ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2023 року

м. Київ

cправа № 910/4631/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Бенедисюка І.М., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання - Пасічнюк С.В.,

учасники справи:

позивач - приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Інгосстрах",

представник позивача - Кузьменко В.С., адвокат (ордер від 11.04.2023 № 1192261),

відповідач - акціонерне товариство "Комерційний банк "Приватбанк ",

представник відповідача - Самсонович О.А., адвокат (довіреність від 02.02.2023 № 3); Тарасенков В.В., адвокат (довіреність від 22.09.2023 № 19),

розглянув касаційну скаргу приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах"

на рішення господарського суду міста Києва від 06.12.2022 (головуючий суддя Кирилюк Т.Ю.),

постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.03.2023 (головуючий Буравльов С.І., судді: Шапран В.В., Андрієнко В.В.)

та касаційні скарги приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" і акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк"

на додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.04.2023 (головуючий Буравльов С.І., судді: Шапран В.В., Андрієнко В.В.)

у справі № 910/4631/22

за позовом приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" (далі - Товариство)

до акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" (далі - Банк)

про визнання дій протиправними та стягнення 209 466 241,60 грн.

За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство звернулось до суду з позовом до Банку про: визнання протиправними дій Банка, спрямованих на спричинення збитків (упущеної вигоди) Товариству за договором доручення на виконання страхових агентських послуг від 03.01.2014 № 1 (далі - Договір № 1) та за договором доручення на виконання страхових агентських послуг від 03.01.2014 № 2 (далі - Договір № 2; разом - Договори), які укладені Товариством та Банком; стягнення з Банку на користь Товариства збитків (упущеної вигоди) за Договором № 1 за період з липня 2019 року по квітень 2022 року у розмірі 276 825,76 грн та за Договором № 2 за період з липня 2019 року по квітень 2022 року у розмірі 209 189 415,90 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Банком взятих на себе зобов`язань за Договором, що, у свою чергу, підтверджено обставинами встановленими судовими рішеннями у справі № 201/10958/20.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.12.2022, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.03.2023, відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог.

Додатковою постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.04.2023 заяву Банку про ухвалення додаткової постанови задоволено частково. Стягнуто з Товариства на користь Банку витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 19 800,00 грн. У задоволенні іншої частини заяви Банку відмовлено.

Додаткова постанова апеляційного суду обґрунтована тим, що розмір заявлених до компенсації витрат не відповідає критеріям розумності та реальності.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 та постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.03.2023, Товариство звернулось до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права та на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Касаційна скарга Товариства на вказані судові рішення мотивована тим, що:

- відсутній висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах стосовно стягнення збитків у зв`язку з невиконанням страховим агентом обов`язків за договором доручення на виконання страхових агентських послуг та застосування у сукупності з нормами права, зокрема, статті 15 Закону України "Про страхування", а також статей 193, 224, 295, 305 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статей 22, 509, 525, 526, 623, 628, 629, 1000, частини першої статті 626, частини першої статті 623, частини першої статті 901, частини другої статті 1008 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України);

- оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права, зокрема, статей 79, 74, 86, 236 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України);

- суди не дослідили зібрані у справі докази та необґрунтовано відхилили клопотання (про зупинення провадження у справі).

Банк подав відзив на касаційну скаргу Товариства на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.03.2023, в якому, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить відмовити у задоволенні вказаної касаційної скарги Товариства. Також Банком у касаційній скарзі зазначено, що ?на підставі частини восьмої статті 129 ГПК України повідомляє суд про те, що докази на підтвердження розміру судових витрат, які Банк поніс або понесе у зв`язку з розглядом справи судом апеляційної інстанції будуть подані протягом 5 днів після ухвалення постанови суду апеляційної інстанції?.

Також не погоджуючись з додатковою постановою суду апеляційної інстанції в частині задоволення заяви Банку про ухвалення додаткової постанови, Товариство звернулось до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права та на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, просить скасувати додаткову постанову апеляційного суду в оскаржуваній частині та в цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви Банку про ухвалення додаткової постанови.

Касаційна скарга Товариства на додаткову постанову суду апеляційної інстанції обґрунтована тим, що:

- відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статей 126, 129 ГПК України у подібних правовідносинах;

- суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази та необґрунтовано відхилив можливість встановлення обставин щодо виконання наданих послуг.

