ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" липня 2023 р. м. Рівне Справа № 918/326/23

Господарський суд Рівненської області у складі судді О.Андрійчук, за участю секретаря судового засідання О.Гуменюк, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бест Лізинг"

до відповідача Фізичної особи - підприємця Харитончука Олексія Миколайовича

про стягнення в сумі 170 065,41 грн,

за участю представників:

від позивача: О. Гуменюк, ордер АІ № 1385656 від 25.04.2023,

від відповідача: М. Єремов, ордер ВК № 1064550 від 06.04.2023,

УСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Бест Лізинг" (позивач) звернулося до Господарського суду Рівненської області із позовом до Фізичної особи - підприємця Харитончука Олексія Миколайовича (відповідач) про стягнення 170 065,41 грн, з яких: 118 250,96 грн - прострочена заборгованість за лізинговими платежами, 10 533,34 грн - проценти річних, 29 680,00 грн - штраф за неподання відомостей про стан та місцезнаходження майна, 1 067,77 грн - інфляційні, 10 533,34 грн - пеня за неналежне виконання договору фінансового лізингу № 210525-1/ФЛ-Ф-А від 25.05.2021 (договір).

Стислий виклад позиції позивача, заперечень відповідача.

Згідно із позовною заявою, 25.05.2021 між позивачем та відповідачем укладено договір фінансового лізингу № 210525-1/ФЛ-Ф-А, згідно з яким позивач передав відповідачу у платне користування на умовах фінансового лізингу майно, зазначене у специфікації, а останній зобов`язався прийняти майно (об`єкт лізингу) та своєчасно сплачувати періодичні платежі у порядку та строки, передбачені договором лізингу. Факт отримання відповідачем предмета лізингу - вантажний автомобіль MAN TGL підтверджується актом приймання передачі від 29.05.2021. Станом на 23.03.2023 відповідач повинен був сплати чергові лізингові платежі в сумі 118 250,96 грн, однак станом на дату звернення до суду борг не погасив, у зв`язку з чим позивач здійснив нарахування 10 533,34 грн пені, 1 067,77 грн інфляційних, 10 533,34 грн річних та 29 680,00 грн штрафу. Зважаючи на викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача 170 065,41 грн.

У матеріально-правове обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на ст. 525, 526, 534, 554, 625 ЦК України.

21.04.2023 від відповідача надійшов відзив на позов, у якому останній зазначає, що позивачем не долучено до матеріалів справи необхідних доказів, а також у позові не у повній мірі викладено фактичні обставини, які мають важливе значення для вирішення справи. Зокрема, звертаючись до суду з позовом, позивач вказав, що у відповідача наявна заборгованість за 17-22 лізингові платежі, яка становить 1 075,26 грн, тобто звертаючись з позовом про стягнення заборгованості за лізинговий платіж, який був частково сплачений (17), позивачем не долучено оригіналів банківських виписок, бухгалтерської довідки, рух коштів тощо. Зазначений позивачем розрахунок заборгованості не підтверджує існування заборгованості, оскільки він не відповідає вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Також існування заборгованості відповідача із сплати інших платежів за договором, а саме: 18-22 лізингові платежі, позивачем не доведено належними, допустимими та достовірними доказами, оскільки не надано відповідні первинні документи про сплату відповідачем лізингових платежів за попередні періоди. Відповідач вказує, що має переплату за спірним договором, яка виникла за Графіками сплати лізингових платежів. Проплата здійснювалася як готівкою шляхом внесення у касу банку, так і шляхом безготівкового розрахунку. Станом на дату розгляду справи договір фінансового лізингу є припиненим. Вказує, що позивач самостійно, без застосування процедури вилучення, що визначена чинним законодавством (зокрема, шляхом вчинення виконавчого напису чи вилучення через рішення суду), повернув предмет лізингу. В акті повернення предмету лізингу, під примусом представників, не розуміючи його змісту, без вільного волевиявлення та без участі відповідного спеціаліста у сфері права, помилково поставив свій підпис. Відповідач також вважає, що у зв`язку з припиненням договору фінансового лізингу право власності на предмет лізингу від лізингодавця до лізингоодержувача не перейшло, тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача відшкодування вартості цього майна є безпідставними. Беручи до уваги те, що договір фінансового лізингу укладений 25.05.2021 (до набрання чинності Законом України «Про фінансовий лізинг» у редакції від 04.02.2021) позовні вимоги, зокрема щодо стягнення лізингових платежів у частині відшкодування частини вартості предмета лізингу (17 - 22 платеж) є безпідставними. Відповідно, всі інші платежі (за користування предметом лізингу винагорода, комісії і т.п.) є похідними від платежів у частині відшкодував вартості техніки, а тому також не підлягають задоволенню. Зазначив, що фінансовий лізинг є однією з альтернативних форм кредитування, а тому з урахуванням п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період воєнного стану він звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України.

02.05.2023 від позивача надійшла відповідь на відзив, згідно з якою за актом звірки за відповідачем рахується заборгованість по лізингових платежам: 49 099, 31 грн - відшкодування частини вартості майна, 84 497, 86 грн - винагорода (комісія) лізингодавцю за отримане в лізинг майно, 18 572, 61 грн - санкції, а всього - 152 169, 78 грн. За умовами договору сторони домовились, що погашення заборгованості кожної черги згідно з порядком погашення заборгованості в межах кожної черги відбувається за принципом першочергового погашення заборгованості, що утворилася раніше. У разі перерахування лізингоодержувачем платежів за договором (як чергових лізингових платежів, так і комісій, штрафних санкцій і простроченої заборгованості) з порушенням черговості, лізингодавець має право самостійно (та не залежно від призначення платежу (вказаного платником у платіжному документі) перерозподілити отримані від лізингоодержувача кошти відповідно до черговості, викладеною в цьому пункті, шляхом проведення відповідних бухгалтерських проводок, а лізингоодержувач підтверджує свою згоду на це підписуючи цей договір. Усупереч прийнятим на себе обов`язкам відповідач зобов`язання за договором виконував неналежним чином та не в повному обсязі, за що умовами договору та чинним законодавством передбачена відповідальність, у т.ч. у грошовій формі, що збільшує грошові зобов`язання лізингоодержувача у порівняні з розміром лізингових платежів, зазначених у Графіку сплати лізингових платежів за договором. За своєю суттю вказані відносини не є відносинами позики або кредиту, у зв`язку з чим положення п.18 та 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не підлягають застосуванню у цій справі. Крім того, позивач зазначає, що 11.08.2022 вимога про сплату штрафу № 2382 направлена на адресу відповідача рекомендованим листом з трек номером 799, що підтверджується копією фіскального чеку. 29.03.2023 позивач направив відповідачу повідомлення № 966 про розірвання договору внаслідок прострочення понад 30 -ти календарних днів обов`язку зі сплати лізингових платежів за користування предметом лізингу, яке містило вимогу щодо повернення предмета лізингу законному власнику за адресою: м. Київ, вул. Лінійна, 17, у строк до 03.04.2023. Також позивач вважає, що твердження відповідача про помилкове проставляння підпису на Акті приймання- передачі від 03.04.2023 є припущенням.

