018 № 1023-р, зі змінами та доповненням, позивача визначено постачальником «останньої надії» з 01.01.2019 по 31.12.2023.

Частина 1 ст. 64 Закону України «Про ринок електричної енергії» визначає, що постачальник «останньої надії» надає послуги з постачання електричної енергії споживачам у разі:

1) банкрутства, ліквідації попереднього електропостачальника;

2) завершення строку дії ліцензії, зупинення або анулювання ліцензії з постачання електричної енергії споживачам попереднього електропостачальника;

3) невиконання або неналежного виконання електропостачальником правил ринку, правил ринку «на добу наперед» та внутрішньодобового ринку, що унеможливило постачання електричної енергії споживачам;

4) необрання споживачем електропостачальника, зокрема після розірвання договору з попереднім електропостачальником;

5) в інших випадках, передбачених правилами роздрібного ринку.

Частинами 6, 8 ст. 64 Закону України «Про ринок електричної енергії» встановлено, що постачальник «останньої надії» здійснює постачання електричної енергії у порядку, визначеному правилами роздрібного ринку, на умовах типового договору постачання електричної енергії постачальником «останньої надії», що затверджується Регулятором, та є публічним договором приєднання. Постачальник «останньої надії» оприлюднює відповідний договір на своєму офіційному веб-сайті.

Постачальник «останньої надії здійснює постачання з моменту припинення постачання електричної енергії попереднім електропостачальником. Договір постачання електричної енергії між постачальником «останньої надії» і споживачем вважається укладеним з початку фактичного постачання електричної енергії такому споживачу.

Пунктом 6.2.3 ПРРЕЕ (тут і далі в редакції, яка діяла станови на дату виникнення спірних правовідносин) передбачено, що початком постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» вважається дата припинення постачання електричної енергії споживачу попереднім електропостачальником. Договір постачання електричної енергії між постачальником «останньої надії» і споживачем вважається укладеним з початку фактичного постачання електричної енергії такому споживачу.

Звертаючись до суду з цим позовом позивач зазначає про те, що у період з 01.12.2021 по 09.02.2022 у відповідача був відсутній договір з постачальником універсальної послуги (третьої особою 2), так як договір про постачання електричної енергії споживачу № 41981015ПВ від 12.12.2018 припинив свою дію з огляду на направлення третьою особою 2 відповідачу листа № 25/4/7/10/35473 від 03.11.2021, а відтак, в силу положень чинного законодавства з 01.12.2021 між позивачем та відповідачем укладено договір про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії», а відповідач має обов`язок оплатити спожиту у спірний період електричну енергію саме позивачу.

Відповідач проти задоволенні позову заперечив пославшись на те, що його третьою особою 2 не було повідомлено про припинення договору про постачання електричної енергії споживачу № 41981015ПВ від 12.12.2018, а відтак такий договір не припинив свою дію у спірний період, що виключає можливість укладення між позивачем та відповідачем договору про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» та свідчить про відсутність підстав оплачувати спожиту у спірний період електричну енергію саме позивачу.

В свою чергу третя особа 2 у письмових поясненнях зазначила про те, що між нею та відповідачем було укладено договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг №41981015ПУ від 01.12.2018, який на даний час діє, та договір про постачання електричної енергії споживачу № 41981015ПВ від 12.12.2018, який припинив дію з 01.12.2021 з огляду на направленні третьою особою 2 відповідачу листа про дострокове розірвання договорів №25/4/7/10/35925 від 08.11.2021.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що у разі настання обставин, визначених у ч. 1 ст. 64 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачальник «останньої надії» надає послуги з постачання електричної енергії та відповідно до пункту 66 частини першої статті 1 цього Закону не має права відмовити споживачу в укладенні договору постачання електричної енергії на обмежений період часу, а факт приєднання до публічного договору постачання електричної енергії від постачальника «останньої надії» відбувається по факту споживання електричної енергії без укладення договору з іншим електропостачальником.

Тобто у спірних правовідносинах укладенню між позивачем та відповідачем договору про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» та, відповідно, виникненню у відповідача обв`язку оплатити електричну енергію спожиту у період з 01.12.2021 по 09.02.2022 позивачу, має передувати припинення дії укладеного між відповідачем та третьою особою 2 договору про постачання електричної енергії споживачу № 41981015ПВ від 12.12.2018. Отже, відтак, для вирішення спору сторін по суті слід встановити чи був такий договір припинений.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду (ч. 1 ст. 630 ЦК України).

Згідно з положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

З матеріалів справи слідує, що договір про постачання електричної енергії споживачу № 41981015ПВ від 12.12.2018 (далі Договір) є публічним договором приєднання та був укладений шляхом приєднання відповідача згідно із заявою-приєднання. Вказане сторонами не заперечується.

При цьому текст вказаного договору міститься на сайті третьої особи 2 за посиланням https://kyiv.yasno.com.ua/business/postachalnik_universalnoi_poslugi.