Банк подав відзив на касаційну скаргу Товариства на додаткову постанову суду апеляційної, в якому, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваної додаткової постанови суду апеляційної інстанції в частині задоволення заяви Банку про ухвалення додаткової постанови, просить відмовити у задоволенні вказаної касаційної скарги Товариства.

У свою чергу, не погоджуючись з додатковою постановою суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні заяви Банку про ухвалення додаткової постанови, Банк звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на те, що апеляційним судом не враховано висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, просить скасувати додаткову постанову апеляційного суду в оскаржуваній частині та в цій частині ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву Банку про ухвалення додаткової постанови у повному обсязі.

Касаційна скарга Банку мотивована тим, що суд не врахував висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, від 29.11.2022 у справі № 910/95/21, від 07.09.2020 у справі № 910/4201/19, від 12.05.2021 у справі № 235/4969/19, від 25.10.2022 у справі № 910/19650/20, від 06.10.2022 у справі № 916/840/21, від 01.09.2021 у справі № 910/13034/20, від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19, від 07.09.2021 у справі № 910/5998/20, від 09.04.2019 у справі № 826/2689/15, від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 щодо застосування пунктів 1, 2 частини другої та частин четвертої-шостої статті 126 ГПК України, частини другої статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" у подібних правовідносинах.

Від Товариства відзив на касаційну скаргу Банку не надходив.

Розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 14.06.2023 № 29.3-02/1349 у зв`язку з відпусткою судді Селіваненка В.П. призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 910/4631/22, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакова І.В. (головуючий), Бенедисюк І.М., Малашенкова Т.М.

Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, відповідно до встановлених ними обставин справи, враховуючи підстави відкриття касаційного провадження, заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представників сторін, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційних скарг з огляду на таке.

Місцевим та апеляційним господарськими судами встановлено, що у матеріалах справи наявні Договори, які аналогічні за змістом та умовами.

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 Договорів страховик (Товариство) доручає, а страховий агент (Банк) зобов`язується здійснювати від імені та за дорученням страховика частину діяльності останнього, у тому числі виконувати інформаційно-роз`яснювальну роботу з метою рекламування діяльності страховика та притягнення до співробітництва заінтересованих осіб, укладення договорів страхування транспортних засобів та майна, що забезпечують виконання зобов`язань позичальників страхового агента, приймання страхових платежів готівкової форми тощо.

Згідно з пунктами 8.1 Договорів вони вступають в силу з моменту підписання сторонами та діють протягом трьох років.

Банком було прийняте рішення, оформлене протоколом № 14 засідання комітету з питань комплаєнсу та фінансової безпеки від 16.10.2020, яке, на думку Товариства, порушує його права.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.05.2021 у справі № 201/10958/20, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 25.08.2021 та постановою Верховного Суду від 01.12.2021, визнано незаконними рішення, оформлене протоколом № 14 засідання Комітету з питань комплаєнсу та фінансової безпеки від 16.10.2020.

Товариство вважає, що судовими рішеннями у справі № 201/10958/20 було встановлено, що в офіційних каналах комунікації банку (офіційний сайт, Приват24) відсутня така страхова компанія як Товариство, що доводить факт блокування у банківських каналах комунікації банку можливості укладення договорів страхування на нових умовах або внесення змін до них та переукладення договорів страхування.

Як наслідок, з липня 2019 року кількість договорів страхування з Товариством, що супроводжує Банк за Договорами, зменшилась з 411 980 договорів до 178 812, що спричиняє значні збитки Товариству.

Судами встановлено, що спір у справі виник у зв`язку з тим, що, на думку Товариства, Банк не виконував зобов`язання страхового агента за укладеними Договорами, що призвело до завдання збитків Товариству та неотримання ним очікуваного доходу.

Статтею 193 ГК України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною першою статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона - виконавець, зобов`язується за завданням другої сторони - замовника, надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 224 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до частини першої статті 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Судами встановлено, що право на відшкодування завданих збитків виникає при наявності складу цивільного правопорушення: порушення цивільного права чи інтересу; завдання збитків, причинного зв`язку між порушенням права та збитками, наявність винної поведінки.

Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною шкоди, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками.