19.05.2023 від віповідача надійшли додаткові письмові пояснення у справі, до яких долучено копії платіжних інструкції про сплату лізингових платежів на суму 46 872,00 грн. Крім цього, зазначено, що 27.03.2022 відповідач уклав контракт добровольця територіальної оборони № 198, тому на нього поширюється дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відтак штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед позивачем не повинні нараховуватись.

22.05.2023 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, де останній вказує, що доказами, якими відповідач обгрунтовує свої заперечення, підтверджено факт переплати за договором. Акт звірки розрахунків, який долучений позивачем, не підписаний з боку відповідача, а тому не вважається документом, який є технічним (фіксуючим) документом про існування боргу. Доказів, які б підтверджували факт зарахування сплачених лізингових платежів (зокрема, листів - повідомлення, вимоги тощо) на штрафні санкції за весь період лізингу позивач не надає. Так само не надано відповідного розрахунку заборгованості з початку дії договору, враховуючи, що сплачена сума лізингових платежів перевищує суму, яка підлягає до сплати за договором. Зазначає, що кожен платіж, який сплачено відповідачем протягом строку дії договору, містить чітке призначення платежу: «оплата згідно з договором фінансового лізингу від 25.05.2021 № 210520-і А». Жодне платіжне доручення не містить призначення платежу як штрафні санкції або курсова різниця тощо. Що стосується п. 2.11 договору, де зазначено про те, що лізингодавець має право самостійно (незалежно від призначення платежу) перерозподілити отримані від лізингоодержувача кошти шляхом проведення відповідних бухгалтерських проводок, то вказані односторонні дії лізингодавця щодо зміни призначення платежу грубо суперечать вимогам податкового та банківського законодавства. Нарахування, сплата та облік лізингових платежів у вигляді відшкодування вартості предмета лізингу, винагорода, комісії та штрафи мають різну правову природу та, відповідно, податкові наслідки, як для лізингодавця, так і для лізингоодержувача. До того ж такий односторонній правочин не оформлений належним чином у вигляді односторонньої заяви на адресу лізингоодержувача.

05.06.2023 від позивача надійшли письмові пояснення, у яких зазначено, що місце реєстрації та фактичного ведення господарської діяльності відповідача не охоплене Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій №309 від 22.12.2022 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», місто Рівне не відноситься до територій, які дійсно постраждали внаслідок обставин форс- мажору. Відповідач не сплачував лізингові платежі за договорм, хоча жодного підтвердження призупинення економічної діяльності відповідачем не надавалося. Крім того, як стверджує позивач, відповідач взагалі не дотримувався Графіку сплати лізингових платежів і відповідно до п.2.11 договору погашення заборгованості кожної наступної черги відбувалося за принципом першочергового погашення заборгованості, що утворилася раніше. Зазначає, що у разі перерахування лізингоодержувачем платежів за договором (як чергових лізингових платежів, так і комісій, штрафних санкцій і простроченої заборгованості) з порушенням вказаної черговості лізингодавець має право самостійно (та не залежно від призначення платежу (вказаного платником у платіжному документі) перерозподілити отримані від лізингоодержувача кошти відповідно до черговості, викладеної в цьому пункті, шляхом проведення відповідних бухгалтерських проводок, а лізингоодержувач підтверджує свою згоду на це, підписуючи цей договір. Так, у 17-му платежі, що частково погашений, відповідачем застосовувався аналогічний принцип, визначений і обумовлений сторонами першочергового погашення заборгованості, що утворилася раніше згідно з п. 2.11. договору. Повідомлення щомісячно автоматично надходили на офіційно зазначену в договорі електронну адресу відповідача: у рахунках- фактурах.

09.06.2023 від позивача надійшли письмові пояснення, згідно з якими відповідач не довів існування форс-мажорних обставин саме для виконання договору, укладеного між сторонами, зокрема про зупинення його підприємницької діяльності. Також відповідач усупереч вимогам п. 8.3. договору не намагався проовест переговори з метою визначення заходів, яких слід вжити або запропонувати інший спосіб виконання умов договору і вперше повідомив позивача, направивши лист ТТП, лише у травні 2023 року, тому позбавляється права посилання на форс-мажор. Щодо заборгованості, то оскільки відповідач несвоєчасно здійснював сплату лізингових платежів, відтак позивач здійснював перерозподіл таких платежів на підставі п. 2.11. тощо.

