ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2023 року м. ЧернівціСправа № 926/907/23

За позовом Сокирянської міської ради Дністровського району Чернівецької області, Чернівецька область, Дністровський район, м. Сокиряни

до Товариства з обмеженою відповідальністю Радогост, м. Чернівці

про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Сокирянської міської ради та скасування Державного акту на право постійного користування землею

Суддя О. В. Гончарук

Секретар судового засідання Чиборак У. Г.

Представники сторін:

від позивача Сираєва Н. С. виписка з ЄДР від 31.03.2023;

від відповідача Малишева І.В. ордер №1059306 від 27.03.2023.

Обставини справи: Сокирянська міська рада Дністровського району Чернівецької області звернулася до Господарського суду Чернівецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Радогост в якому просить: визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Сокирянської міської Ради народних депутатів № 70 від 24 квітня 1996 року; визнати недійсним та скасувати Державний акт на право постійного користування землею серії І-ЧВ № 000748, виданий Товариству з обмеженою відповідальністю Радгост 26 березня 1998 року.

Свій позов позивач обґрунтовує обставинами, пов`язаними з, на його думку, видачею акта на право користування землею серії І-ЧВ № 000748 від 26.03.1998, всупереч встановленого законом порядку, без належної правової підстави та на основі незаконного рішення неуповноваженого органу.

Позивач зазначає, що у рішенні виконавчого комітету № 70 від 24.04.1996, по-перше, немає жодних вказівок щодо площі земельної ділянки та її цільового призначення.

По-друге, оскаржуване рішення, прийнято виконавчим комітетом Сокирянської міської Ради народних депутатів № 70 від 24.04.1996, а не Сокирянською міською радою як це зазначено у самому акті.

На думку позивача, це означає, що рішення виконавчого комітету Сокирянської міської Ради народних депутатів № 70 від 24.04.1996 прийнято не уповноваженим на те органом за відсутності у цього органу правової компетенції.

Ухвалою суду від 07.03.2023 відкрито провадження у справі з призначенням її до розгляду за правилами загального позовного провадження на 28.03.2023.

28.03.2023 представник відповідача у підготовче засідання не з`явився, при цьому від останнього через відділ документального та інформаційного забезпечення Господарського суду Чернівецької області надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з зайнятістю в іншому судовому процесі.

11.04.2023 від відповідача через відділ документального та інформаційного забезпечення Господарського суду Чернівецької області надійшла заява про застосування строків позовної давності (вх. № 1602) обгрунтовуючи це тим, що позивач міг звернутися до суду з вказаними позовними вимогами починаючи з лютого 2017 року.

Одночасно відповідачем подано відзив на позовну заяву (вх. № 1603) в якому останній позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити у задоволені позовних вимог.

У підготовчому засіданні 11.04.2023 оголошено перерву до 27.04.2023.

Підготовче засідання призначене на 27.04.2023 не відбулось, у зв`язку з перебуванням судді Гончарука О.В. у щорічній відпустці, про що сторони були повідомлені, шляхом отримання повідомлення про неможливість проведення судового засідання.

Ухвалою суду від 01.05.2023 підготовче засідання призначено на 16.05.2023.

16.05.2023 від позивача через відділ документального та інформаційного забезпечення Господарського суду Чернівецької області надійшли заперечення (вх. № 2057) на заяву про застосування строку позовної давності, в якій позивач зазначає про необгрунтованість даної заяви.

У підготовчому засіданні 16.05.2023 оголошено перерву до 23.05.2023.

Протокольною ухвалою від 23.05.2023 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів.

Ухвалою від 23.05.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 27.06.2023.

Присутній у судовому засіданні 27.06.2023 представник позивача наполягає на задоволені позову з підстав зазначених у позовній заяві та запереченнях поданих ним з приводу застосування строків позовної давності.

Представник відповідача заперечує проти доводів зазначених у позовній заяві та наполягає на відмові у задоволені позовних вимог вважає їх безпідставними та необгрунтованими та просить суд задовільнити клопотання про застосування строку позовної давності.

Заслухавши сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини у справі, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши в сукупності надані докази, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд встановив наступне.

Рішенням виконавчого комітету Сокирянської міської ради народних депутатів №70 від 1996 року надано згоду Товариству з обмеженою відповідальністю Радогост на складання проекту передачі земельної ділянки із землекористування Сокирянського колгоспного ринку, у зв`язку з переходом права на будівлі та споруди на вулиці Васильєва 15 (у місті Сокиряни Чернівецької області). Цим же рішенням зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю Радогост виготовити та подати до міської ради на затвердження проект передачі та Державний акт на право постійного користування землею.

В подальшому, 26.03.1998 Сокирянською міською радою народних депутатів Товариству з обмеженою відповідальністю Радогост видано державний акт на право постійного користування землею площею 1,14 га в межах згідно з планом землекористування серії I-ЧВ №000748.

Спірні правовідносини між сторонами щодо земельної ділянки на вулиці Васильєва 15 в місті Сокиряни виникли в кінці 2022 року на початку 2023 року, коли Товариство з обмеженою відповідальністю Радогост оскаржило у судовому порядку рішення Сокирянської міської ради про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки комунальної власності площею 1,1230 га з кадастровим номером 0:01:003:0381 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі в межах міста Сокиряни на вулиці Васильєва, про яку Товариство з обмеженою відповідальністю Радогост зазначає як про земельну ділянку, яка перебуває у цього товариства на праві постійного користування з 1998 року.

В той же час, предметом судового розгляду у цій справі є вимога Сокирянської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю Радогост про скасування державного акту на право постійного користування землею площею 1,14 га.

За приписами статті 7 Земельного кодексу України (1990 року, в редакції, чинній на момент видачі спірного державного акта) користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, сільськогосподарським підприємствам і організаціям, громадським об`єднанням тощо. Згідно зі статтею 19 цього Кодексу сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів. Міська Рада народних депутатів надає земельні ділянки (крім ріллі і земельних ділянок, зайнятих багаторічними насадженнями) для будь-яких потреб у межах міста. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (стаття 23 вказаного Кодексу).

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту прав на земельні ділянки визначені статтею 152 Земельного кодексу України за приписами якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому, захист права на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відтак, саме власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, в тому числі, і шляхом визнання недійсним рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконними та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права і інтереси.

Враховуючи приписи вказаних норм, звертаючись до господарського суду з вимогою про визнання недійсним державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, на позивача покладається не лише обов`язок довести наявність передбачених законом підстав недійсності цього акту, а й порушення спірним актом прав чи охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 15 Цивільного кодексу України).

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у частині 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Обов`язок доказування тих або інших обставин справи визначається предметом спору.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд, серед іншого, враховує, що у відповідності до статті 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Як встановлено судом в процесі розгляду справи, позивачем у позові не наведено та не підтверджено жодними доказами обставин щодо порушення прав Сокирянської міської ради у зв`язку із прийняттям оскаржуваного рішення та у зв`язку з видачою відповідачу державного акту на право постійного користування землею площею 1,14 га серії I-ЧВ №000748 від 26.03.1998.

Таким чином, у зв`язку з недоведеністю Сокирянською міською радою факту порушення оскаржуваним рішенням та державним актом прав позивача, у задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 4, 5, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову Сокирянської міської ради Дністровського району Чернівецької області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Радогост» про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Сокирянської міської ради № 70 від 24.04.1996 та визнання недійсним та скасування Державного акту на право постійного користування серії І-ЧВ № 000748 від 26.03.1998 відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів до Західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://cv.arbitr.gov.ua/sud5027/.

Повне судове рішення складено 07.07.2023.

Суддя О.В. Гончарук