Відшкодування збитків є видом відповідальності учасників цивільних правовідносин за шкоду, яка є негативним наслідком правопорушення. При цьому, враховано, що збиток - це грошова оцінка шкоди, яка підлягає відшкодуванню за неможливості, недоцільності або у разі відмови потерпілого від відшкодування шкоди в натурі.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, необхідна наявність повного складу правопорушення: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; шкідливого результату такої поведінки - шкоди (збитків); причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла збитки.

Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. Також деліктна відповідальність за загальним правилом настає за наявності вини заподіювача шкоди.

У разі відсутності хоча б одного з вказаних елементів, відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає.

При цьому, обов`язок доказування наявності шкоди, її розмір та протиправності поведінки заподіювача шкоди покладається на особу, якій завдано збитків.

Згідно із статтею 295 ГК України комерційне посередництво (агентська діяльність) є підприємницькою діяльністю, що полягає в наданні комерційним агентом послуг суб`єктам господарювання при здійсненні ними господарської діяльності шляхом посередництва від імені, в інтересах, під контролем і за рахунок суб`єкта, якого він представляє. Комерційним агентом може бути суб`єкт господарювання (громадянин або юридична особа), який за повноваженням, основаним на агентському договорі, здійснює комерційне посередництво.

Статтею 305 ГК України передбачено, що відносини, що виникають при здійсненні комерційного посередництва (агентської діяльності) у сфері господарювання, регулюються ГК України, іншими прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами, що визначають особливості комерційного посередництва в окремих галузях господарювання. У частині, не врегульованій нормативно-правовими актами, зазначеними у цій статті, до агентських відносин можуть застосовуватися відповідні положення ЦК України, якими регулюються відносини доручення.

Відповідно до статті 15 Закону України "Про страхування" страхова діяльність в Україні може провадитися за участю страхових посередників. Страховими посередниками можуть бути страхові або перестрахові брокери, страхові агенти. Страхові агенти - це фізичні особи або юридичні особи, які діють від імені та за дорученням страховика і виконують частину його страхової діяльності, а саме: укладають договори страхування, одержують страхові платежі, виконують роботи, пов`язані із здійсненням страхових виплат та страхових відшкодувань. Страхові агенти є представниками страховика і діють в його інтересах за винагороду на підставі договору доручення із страховиком.

Згідно із статтею 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Частиною другою статті 1008 ЦК України передбачено, що довіритель або повірений мають право відмовитися від договору доручення у будь-який час. Відмова від права на відмову від договору доручення є нікчемною.

Враховуючи вказані норми права, суду дійшли висновку, що Банк має право у будь-який час відмовитись від укладених Договорів, тому доводи Товариства про порушення зобов`язань Банком за Договорами щодо припинення виконання доручень, не укладення нових договорів з клієнтами, ускладнення приймання платежів є необґрунтованими.

Товариство посилалось на те, що Банк не виконав своїх зобов`язань за укладеними Договорами, однак у матеріалах справи відсутні відповідні належні докази такого невиконання.

Так, за умовами пунктів 1.1, 1.2 укладених Договорів Банк зобов`язався виконувати інформаційно-роз`яснювальну роботу з метою рекламування діяльності Товариства та притягнення до співробітництва заінтересованих осіб.

Відсутність прямо встановленого договором обов`язку вчинити певну дію зумовлює правову неможливість його порушити.

Умовами укладених договорів не передбачено обов`язку Банку укладати щомісячно певно визначену кількість договорів.

Разом з цим, у матеріалах справи містяться підписані обома сторонами акти виконаних робіт за період з 01.06.2019 по 30.04.2022, які підписані без заперечень та зауважень з боку Товариства.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це розрахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на доказах, які підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання певних грошових сум, якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Отже звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на Товариство обов`язок також довести реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії Банку стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.

Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання Товариством відповідних доходів, але не отриманих через винні дії Банку.

Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу не є достатньою підставою для його стягнення, оскільки у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані за звичайних обставин (мають реальний, передбачуваний та очікуваний характер).

Збитки у вигляді упущеної вигоди підлягають відшкодуванню у таких випадках: коли заявлений кредитором не отриманий дохід (майнова вигода) був у межах припущення сторін на момент виникнення зобов`язань; втрата доходу є ймовірним результатом порушення зобов`язання іншим контрагентом (боржником); дохід не є абстрактним і може бути доведеним з розумним рівнем впевненості.