14.06.2023 від позивача надійшли додаткові письмові пояснення, за якими позивача зазначає, що відповідач фактично сплатив 707 156,14 грн, на підтвердження чого долучив платіжні інструкції. Зазанчає, що відповідач взагалі не дотримувався графіку сплати лізингових платежів, перерозподіл платежі фактично здійснювався на підставі приписів п 2.11 договору, погашення заборгованості відбувалося за принципом першочергового погашення заборгованості, що утворилася раніше. Щодо посилання відповідача на те, що додаткова угода до договору фінансового лізингу укладена не в нотаріальній формі, то позивач зазначає, що сторони договору фінансового лізингу, враховуючи воєнний стан в Україні, при укладенні правочину від 12.09.2022 керувалися ч. 2 ст. 220 ЦК України, за якою якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Стосовно штрафних санкцій, то за усталеною практикою Верховного Суду при визначення розміру неустойки судам належить керуватися наступними загальними підходами (правилами): -підприємництво за своєю суттю є ризикованою діяльністю, в Україні діє принцип свободи договору та заборони суперечливої поведінки, сторони добровільно уклали договір і визначили штрафні санкції, тому суд має зменшувати розмір таких санкцій саме у виключних випадках з урахуванням всіх обставин справи; довести наявність обставин, які можуть бути підставою для відповідного зменшення, має заінтересована особа, яка заявила пов`язане з цим клопотання.

Процесуальні рішення, заяви і клопотання сторін, результати їх розгляду.

Ухвалою суду від 05.04.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 918/326/23 у порядку спрощеного позовного провадження, судове засідання для розгляду справи по суті призначене на 01.05.2023.

07.04.2023 від відповідача надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді.

24.04.2023 від відповідача надійшла заява про проведення судового засідання у цій справі у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, яке ухвалою суду від 01.05.2023 задоволене.

28.04.2023 від позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання у цій справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, яке ухвалою суду від 01.05.2023 задоволене.

У судовому засіданні 01.05.2023 оголошено перерву на 22.05.2023.

15.05.2023 від відповідача надійшло клопотання про проведення судового засідання у цій справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, яке ухвалою суду від 15.05.2023 задоволене.

19.05.2023 та 22.05.2023 від відповідача надійшли клопотання про долучення додаткових доказів та додаткові пояснення.

У судовому засіданні 22.05.2023 оголошено перерву на 05.06.2023.

05.06.2023 від позивача надійшли додаткові пояснення разом з клопотанням про поновлення строків для долучення додаткових пояснень, а також клопотання про проведення судового засідання у цій справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, яке ухвалою суду від 05.06.2023 задоволене.

У судовому засіданні 05.06.2023 оголошено перерву на 03.07.2023.

09.06.2023 та 14.06.2023 від позивача надійшли додаткові пояснення разом з клопотанням про поновлення строків для долучення додаткових пояснень.

20.06.2023 від відповідача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

21.06.2023 від відповідача надійшло клопотання про проведення судового засідання у цій справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, яке ухвалою суду від 03.07.2023 задоволене.

27.06.2023 від позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання у цій справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, яке ухвалою суду від 03.07.2023 задоволене.

У судовому засіданні 03.07.2023 оголошено перерву на10.07.2023.

04.07.2023 від відповідача надійшло клопотання про проведення судового засідання у цій справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, яке ухвалою суду від 04.07.2023 задоволене.

06.06.2023 від позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання у цій справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, яке ухвалою суду від 06.07.2023 задоволене.

10.07.2023 від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника.

Інших заяв і клопотань не надходило.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв`язку, оцінивши надані докази, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, суд установив таке.

Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

25.05.2021 між позивачем (лізингодавець) та відповідачем (лізингоодержувач) укладено договір нотаріально посвідчений фінансового лізингу № 210525-1/ФЛ-Ф-А, за умовами п. 1.1. якого лізингодавець набуває у власність і передає на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування вживаний предмет лізингу, найменування, марка, модель, комплектація, номер шасі (кузова, рами), рік випуску, ціна одиниці, кількість, вартість і загальна вартість якого наведені в додатку Специфікація, а лізингоодержувач зобов`язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах цього договору. По закінченню строку лізингу до лізингоодержувача переходить право власності на об`єкт лізингу згідно з умовами цього договору (за виключенням випадків, передбачених договором та/або законодавством). Найменування фінансової операції: фінансовий лізинг.

Цей договір набуває чинності після його підписання. Зобов`язання сторін за цим договором діють до їх повного і належного виконання (п. 10.1. договору).

Відповідно до п. 1.2.,1.3. договору строк користування предметом лізингу складається з періодів (місяців) лізингу, зазначених в додатку "Графік сплати лізингових платежів" до договору, та починається з дати підписання сторонами Акту приймання - передачі предмету лізингу, але в будь-якому випадку не може бути менше одного року.

Згідно з п. 1.3. договору якщо у договорі визначено продавця (постачальника) предмету лізингу, сторони погодили, а лізингоодержувач також і підтверджує, що самостійно та на власний ризик обрав предмет лізингу та продавця (постачальника) предмету лізингу, зазначеного у договорі. Предмет лізингу є власністю лізингодавця протягом строку лізингу та строку дії цього договору. У разі переходу права власності на предмет лізингу від лізингодавця до лізингоодержувача згідно з умовами цього договору, предмет лізингу по закінченню строку лізингу лізингоодержувачем не повертається, а передається лізингоодержувачу у власність, за виключенням випадків, передбачених договором чи обумовлених угодою сторін.

Сторони досягли згоди, що лізингодавець має право не вчиняти дії, передбачені п. 1.1. Загальних умов договору, до моменту сплати лізингоодержувачем у повному обсязі авансового лізингового платежу (п. 1.4. договору).

У додатку до договору предмет лізингу (найменування) визначено, зокрема найменування предмета лізингу - вантажний автомобіль MAN TGL, ціна - 742 000,00 грн з 20% ПДВ.

Відповідно до п. 3.3. договору передача предмету лізингу лізингоодержувачу у володіння та користування відбувається не раніше дати фактичного отримання у продавця (постачальника) предмету лізингу та лише після виконання лізингоодержувачем зобов`язання, передбаченого п. 2.3. Загальних умов договору.