Так згідно з п. 13.2 Договору, у редакції, яка діяла станом на дату його укладення, у разі внесення постачальником, в установленому чинним законодавством порядку змін до змісту типового договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, затвердженого регулятором, сторони погоджуються з такими змінами у цьому Договорі.

Отже, станом на листопад 2021 року діяла редакція договору, яка на сайті має назву «Договір - редакція до 01.11.2022» та міститися за посиланням https://s3.eu-central-1.amazonaws.com/yasno.com.ua/uploads/documents/2022/10/12/%D0%90%D1%80%D1%85%D1%96%D0%B2+%D0%94%D0%BE%D0%B3%D0%BE%D0%B2%D1%96%D1%80+%D0%9F%D0%A3%D0%9F+(%D0%9A%D0%95%D0%9F)+%D0%B4%D0%BE+01_11_2022.pdf.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з п. 13.5 Договору сторони мають право розірвати цей Договір у встановленому законодавством порядку. Постачальник має право розірвати цей Договір достроково, повідомивши Споживача про це за 20 днів до очікуваної дати розірвання, якщо Споживачем суттєво порушено умови цього Договору, і не вжито заходів щодо усунення такого порушення протягом 5 робочих днів від дати отримання попередження від Постачальника.

В свою чергу п. 13.8 Договору визначає, що всі повідомлення за цим Договором вважаються зробленими належним чином у разі, якщо повідомлення здійснені в письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, вручені кур`єром або особисто під підпис за зазначеними в цьому Договорі адресами Сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділу зв`язку у якому обслуговується одержувач. Додатками до Договору можуть бути передбачені інші способи направлення повідомлень. Всі додатки до договору є його невід?ємною частиною.

Отже, враховуючи, що матеріали справи не містять доказів погодження іншого, умовами Договору третій особі 2 надано право на розірвання Договору у випадку, якщо відповідачем суттєво порушено умови Договору, і не вжито заходів щодо усунення такого порушення протягом 5 робочих днів від дати отримання попередження від третьої особи 2, а таке розірвання можливо шляхом направлення письмового повідомлення яке має бути або надіслано рекомендованим листом, або вручено кур`єром, або вручено особисто під підпис. При цьому датою отримання такого повідомлення є вважатися дата його особистого вручення або дата поштового штемпеля відділу зв`язку у якому обслуговується відповідач. При цьому право на розірвання Договору третій особі 2 надано лише у випадку направлення відповідачу відповідної вимоги про усунення порушення умов Договору та не усунення таких порушень відповідачем.

Третьою особою 2 до матеріалів справи долучено повідомлення про припинення дії договору про постачання електричної енергії споживачу № 25/4/7/10/35473 від 03.11.2021, в якому третя особа 2 зазначила про порушення відповідачем умов Договору в частині вчасного здійснення оплати за електричну енергію та, з огляду на вказане, повідомила про розірвання Договору та припинення постачання електричної енергії з 01.12.2021. На доказ направлення вказаного повідомлення третьою особою 2 надано копії списку відправлення рекомендованих листів №2800 та фіскального чеку від 04.11.2021.

Колегія суддів зауважує на тому, що виходячи з положень Договору, які є обов`язковими для сторін, направленню повідомлення про розірвання Договору має передувати направлення відповідної вимоги про усунення порушення умов Договору та не усунення таких порушень відповідачем, проте доказів направлення третьою особою 2 відповідної вимоги про усунення порушення умов Договору та не усунення таких порушень відповідачем матеріли справи не містять.

Отже, третьою особою 2 не дотримано визначений Договором 1 порядок його розірвання, що свідчить про те, що такий Договір не припинив свою дію 01.12.2021.

Також колегія суддів зазначає і про те, що з повідомлення про припинення дії договору про постачання електричної енергії споживачу № 25/4/7/10/35473 від 03.11.2021 слідує, що суттєвим порушенням Договору третя особа 2 вважає порушення відповідачем умов Договору в частині вчасного здійснення оплати за електричну енергію, проте доказів вказаного матеріали справи не містять.

При цьому з матеріалів справи слідує, що між відповідачем та третьою особою 2 були наявні суперечності щодо обсягів поставленої електричної енергії.

Так, у листі № 115-71К від 30.12.2021 відповідач просив третьою особу 2 здійснити перерахунок обсягів електричної енергії у зв`язку з її подвійним нарахуванням з червня 2021 року.

Водночас наданими суду апеляційної інстанції копіями копії рахунку № 41981015/1/1/кор від 31.01.2022, який виданий 03.02.2022, рахунку-розшифровки № 41981015/1/1/кор від 31.01.2022, який виданий 03.02.2022 за сiчень 2022 року, акту № 41981015/1/1/кор прийняття-передавання товарної продукції за сiчень 2022 року підтверджено проведення третьою особою 2 корегування обсягів поставленої у період з червня по листопад 2021 року електричної енергії в бік зменшення обсягів, що свідчить про небезпідставність тверджень відповідача про подвійне нарахування третьої особою 2 з червня 2021 року електричної енергії та ставить під сумніви твердження третьої особи 2 про порушення відповідачем умов Договору в частині вчасного здійснення оплати за електричну енергію, що в свою чергу позбавляє її права на розірвання Договору в односторонньому порядку.