Судами встановлено, що в обґрунтування підстав заявлених вимог про стягнення упущеної вигоди Товариство посилалось на те, що з липня 2019 року кількість договорів страхування з Товариством, що супроводжує Банк за Договорами, зменшилась з 411 980 договорів до 178 812. Наведені збитки зазначаються Товариством у викладеній ним таблиці, яка міститься у позовній заяві.

Суди зазначили, що Товариство надало суду виключно теоретичне обґрунтування наявності та розміру упущеної вигоди, яке розраховано як додатки різниць між визначеною у акті прийнятих послуг сумою страхових платежів наступного місяця по відношенню до попереднього. Такий розрахунок може свідчити одночасно про зменшення об`ємів кредитування відповідача, про відмову його позичальників від страхування майна саме у Товариством, про неринкові тарифи Товариства тощо, відтак наданий розрахунок не доводить того, що втрата (неотримання) доходу Товариства стала прямим наслідком дій або бездіяльності саме Банку.

Враховуючи викладене, а також те, що Товариством не було доведено протиправності поведінки Банку, суди дійшли висновку про те, що вимога про стягнення з Банку упущеної вигоди у розмірі 276 825,76 грн за Договором № 1 та упущеної вигоди за Договором № 2 у розмірі 209 189 415,90 грн є необґрунтованою.

Також судами були відхилені доводи Товариства про те, що судовими рішеннями у справі № 201/10958/20 було встановлено факт блокування у банківських каналах комунікації банку можливості укладення договорів страхування на нових умовах або внесення змін до них та переукладення договорів страхування, оскільки в офіційних каналах комунікації банку (офіційний сайт, Приват24) була відсутня така страхова компанія як Товариство, як необґрунтовані.

Обставини, які підлягають встановленню судом у справі - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо.

Таким чином, наявність або відсутність на офіційному сайті банку або у системі Приват24 інформації про певні страхові компанії є обставиною, а зроблений на підставі цієї обставини висновок про те, що банком заблоковано у банківських каналах комунікації можливість укладення договорів страхування на нових умовах або внесення змін у вже укладені договори, є її правовою оцінкою, що не може вважатися преюдицією.

При цьому, зі змісту судових рішень у справі № 201/10958/20 вбачається, що суди безпосередньо не досліджували умови укладених Договорів, не надавали оцінки умовам таких договорів, наявності або відсутності порушень за ними, позаяк спір у справі стосувався виключно наявності або відсутності порушення прав споживачів.

Крім того, обсяг прав та обов`язків сторін визначено умовами укладених Договорів, тому наявність судових рішень у спорі про захист прав споживачів не може створювати для сторін цих договорів нові обов`язки.

При цьому, суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях у інших справах. Для спростування преюдиційних обставин, учасник процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу. Отже, суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно оцінювати обставини (факти), які є предметом судового розгляду та ухвалити рішення з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

Таким чином суди дійшли висновку, що наявність судових рішень у справі № 201/10958/20 не звільняє суд у цій справі від обов`язку оцінити умови Договорів та встановити, які умови визначені даними договорами для сторін.

За таких обставин, суди дійшли висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Що ж до додаткової постанови суду апеляційної інстанції, то ухвалюючи вказану постанову апеляційний суд виходив з того, що представництво інтересів Банку (клієнту) в межах розгляду справи № 910/4631/22 надавало Адвокатське об`єднання ?Астерс? (об`єднання) на підставі договору про надання правової допомоги від 26.08.2022 № 2466/01-2022 (далі - договір).

Відповідно до пункту 1.1 договору об`єднання зобов`язується здійснити захист, представництво, а також надати клієнтові інші види юридичних послуг та правової (правничої) допомоги відповідно до його завдань та на умовах договору, а клієнт зобов`язується прийняти та оплатити надані послуги.

Згідно з пунктами 6.4, 6.5 договору сторони погодили застосування змішаної погодинної ставки, незалежно від категорії фахівця фірми, що складає 5 500,00 грн/год, без ПДВ. На суму винагороди нараховується ПДВ за ставкою 20%.