Згідно з п. 3.4. договору приймання лізингоодержувачем предмета лізингу в лізинг оформлюється шляхом складання акту. Підписання лізингоодержувачем акту підтверджує в тому числі належну якість, комплектність, справність предмета лізингу і відповідність предмета лізингу вимогам лізингоодержувача та умовам договору. Одночасно з актом сторони підписують також акт огляду предмета лізингу (за типовою формою, погодженою сторонами у додатку Акт огляду до договору), у в якому в тому числі зазначають (фіксують) детальний опис наявних його пошкоджень. З моменту підписання сторонами акту до лізингоодержувача переходять усі ризики, пов`язані з користуванням та володінням предметом лізингу (у тому числі ризики, випадкового знищення чи пошкодження предмету лізингу, ризики, пов`язані з відшкодуванням збитків та шкоди, завданої третім особам внаслідок користування предметом лізингу). З моменту підписання акту лізингоодержувач несе повну цивільну відповідальність перед третіми особами за його використання, відшкодовує у повному обсязі шкоду третім особам, заподіяну внаслідок експлуатацїї предметом лізингу, несе відповідальність за порушення правил дорожнього руху, правил зупинки, паркування та стоянки за участю предмета лізингу (у тому числі зафіксованих у автоматичному режимі, а також за допомогою фото та відеофіксації. Ризик невідповідності предмета лізингу цілям використання цього предмета лізингу несе лізингоодержувач.

29.05.2021 між сторонами підписано акт приймання-передачі предмета лізингу в користування за договором фінансового лізингу № 210525-1/ФЛ-Ф-А - б/в спеціалізований вантажний автомобіль MAN, моделі TGL 12.220, 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 .

Розділом 2 договору врегульовано порядок розрахунків та розмір фінансового активу. Зокрема, число сплати - це число (порядковий номер дня у відповідному календарному місяці) сплати чергових лізингових платежів кожного календарного місяця, яке визначається сторонами згідно з п. 2.1.7.1 Загальних умов договору, за якими числом сплати є порядковий номер дня у відповідному календарному місяці дати, яка визначається шляхом додавання двадцяти календарних днів до дати підписання акту. (Наприклад: дата підписання сторонами акту 25 липня 2018 року. Черговий лізинговий платіж 1-го періоду лізингу сплачується 14 серпня 2018 року. Наступні чергові лізингові платежі - кожного 14 числа календарного місяця протягом усього строку лізингу). У разі відсутності такого числа у відповідному календарному місяці (наприклад, якщо числом сплати є 31-ше число, а у календарному місяці 30-ть днів), платіж сплачується в останній робочий день відповідного календарного місяця. Період лізингу - це період строку лізингу, який дорівнює одному місяцю. Перший період лізингу починається з дати підписання Акту.

За п. 2.2 договору усі платежі за договором лізингоодержувач зобов`язаний здійснювати у число сплати в національній валюті України (гривні) відповідно до Графіку та Загальних умов, а також інших положень цього договору та/або чинного законодавства шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок лізингодавця. Лізингові платежі включають платежі по відшкодуванню (компенсації) частини вартості предмета лізингу (з врахуванням коригування, вказаного в п 2.5., 2.6. Загальних умов); винагороду (комісію) лізингодавцю за отриманий у лізинг Предмет лізингу з врахуванням коригування, вказаного в п. 2.7.- 2.9., 3.5. Загальних умов.

При цьому сторони погодили, що такі лізингові платежі за цим договором не містять покупної ціни, передбаченої цим договором і, у сукупності, є платою за користування предметом лізингу.

Авансовий лізинговий платіж, визначений у Графіку сплати лізингових платежів (Додаток до Договору), з урахуванням п. 2.6 Загальних умов, лізингоодержувач зобов`язаний сплатити протягом трьох банківських днів з моменту відправлення рахунку лізингодавцем, але не пізніше ніж в дату, зазначену сторонами в п. 5.6. цього договору, та в сумі Авансового лізингового платежу, визначеному у Графіку сплати лізингових платежів (Додаток до Договору), незалежно від отримання рахунку. Сторони домовились, що достатнім доказом відправлення лізингодавцем лізингоодержувачу рахунку є витяг з реєстру рахунків лізингодавця. Дата відправлення зазначеного рахунку визначається за даними реєстру рахунків лізингодавця. Цей рахунок може бути відправлений лізингоодержувачу, в т.ч факсимільним способом, поштою, кур`єрською доставкою, вручений особисто або в інший спосіб, який обере лізингодавець. Сторони на підставі ч. 3 ст. 631 ЦК України досягли згоди про те. що у випадку сплати лізингоодержувачем лізингодавцю грошових коштів в порядку п. 2.3 Загальних умов до моменту укладення цього договору, такі кошти зараховуються в рахунок сплати лізингоодержувачем Авансового лізингового платежу в розмірі в якому вони були сплачені (п. 2.3. договору).

Як установлено у п. 2.4 загальних умов договору, якщо строк сплати будь-якого лізингового платежу припадає на неробочий (вихідний, святковий або ін.) день, лізингоодержувач зобов`язаний сплатити такий платіж не пізніше останнього робочого дня, який передує такому вихідному (святковому та ін.) дню.

Відповідно до п. 2.11. договору лізингоодержувач здійснює погашення заборгованості перед лізингодавцем у такому порядку: компенсація (відшкодування) лізингодавцю або іншим особам сум штрафів, накладених протягом усього строку лізингу уповноваженими державними органами за порушення Правил дорожнього руху та/або інших норм чинного законодавства, пов`язаних з експлуатацією/використанням/паркуванням/зберіганням та ін. об`єкта лізингу (у тому числі кожної з його одиниць), в тому числі зафіксованих у автоматичному режимі, а також в режимі фото- відеофіксації; сплата нарахованих штрафних санкцій за порушення лізингоодержувачем обов`язків за цим договором, а також процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на прострочену заборгованість; сплата комісії за адміністрування простроченої заборгованості; сплата комісії за адміністрування врегулювання притягнення лізингодавця/його керівника (як власника об`єкта лізингу) до адміністративної відповідальності: сплата простроченої заборгованості з нарахованої винагороди; сплата суми поточної заборгованості з нарахованої винагороди; сплата простроченої заборгованості з відшкодування частини вартості об`єкта лізингу; сплата поточної заборгованості з відшкодування частини вартості об`єкта лізингу. Сторони домовились, що погашення заборгованості кожної черги згідно з наведеного порядку в межах кожної черги відбувається за принципом першочергового погашення заборгованості, що утворилася раніше. У разі перерахування лізингоодержувачем платежів за цим договором (як чергових лізингових платежів, так і комісій, штрафних санкцій і простроченої заборгованості) з порушенням вказаної черговості, лізингодавець має право самостійно (та незалежно від призначення платежу (вказаного платником у платіжному документі) перерозподілити отримані від лізингоодержувача кошти відповідно до черговості, викладеної в цьому пункті, шляхом проведення відповідних бухгалтерських проводок, а лізингоодержувач підтверджує свою згоду на це, підписуючи цей договір сторони також погодили, що лізингодавець може самостійно в односторонньому порядку (в тому числі після