Слід зазначити і про те, що, виходячи зі змісту п. 13.8 Договору, датою отримання повідомлення про припинення дії договору про постачання електричної енергії споживачу № 25/4/7/10/35473 від 03.11.2021, яке було направлено поштою, є дата його особистого вручення або дата поштового штемпеля відділу зв`язку у якому обслуговується відповідач, проте матеріли справи не містять як дати фактично вручення такого повідомлення, так і дати у яку вказана кореспонденція була отримана поштовим відділенням відповідача, що унеможливлює визначення дати з якої Договір міг би бути розірваний.

Також слід зауважити і на тому, що наданими відповідачем документами, а саме попередженням про припинення електроживлення № від 14.01.2022, попередженням про припинення постачання електричної енергії № 41981015/12/2021 (вих.. № 25/4/20/40516 від 09.12.2021 та витягом з особистого кабінету відповідача на сайті Yasno слідує, що у період після 01.12.2021, тобто у той період, коли за твердженням третьої особи 2 Договір припинив свою дію, нею відповідачу виставлялись попередження про відключення електричної енергії за Договором, тобто фактично вчинялись дії, які спростовують твердження третьої особи 2 про припинення нею Договору в односторонньому порядку.

Водночас за змістом ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 ГПК України).

За змістом положень ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

Законом України №132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (набув чинності 17.10.2019), зокрема, внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів зазначає про те, що наявними у матеріалах справи доказами в їх сукупності не підтверджується факт розірвання Договору з 01.12.2021, що свідчить про безпідставність віднесення відповідача до категорії споживачів, постачання електричної енергії яким здійснює постачальник «останньої надії», та, відповідно, спростовує як твердження про те, що в силу положень чинного законодавства з 01.12.2021 між позивачем та відповідачем укладено договір про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії», так і про те, що відповідач має обов`язок оплатити спожиту у період з 01.12.2021 по 09.02.2022 електричну енергію саме позивачу.

При цьому як те, що за даними третьої особи 1, на якого покладені функції адміністратора комерційного обліку відповідно до положень пункту 10 Постанови НКРЕКП від 14.03.2018 року № 312 «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії», відповідача віднесено до категорії споживачів, постачання електричної енергії яким здійснює постачальник «останньої надії», так і те, що відповідач спожиту у спірному періоді електричну енергію третій особі 2 не оплачував, вказаних вище висновків не спростовує.

З огляду на обставини, які викладені вище, правові підстави для стягнення з відповідача основного боргу в сумі 4 245 883,59 грн. за поставлену у період з 01.12.2021 по 09.02.2022, але неоплачену електричну енергію відсутні. Рішення суду першої інстанції в частині задоволення вказаних вимог підлягає скасуванню з прийняттям нового яким у задоволенні цих вимог відмовляється.

Так як позовні вимоги про стягнення пені в сумі 16 798,63 грн., 15 % річних в сумі 12 598,97 грн. та інфляційних втрат в сумі 35 037,14 грн. не сформульовані як самостійні, не містять окремого обґрунтування і доказів, а є правовим наслідком задоволення позовних вимог про стягнення основного боргу, то, за відсутності підстав для такого, не можуть бути задоволені. Рішення суду першої інстанції в частині задоволення вказаних вимог підлягає скасуванню з прийняттям нового яким у задоволенні цих вимог відмовляється.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Частиною 1 статті 277 ГПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч. 2 ст. 277 ГПК України).

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мали місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, тому рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2023 у справі № 910/11817/22 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовляється повністю.

Враховуючи вимоги, викладені в апеляційній скарзі, а також підстави скасування судового рішення, апеляційна скарга Комунального підприємства виконавчого органу Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфортна оселя» задовольняється повністю.

Відповідно до ст. 129 ГПК України всі судові витрати по справі, а саме, витрати позивача по сплаті судового збору за подачу позову та витрати відповідача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфортна оселя» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2023 у справі № 910/11817/22 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2023 у справі № 910/11817/22 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

3. Стягнути з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» (04080, місто Київ, вулиця Кирилівська, будинок 85; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфортна оселя» (03040, місто Київ, вулиця Деміївська, 29; ) витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 96 193 (дев`яносто три тисячі сто дев`яносто три) грн. 82 коп.

4. Видачу наказу на виконання цієї постанови доручити Господарському суду міста Києва.

5. Матеріали справи № 910/11817/22 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 04.07.2023.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді С.А. Гончаров

С.Р. Станік