На підтвердження понесених витрат на суму 141 900,00 грн Баннк надав суду:

- рахунок від 08.02.2023 № 01.23-097.2466 на суму 55 606,50 грн;

- деталізацію послуг, наданих з 10.01.2023 по 17.01.2023, на суму 46 338,75 грн;

- акт № 01.23-097.2466 приймання-передачі наданих послуг, згідно з договором;

- рахунок від 13.03.2023 № 02.23-187.2466 на суму 83 160,00 грн;

- деталізацію послуг, наданих з 14.02.2023 по 23.02.2023, на суму 52 250,00 грн;

- акт № 02.23-187.2466 приймання-передачі наданих послуг згідно з договором;

- рахунок від 14.03.2023 № 03.23-023.2466 на суму 56 100,00 грн;

- деталізація послуг, наданих з 02.03.2023 по 14.03.2023, на суму 46 750,00 грн;

- акт № 03.23-023.2466 приймання-передачі наданих послуг згідно з договором.

Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин другої, четвертої, п`ятої статті 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною восьмою статті 129 ГПК України, зокрема, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Апеляційним судом враховано, що витрати сторін, пов`язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об`єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених 129 ГПК України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19.

Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість витрат та їх пропорційність предмету спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Також апеляційний суд звернув увагу на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 вказано, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи те, чи були вони фактично понесені, та оцінювати їх необхідність.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).

При зменшенні витрат на правову допомогу необхідно враховувати: чи змінювалася правова позиція сторін у справі в судах першої, та апеляційної інстанції; чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини.

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.12.2021у справі № 910/20852/20.

Судом апеляційної інстанції у даній справі встановлено, що правова позиція Банку була сталою і не зазнавала змін протягом розгляду спору у суді першої та апеляційної інстанції, а об`єднання надавало правову допомогу Банку в обох інстанціях, тому, відповідно, було обізнане у справі з усіма деталями, що з неї випливають.

Надавши оцінку деталізації послуг, наданих об`єднанням на загальну суму 118 250,00 грн:

- ознайомлення зі змістом апеляційної скарги (1,3 год) - 7 150,00 грн;

- ознайомлення в Господарському суді міста Києва з матеріалами справи № 910/4631/22 (1,9 год) - 10 450,00 грн;

- актуалізація стану розгляду справи № 910/4631/22 (0,3 год) - 1 650,00 грн;

- робота над проектом відзиву на апеляційну скаргу (1,3 год) - 7 150,00 грн;

- підготовка проекту відзиву на апеляційну скаргу (8,2 год) - 45 100,00 грн;

- підготовка до направлення відзиву на апеляційну скаргу (2,4 год) - 13 200,00 грн;

- підготовка до участі у судовому засіданні (2,6 год) - 14 300,00 грн;

- участь у судовому засіданні (2,1 год) - 11 550,00 грн;

- підготовка проекту заяви про відшкодування судових витрат (1,4 год) - 7 700,00 грн.

При цьому, апеляційним судом встановлено, що з наданої Банком деталізації послуг вбачається, що послуги у даній справі надавались двома адвокатами одночасно - Заведієм В.І. та Тарасенковим В.В.

Також відповідно до наданої відповідачем деталізації послуг загальна сума таких послуг складає 118 250,00 грн, у той час як у заяві про відшкодування витрат на правову допомогу Банк просить суд стягнути з Товариства 141 900,00 грн.

Враховуючи те, що Банком не надано доказів на підтвердження понесених витрат на правову допомогу у розмірі 23 650,00 грн, апеляційний суд дійшов висновку, що заява про відшкодування витрат на правову допомогу не підлягає задоволенню у вказаній частині.

Що ж до наданих адвокатом послуг щодо ознайомлення зі змістом апеляційної скарги та актуалізації стану розгляду справи, роботи над проектом відзиву на апеляційну скаргу, підготовки проекту відзиву на апеляційну скаргу та підготовки до направлення відзиву на апеляційну скаргу, то апеляційним судом визнано їх необґрунтованими, оскільки доводи апеляційної скарги підтверджують вже сформовану позицію Банку, що не потребує додаткового спростування Банком. Також до складу витрат на професійну правничу допомогу безпідставно включено значний обсяг робіт (13,5 год) двох адвокатів, однак такі роботи об`єктивно не могли вимагати настільки значного обсягу юридичної і технічної (допоміжної) роботи.