одержання коштів), незалежно від призначення платежу (вказаного платником у платіжному документі): змінити порядок черговості погашення заборгованості як в межах наведеного порядку, так і в межах кожної із встановлених черг; та/або зарахувати кошти в погашення заборгованості за іншим договором, укледеним лізингоодержувачем (про що лізингодавець повідомляє лізингоодержувача у зручний для лізингодавця спосіб). Лізингоодержувач зобов`язаний сплачувати платежі за договором за банківськими реквізитами, вказаними лізингодавцем у рахунках - фактурах або письмовому повідомленні, а у випадку ненадходження останніх - за банківськими реквізитами лізингодавця, вказаних у договорі. Перерахування платежів за договором на інші банківські реквізити лізингодавця не вважається виконанням зобов`язанням, зробленим належним чином.

Судом із фактичних обставин справи установлено, що позивач належним чином виконав свої зобов`язання та передав в користування лізингоодержувачу предмет лізингу на підставі підписаного сторонами Акту прийому-передачі предмету лізингу в користування.

Додатком до договору сторонами узгоджено Графік сплати лізингових платежів, у якому визначено періоди лізингу, лізингові платежі, розмір відшкодування (компенсації) частини вартості предмета лізингу, в т.ч. ПДВ 20% у кожен період лізингу, винагороду (комісію) лізингодавця за отриманий в лізинг предмет лізингу, без ПДВ, та загальний лізинговий платіж, в т. ч. ПДВ 20%.

18.08.2022 позивач направив на адресу відповідача повідомлення № 2441/4146 про розірвання (відмову) договору на підставі п. 6.6. загальних умов договору.

12.09.2022 сторони у простій письмовій формі уклали додаткову угоду до договору, якою поновлено дію договору та змінено графік сплати лізингових платежів.

Як стверджує позивач, відповідач частково виконав свої зобов`язання, сплативши аванс в розмірі 186 632,00 грн, окрім того 654 415,20 грн лізингових платежів.

За розрахунками позивача, розмір основного боргу становить 118 250,96 грн.

13.04.2023 відповідач повернув позивачу предмет лізингу за актом приймання - передачі.

Окрім того, за неналежне виконання зобов`язань зі своєчасного внесення лізингових платежів позивач здійснив нарахування 3% річних, інфляційних, пені та штрафу.

У п. 2.7. договору сторони домовилися і встановили, що у разі, якщо лізингоодержувач прострочить сплату лізингових платежів, на підставі ст. 625 ЦК України сторони погодили, що лізингодавець має право нарахувати, а лізингоодержувач зобов`язується сплачувати 24 % річних від простроченої суми протягом всього періоду існування простроченої заборгованості. Такі проценти в бухгалтерському обліку відносяться на винагороду (комісію) лізингодавцю за отриманий в лізинг об`єкт лізингу, у зв`язку з чим розмір винагороди (комісії) лізингодавцю за отриманий в лізинг об`єкт лізингу збільшується на суму таких сплачених процентів.

Згідно з п. 7.1.1. договору за порушення обов`язку з своєчасної сплати платежів, передбачених цим договором та/або чинним законодавством, лізингоодержувач сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від простроченої заборгованості за платежами за кожен день прострочки, та відшкодовує всі збитки, завдані цим лізингодавцеві, понад вказану пеню. Сторони домовились, що нарахування такої пені за прострочення сплати платежів, передбачених цим договором та/або чинним законодавством України, припиняється через дванадцять місяців, від дня коли сплата мала відбутися.

Також, згідно з п. 5.2.1. договору, лізингоодержувач зобов`язується щоквартально, не пізніше 10 календарних днів з моменту закінчення відповідного звітного кварталу, інформувати лізингодавця про стан та адресу базування предмета лізингу шляхом направлення звіту у формі, встановленої у додатку Довідка до договору.

Проте відповідач, порушуючи умови договору, у встановлені договором строки не здійснив такого інформування.

Згідно з п. 7.1.3. договору за порушення п. 5.2. умов договору лізингоодержувач сплачує лізингодавцю у розмірі 1% остаточної загальної вартості предмета лізингу, за кожен та будь-який випадок зазначеного порушення. Сторони погодили, що штраф є визначеною грошовою сумою, яка не змінюється (після встановлення остаточної загальної вартості предмету лізингу) протягом строку дії договору.

Пунктом 2.1.5 умов договору визначено, що остаточна загальна вартість предмету лізингу - вартість предмета лізингу, вказана в Акті або в останньому по даті акті коригування вартості

предмета лізингу, направленому лізингодавцем.

Зважаючи на викладене, позивач заявив до стягнення 10 533,34 грн пені, 10 533,34 грн процентів річних, 29 680,00 грн штрафу та 1 067,77 грн інфляційних.

З урахуванням викладеного судом установлено, що між сторонами виникли спірні правовідносини, пов`язані із неналежним виконання зобов`язань зі сплати лізингових платежів, та відповідальністю за прострочення їх сплати, регулювання яких здійснюється Законом України «Про фінансовий лізинг», ГК України, ЦК України тощо.

Норми права, що підлягають до застосування, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів, наведених сторонами.