Крім того, апеляційним судом заначено, що роботи, пов`язані з підготовкою відзиву на апеляційну скаргу фактично дублюють одна одну, при цьому правова позиція Банку під час розгляду справи у суді першої інстанції та в апеляційній інстанції не змінювалась, була сформована при підготовці відзиву на позовну заяву та потребувала значно меншого часу при підготовці відзиву на апеляційну скаргу.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що заявлені Банком витрати за ознайомлення зі змістом апеляційної скарги та актуалізації стану розгляду справи, роботи над проектом відзиву на апеляційну скаргу, підготовки проекту відзиву на апеляційну скаргу та підготовки до направлення відзиву на апеляційну скаргу підлягають частковому відшкодуванню у розмірі 7 150,00 грн, що за погодинною ставкою у розмірі 5 500,00 грн/год, передбаченою умовами укладеного договору, складає 1,3 год та оцінено адвокатом Банком у деталізації послуг.

Також апеляційний суд дійшов висновку, що заявлені Банком витрати на ознайомлення в Господарському суді міста Києва з матеріалами справи № 910/4631/22 на суму 104 50,00 грн не підлягають задоволенню, оскільки після ухвалення рішення судом першої інстанції представник Банку подав клопотання про ознайомлення з матеріалами справи, однак з матеріалами справи не знайомився, відтак така послуга надана не була.

Судом апеляційної інстанції також були визнані такими, що не підлягають задоволенню заявлені Банком витрати за надані послуги з підготовки до участі у судовому засіданні на суму 14 300,00 грн, оскільки не зрозуміло що включає в себе така послуга.

Так, адвокатом Банку вже була надана послуга щодо ознайомлення зі змістом апеляційної скарги та підготовка відзиву на апеляційну скаргу, що включає в себе формулювання представником правової позиції для надання пояснень у судовому засіданні.

Що ж до заявлених Банком витрати за участь у судовому засіданні у розмірі 11 550,00 грн, то апеляційний суд дійшов висновку, що вони підлягають частковому задоволенню, оскільки судове засідання, з урахуванням часу очікування у зв`язку з оголошеною повітряною тривогою, тривало 1,5 год, а не 2,10 год, як заявлено представником Банку. Тому з урахування погодинної оплати роботи адвоката, витрати за участь адвоката у судовому засіданні підлягають задоволенню у розмірі 8 250,00 грн.

Витрати за підготовку проекту заяви про відшкодування судових витрат у розмірі 7 700,00 грн, підлягають частковому задоволенню у розмірі 4 400,00 грн, що відповідає часу виготовлення такої заяви, з урахуванням погодженої сторонами погодинної ставки оплати послуг.

Крім того, апеляційної інстанції звернув увагу на те, що у підготовці справи без очевидної потреби у цьому, брали участь одночасно два адвокати Банку, за послуги кожного з яких нараховано повну погодинну ставку, до складу витрат на професійну правничу допомогу безпідставно включено значний обсяг робіт, які не потребують наявності фахових знань у галузі права (подання процесуальних документів, формування пакетів документів); здійснення аналізу апеляційної скарги двома адвокатами об`єктивно не могли вимагати настільки значного обсягу юридичної і технічної (допоміжної) роботи.

До того ж, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

З урахуванням зазначеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що розмір заявлених до компенсації витрат не відповідає критеріям розумності та реальності.

Враховуючи викладене та беручи до уваги час на підготовку матеріалів до судового слухання, складність юридичної кваліфікації правовідносин у справі, враховуючи клопотання Товариства про зменшення розміру витрат на оплату професійної правової (правничої) допомоги, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви Банку та стягнення з Товариства вартість витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 19 800,00 грн (7 150,00 грн підготовка відзиву на апеляційну скаргу + 8 250,00 грн участь представника у судовому засіданні + 4 400,00 грн підготовка проекту заяви про відшкодування судових витрат).

Як підставу для подання касаційних скарг Товариством визначено пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, посилаючись на відсутність висновку Верховного Суду стосовно стягнення збитків у зв`язку з невиконанням страховим агентом обов`язків за договором доручення на виконання страхових агентських послуг та застосування у сукупності з нормами права, зокрема, статті 15 Закону України "Про страхування", статей 193, 224, 295, 305 ГК України, статей 22, 509, 525, 526, 623, 628, 629, 1000, частини першої статті 626, частини першої статті 623, частини першої статті 901, частини другої статті 1008 ЦК України, а також щодо застосування статей 126, 129 ГПК України у подібних правовідносинах.

Водночас колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. При цьому, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема зазначення норми права щодо якої відсутній висновок її застосування із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній та обґрунтуванням необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.

Зі змісту вказаної норми убачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

Отже, формування Верховним Судом висновку має стосуватися спірних конкретних правовідносин, ураховуючи положення чинного законодавства та встановлені судами під час розгляду справи обставини.

Як вбачається зі змісту оскаржуваних рішень, твердження позивача стосовно доведеності наявності його порушених прав та/або охоронюваних законом інтересів, а також доводи відповідача про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог були оцінені судами з урахуванням дослідження тих доказів, які були надані сторонами на підтвердження своїх вимог і заперечень.

Наведені ж у касаційних скаргах доводи фактично стосуються необхідності переоцінки доказів, тобто зводяться до заперечення обставин, встановлених судами попередніх інстанцій під час розгляду справи, та перегляду вже здійсненої оцінки доказів у справі.

Саме лише прагнення скаржника здійснити нову перевірку обставин справи та переоцінку доказів у ній не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень попередніх інстанцій, оскільки згідно з імперативними приписами статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, додатково перевіряти докази.

До того ж встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц).

Таким чином, Товариством не доведено необхідності у формуванні висновку Верховного Суду щодо застосування наведених ним норм матеріального права (статті 15 Закону України "Про страхування", статей 193, 295, 305 ГК України, статей 509, 525, 526, 628, 629, 1000, частини першої статті 626, частини першої статті 901, частини другої статті 1008 ЦК України) у спірних правовідносинах.

Водночас судами такі норми права були застосовані разом з іншими нормами права та з урахуванням встановлених обставин справи у сукупності з доводами сторін щодо їх вимог та заперечень.

Також Суд вважає безпідставними доводи Банку, викладені у клопотанні про закриття касаційного провадження, відкритого за касаційною скаргою Товариства з підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України, оскільки наведена у ньому практика щодо застосування норм права, якими врегульовано необхідність доведення наявність усіх чотирьох складових цивільного (господарського) правопорушення для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди (статей 22, 623 ЦК України, статті 224 ГК України), носить загальний характер щодо застосування таких норм права до будь-яких правовідносинах на які вони розповсюджуються.

Отже відсутні підстави як для формування висновку згідно з пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, так і для закриття провадження у справі в частині оскарження Товариством судових рішень з підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України.

Стосовно доводів Товариства про те, що суди не дослідили зібрані у справі докази, колегія суддів зазначає, що обов`язковою умовою для застосування пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України є висновок про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу. При цьому у даній справі заявлені скаржником підстави для касаційного оскарження судового рішення згідно з пунктом 3 частини другої статті 287 цього Кодексу є необґрунтованими.

Верховний Суд вважає безпідставними доводи Товариства про те, що суди не дослідили зібрані у справі докази, оскільки зазначені Товариством підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшли свого підтвердження.

Суд також вважає безпідставними доводи Товариства у касаційній скарзі про необґрунтоване відхилення клопотання про зупинення провадження у справі, оскільки такі доводи спростовуються наявними у матеріалах справи доказами. Крім того, Товариством не доведено, що вказане клопотання мало на меті встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, як цього вимагають приписи пункту 3 частини третьої статті 310 ГПК України, якою передбачено як підставу скасування судових рішень необґрунтоване відхилення судами не будь якого клопотання учасника справи, а клопотання щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Що ж до доводів Банку, викладених у касаційній скарзі на додаткову постанову апеляційного суд про те, що суд не врахував висновків, викладених у постановах Верховного Суду, які Банк наводить у вказаній касаційній скарзі, щодо застосування пунктів 1, 2 частини другої та частин четвертої-шостої статті 126 ГПК України, частини другої статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" у подібних правовідносинах, Суд проаналізувавши зміст вказаних судових рішень та порівнюючи зміст правовідносин (права й обов`язки сторін спору) і у даній справі згідно з відповідним правовим регулюванням, дійшов висновку, що правовідносини у таких справах не є подібними.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За таких обставин Верховний Суд вважає, що надав відповіді на всі істотні, вагомі та доречні доводи, які викладені скаржником у касаційній скарзі та стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 309 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційних скарг, оскільки судами були ухвалені рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що дає підстави залишити їх без змін.

У зв`язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалені судові рішення, суд покладає на скаржників витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 129, 308, 309, 315 ГПК України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційні приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" і акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022, постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.03.2023 та додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.04.2023 у справі № 910/4631/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Т. Малашенкова