Як установлено судом із фактичних обставин справи, договір фінанового лізингу вчинений 25.05.2021, тобто відповідно до вимог Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16.12.1997, який набрав чинності 10.01.1998 та втратив чинність 13.06.2021 на підставі Закону України «Про фінансовий лізинг» від 04.02.2021.

У п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про фінансовий лізинг» від 04.02.2021 передбачено, що цей Закон застосовується до відносин, що виникли після дня набрання чинності цим Законом. Відносини, що виникли на підставі договорів фінансового лізингу, укладених до набрання чинності цим Законом, регулюються відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Отже, регулювання правовідносин сторін за договором фінансового лізингу здійснюється відповідно до законодавства, чинного станом на дату його вчинення.

За ст. 11, 629 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договір, який є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України (у редакції, чинній станом на дату вчинення правочину) за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною 1 ст. 292 ГК України (у редакції, чинній станом на дату вчинення правочину) визначено, що лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений

строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Правове регулювання лізингу здійснюється відповідно до цього Кодексу та інших законів.

За приписами ч. 2 та ч. 3 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 глави 58 ЦК України та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Статтею 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" (у редакції, чинній станом на дату вчинення правочину) передбачено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Частиною 2 зазначеної статті передбачено, що лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.

При цьому ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг" не містить приписів щодо вичерпного переліку зазначених у ній платежів та дозволяє сторонам вільно визначатися з іншими витратами лізингодавця, які, на їх розсуд, мають бути включені до складу лізингових платежів, оскільки безпосередньо пов`язані з виконанням певного договору.

Зазначені положення ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" стосовно визначення порядку сплати лізингових платежів договором та щодо права сторін визначати склад лізингових платежів узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Лізингоодержувач зобов`язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі у порядку, встановленому договором (п. 3 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг").

У силу вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його

виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1, 6, 7 ст. 193 ГК України, які кореспондуються зі ст. 525, 526 ЦК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України унормовано, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як стверджує позивач, відповідач несвоєчасно здійснював сплату лізигових платежів, а 18-22 - несплатив узагалі, внаслідок чого за ним утворилася заборгованість в розмірі 118 250,96 грн.

Заразом позивачем усіх первинних документів (банківські виписки, бухгалтерські документи, зведені облікові документи тощо), на яких ґрунтується сума основного боргу, порядок зарахування (перерозподілу) сплачених відповідачем грошових коштів, до позовної заяви не долучено.

За визначенням, наведеним у ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами передбачено Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 (Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку № 88).

Підпунктом 2.1 п. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку № 88 визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в

Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть

складатися зведені облікові документи. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Зазначений перелік обов`язкових реквізитів кореспондується із підп. 2.3. п. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку № 88, за яким первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у грошовому та за можливості у натуральних вимірниках), посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Системний аналіз приписів ст. 1, 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та положень підп. 2.1, 2.3 п. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку № 88 свідчить, що за своєю правовою природою первинні документи є документами, які посвідчують виконання зобов`язань (констатують, фіксують) певні факти господарської діяльності у правовідносинах між сторонами) та мають юридичне значення для встановлення обставин такого виконання (подібні правові висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.02.2020 у справі № 909/146/19, від 23.09.2021 № 910/866/20).

Визначаючи розмір заборгованості, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок, що є процесуальним обов`язком суду (подібний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17).

Суд звертає увагу, що розрахунок заборгованості, складений в односторонньому порядку, сам по собі не є первинним документом в розумінні ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", адже не відповідає вимогам, встановленим наведеною нормою для первинних документів. Тому за відсутності первинних документів не може вважатися доказом, який підтверджує дату, коли саме та яка сума коштів була повернута лізингоодержувачем за відображеним у ньому періодом і, як наслідок, загальну суму боргу.

Щодо акту звірки, то відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій.

Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом (подібні правові висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2018 у справі № 905/1198/17, від 24.10.2018 у справі №905/3062/17, від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18, від 04.12.2019 у справі №916/1727/17).

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату.

Отже, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених Господарським процесуальним кодексом України. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до положень ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У той же час, суд, беручи до уваги наявні матеріали справи, установив таке.

Так, згідно з графіком сплати лізингових платежів, який є додатком до договору фінансового лізингу, загальна сума 22 лізингових платежів, включаючи авансовий, яку мав сплатити відповідач (з урахування періоду прострочення, про який йдеться в позовній заяві), становить 724 884,19 грн (а відповідно до графіку до додаткової угоди - 759 099,77 грн).

Позивачем у підтвердження розміру заявлених позовних вимог надані платіжні інструкції на загальну суму 707 156,14 грн, а саме: від 26.05.2021 на суму 100 000,00 грн, від 28.05.2021 на суму 60 000,00 грн, від 28.05.2021 на суму 26 632,00 грн; від 30.06.2021 на суму 30 300,00 грн, від 02.07.2021 на суму 30 300, 00 грн, від 21.09.2021 на суму 28 889,00 грн, від 12.10.2021 на суму 27 807,01 грн, від 18.10.2021 на суму 20 284,00 грн, від 15.11.2021 на суму 21 000,00 грн, від 22.11.2021 на суму 1 714,75 грн, від 21.12.2021 на суму 21 000,00 грн, від 22.03.2022 на суму 7 000,00грн, від 20.06.2022 на суму 6 000,00 грн, від 13.07.2022 на суму 10 000,00 грн, від 22.08.2022 на суму 5 000,00 грн, від 08.09.2022 на суму 150 000,00 грн, від 08.09.2022 на суму 40 000,00 грн, від 09.09.2022 на суму 10 000,00 грн, від 09.09.2022 на суму 27 265,24 грн, від 23.09.2022 на суму 20 000,00 грн, від 24.09.2022 на суму 7 093,00 грн, від 27.09.2022 на суму 10 000,00 грн, від 12.12.2022 на суму 23 435,14 грн, від 27.03.2022 на суму 23 436,00 грн.

У свою чергу, за актом звірки, долученим позивачем, загальна сума сплачених відповідачем грошових коштів в рахунок сплати лізинових платежів, становить 819 327,20 грн, з яких позивач здійснив таке зарахування: 325 416,43 грн - відшкодування частини вартості майна, 453 740,28 грн - винагорода лізингодавця, 40 170,49 грн - санкції. Тобто із загальної суми - 779 156,71 грн зараховані позивачем в рахунок платежів, визначених графіком.

За підрахунками відповідача, частково підтверженими виписками з карткового рахунку (від 29.06.2021 на суму 30 300,00 грн, від 01.07.2021 на суму 30 300,00 грн, від 20.09.2021 на суму 28 889,00 грн) та платіжними інструкціями № 314 від 12.10.2021 на суму 27 807,01 грн, № 322 від 18.10.2021 н суму 20 284,00 грн, № 336 від 15.11.2021 на суму 21 000,00 грн, № 341 від 12.10.2021 на суму 1 714,75 грн, № 376 від 11.01.2022 на суму 22 218,82 грн, № 392 від 24.01.2022 на суму 21 000,00 грн, № 443 від 13.04.2022 на суму 14 000,00 грн, № 4 від 23.05.2022 на суму 9 000,00 грн, № 17 від 20.06.2022 на суму 6 000,00 грн, № 31 від 13.07.2022 на суму 10 000,00 грн, № 33 від 14.07.2022 на суму 15 000,00 грн, № 62 від 22.08.2022 на суму 5 000,00 грн, № 70 від 09.09.2022 на суму 10 000,00 грн, № 79 від 24.09.2022 на суму 7 093,00 грн, № 139 від 12.12.2022 на суму 23 435,14 грн, № 80 від 27.12.2022 на суму 10 000,00 грн, № 436 від 22.03.2022 на суму 7 000,00 грн, № 65 від 27.03.2023 на суму 23 436,00 грн, № 82 від 12.04.2023 на суму 23 436,00 грн), всього на суму 387 913,72 грн, ним усього сплачено 887 919,20 грн. (з яких 45 156,00 грн - страховий платіж).

Суд, оцінивши первинні документи, долучені сторонами до матеріалів справи, установив, що загальний розмір сплачених відповідачем лізингових платежів (від 26.05.2021 на суму 100 000,00 грн, від 28.05.2021 на суму 60 000,00 грн, від 28.05.2021 на суму 26 632,00 грн; від 30.06.2021 на суму 30 300,00 грн, від 02.07.2021 на суму 30 300, 00 грн, від 21.09.2021 на суму 28 889,00 грн, від 12.10.2021 на суму 27 807,01 грн, від 18.10.2021 на суму 20 284,00 грн, від 15.11.2021 на суму 21 000,00 грн, від 22.11.2021 на суму 1 714,75 грн, від 21.12.2021 на суму 21 000,00 грн, від 11.01.2022 на суму 22 218,82 грн, від 24.01.2022 на суму 21 000,00 грн, від 22.03.2022 на суму 7 000,00грн, від 13.04.2022 на суму 14 000,00 грн, від 20.06.2022 на суму 6 000,00 грн, від 23.05.2022 на суму 9 000,00 грн, від 13.07.2022 на суму 10 000,00 грн, від 14.07.2022 на суму 15 000,00 грн, від 22.08.2022 на суму 5 000,00 грн, від 08.09.2022 на суму 150 000,00 грн, від 08.09.2022 на суму 40 000,00 грн, від 09.09.2022 на суму 10 000,00 грн, від 09.09.2022 на суму 27 265,24 грн, від 23.09.2022 на суму 20 000,00 грн, від 24.09.2022 на суму 7 093,00 грн, від 27.09.2022 на суму 10 000,00 грн, від 12.12.2022 на суму 23 435,14 грн, від 27.03.2022 на суму 23 436,00 грн, від 12.04.2023 на суму 23 436,00 грн) становить 811 810,96 грн.

Окрім того, ПАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» сплачено 27.03.2013 на користь позивача страхове відшкодування в розмірі 45 156,00 грн, яке, як стверджує відповідач, зараховане в рахунок погашення лізингових платежів, тоді як за твердженням позивача, останній ще не визначився із порядком зарахування вказаної суми.

Отже, сума сплачених відповідачем лізингових платежів, які документально підтверджені, на

86 926,77 грн (811 810,96 грн - 724 884,19 грн) (а за графіком до додаткової угоди на 52 711,19 грн (811 810,96 грн - 759 099,77 грн)) більша за суму 22 лізингових платежів, включаючи авансовий, визначену обома графіками, що свідчить про відсутність заборгованості.

Щодо нарахування штрафних санкцій та їх зарахування у порядку, визначеному п. 2.11. договору, то, по-перше, позивачем не надано будь-яких первинних документів, які підтверджують факт проведення зарахування у такому порядку; по-друге, згідно з актом звірки, позивачем зараховано 40 170,49 грн в рахунок погашення штрафних санкцій, заразом доказів їх застосування та доведення до відповідача в матеріалах справи немає (міститься лише вимога про сплату штрафу № 2382 від 11.08.2022 на суму 22 260,00 грн, яка не відображена в акті звірки станом на 29.03.2023); по-третє, розмір штрафних санкцій є меншим за розмір переплати, встановленої судом (86 926,77 грн та 52 711,19 грн за графіками згідно з договором та додатковою угодою відповідно).

Окремо щодо графіку, погодженого сторонами до додаткової угоди, суд зазначає таке.

Як зазначалося, договір фінансового лізингу нотаріально посвідчений, тоді як додаткова угода до нього укладена у простій письмовій формі.

Приписами ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

У силу вимог ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Згідно з ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Отже, додаткова угода, у якій сторони погодили новий графік сплати лізингових платежів, також підлягала нотаріальному посвідченню, а за відсутності такого є нікчемною.

Зважаючи на те, що позивачем належними та допустимим доказами не доведено існування суми заборгованості за 22 лізинговими платежами в розмірі 118 250,96 грн, відтак суд дійшов

висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Окрім того, як зазначалося, позивач за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань здійснив нарахування 10 533,34 грн пені, 1 067,77 грн інфляційних, 10 533,34 грн процентів річних.

Однак оскільки судом не підтверджено заборгованості в розмірі 118 250,96 грн, а також зважаючи, що позивачем не надано первинних документів про порядок зарахування (перерозподілу) сплачених відповідачем грошових коштів, суд позбавлений можливості здійнити перерахунок заявлених до стягнення сум, а отже, підстав для задоволення позову в цій частині нема.

Стосовно штрафу в розмірі 29 680,00 грн, то суд зазначає таке.

Згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, зокрема сплата неустойки.

Частинами 1, 2 ст. 549 ЦК України унормовано, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова

сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч. 2 ст. 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф.

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Суд, здійснивши перерахунок штрафу, установив, що його розмір становить 29 680,00 грн (742 000,00 грн*1%*4) отже, вимога про стягнення штрафу є обґрунтованою.

Стосовно тверджень відповідача про незастосування до нього штрафних нарахувань, оскільки він підписав контракт добровольця територіальної оборони, то суд зазначає таке.

Відповідачем не надано доказів у підтвердження існування вказаної обставини - контракту. Окрім того, за ч. 1 ст. 1 Закону України «Про основи національного спротиву» доброволець Сил територіальної оборони Збройних Сил України - громадянин України або іноземець чи особа без громадянства, який перебуває в Україні на законних підставах впродовж останніх п`яти років та на добровільній основі зарахований до проходження служби у складі добровольчого формування Сил територіальної оборони Збройних Сил України; 2) добровольче формування територіальної громади - воєнізований підрозділ, сформований на добровільній основі з громадян України, які проживають у межах території відповідної територіальної громади, який призначений для участі у підготовці та виконанні завдань територіальної оборони. На членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

На членів добровольчих формувань територіальних громад, які беруть участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, поширюються гарантії соціального захисту, передбачені Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (ч. 2 ст. 24 Закону України «Про основи національного спротиву»).

У свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» дія цього Закону поширюється на: 1) військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України

військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей; 2) військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти; 3) військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей; 4) членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони України.

За приписами ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні

заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.

З наведеного судом установлено, що ч. 15 ст. 14 вказаного Закону конкретизовано перелік осіб -військовослужбовців, на яких поширюється сфера її дії, до яких члени добровольчих формувань територіальних громад не відносяться.

Заразом суд, оцінивши усі фактичні обставини справи, установив таке.

За умовами ст. 7 договору, якою врегульовано відповідальність сторін, фактично увесь різновид відповідальноті у вигляді неустойки (штрафи в розмірі 1%, 5%, 30%, пеня тощо), збитків покладається на відповідача (згадується у 8 разів), при цьому щодо відповідальності позивача, то вона згадується лише двічі, із загальним формулюванням «згідно із законодавством», що свідчить про непропорційність та значно гірші (дискримінаційні) умови для відповідача.

Частинами 1, 2 ст. 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При застосуванні ч. 3 ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України слід мати на увазі, що поняття "значно" та " надмірно" є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. При цьому слід враховувати, що правила ч. 3 ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Зі змісту зазначених норм убачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Отже, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Судовий розсуд - це право суду, яке передбачене та реалізується на підставі чинного законодавства, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення, встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), такий, що є найбільш оптимальним в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав таінтересів учасників судового процесу.

Застосовуючи свої дискреційні повноваження, суд уважає за необхідне зазначити, що за ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених ст. 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.

Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо

своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором штрафу, пені, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Отже, враховуючи відсутність суми боргу, повернення предмету лізингу, наслідки порушення зобов`язання (які внаслідок неподання звітності не установлені), зважаючи, що штраф нараховано чотири рази одне й теж порушення, беручи до уваги, що порушення відбулося після введення в Україні воєнного стану, а також засади справедливості, добросовісності, розумності як складові елементи загального конституційного принципу верховенства права, закріплені у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України, зважаючи на правову природу штрафу та його основне призначення, суд, реалізовуючи свої дискреційні повноваження, зазначає, що наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором, а тому штраф, заявлений до стягнення підлягає зменшенню до 7 420,00 грн (за одне неподання звітності, зважаючи, шо, по суті, вказане порушення було триваючим).

Щодо інших аргументів, на які посилалися учасники справи та яким не була дана оцінка, то Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справах "Проніна проти України", «Серявін та інші проти України», "Ruiz Torija v. Spain" тощо).

Висновки суду за результатами вирішення спору.

За результатами з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні, і з наданням оцінки всім аргументам учасників справи у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами ст. 75-79, 86 ГПК України, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний)

розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом

справи (ч. 1 ст. 124 ГПК України).

У позовній заяві позивачем зазначено попередній розрахунок судових витрат, що складаються із судового збору в розмірі 2 684,00 грн та 2 500,00 грн професійної правничої допомоги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи, що позов задоволено частково, відтак судовий збір в розмірі 468,36 грн покладається на відповідача, а решта - на позивача.

При цьому сума, на яку суд на власний розсуд зменшив штраф, при вирішенні питання про розподіл судових витрат не враховується.

Керуючись ст. 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 129, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Бест Лізинг" до Фізичної особи-підприємця Харитончука Олексія Миколайовича про стягнення 170 065,42 грн за договором фінансового лізингу задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Харитончука Олексія Миколайовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Бест Лізинг" (вул. Ярославів Вал, буд. 13/2, літ. Б, м. Київ, 01054, ідентифікаційний код 33880354) 7 420,00 грн штрафу.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Харитончука Олексія Миколайовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Бест Лізинг" (вул. Ярославів Вал, буд. 13/2, літ. Б, м. Київ, 01054, ідентифікаційний код 33880354) 468,36 грн.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Бест Лізинг" (вул. Ярославів Вал, буд. 13/2, літ. Б, м. Київ, 01054, ідентифікаційний код 33880354).

Відповідач: Фізична особа-підприємець Харитончук Олексій Миколайович ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Інформацію по справі, що розглядається, можна отримати на сторінці суду на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет за вебадресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повне судове рішення складене та підписане 10.07.2023.

Суддя О.Андрійчук