ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 року

м. Київ

cправа № 910/506/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бакуліна С.В. - головуючий, Кібенко О.Р., Студенець В.І.,

за участю секретаря судового засідання - Федорченка В.М.,

представника:

позивача - не з`явились,

відповідача - Крилевець Є.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного підприємства "Спец Біо Україна"

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2022 (суддя Пукас А.Ю.) та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2023 (головуючий суддя - Разіна Т.І., судді: Тарасенко К.В., Іоннікова І.А.)

у справі №910/506/22

за позовом Приватного підприємства "Спец Біо Україна"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Басф Т.О.В."

про визнання недійсним договору та додаткової угоди,

ВСТАНОВИВ:

1.Короткий зміст позовних вимог

1.1.Приватне підприємство "Спец Біо Україна" (далі - ПП "Спец Біо Україна") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Басф Т.О.В." (далі - ТОВ "Басф Т.О.В.") про визнання недійсним договору поставки від 13.07.2017 №11112018 та додаткової угоди від 26.02.2020 №22, укладених між ПП "Спец Біо Україна" та ТОВ "Басф Т.О.В.".

1.2.Позовні вимоги (з урахуванням поданої позивачем та прийнятої судом до розгляду уточненої позовної заяви) обґрунтовані укладенням попереднім директором ПП "Фірма "Бершадь Агроплюс", правонаступником якого є ПП "Спец Біо Україна", ОСОБА_1 оспорюваного договору з перевищенням повноважень, а саме в частині укладення правочинів на суму понад 1 млн. грн, затвердження яких згідно з пп. 10.2.17 статуту ПП "Фірма "Бершадь Агроплюс" віднесено до компетенції зборів учасників.

1.3.За твердженнями позивача, директор ОСОБА_1. не мала права укладати договори та додаткові угоди, в тому числі й оспорюваний договір, п. 5.9 якого передбачає, що максимально можливий розмір залишку несплаченої вартості попередньо отриманого товару не може перевищувати 462000000 грн, що відповідно більше 1 млн. грн.

1.4.Крім того, позивач звертає увагу на те, що п.п. 7.2 та 7.3 оспорюваного договору закріплюють подвійну відповідальність за одне й те саме порушення, що суперечить статті 61 Конституції України та є підставою для визнання цього договору недійним.

1.5.Також позивач зазначає, що під час розгляду справи №904/1907/20 йому стало відомо про існування додаткової угоди №22, в якій позивач начебто визнав факт наявності перед відповідачем заборгованості у розмірі 416775997,90 грн, проте чинний керівник має обґрунтовані сумніви стосовно того, чи дійсно ОСОБА_1., а не інша неуповноважена особа, підписала договір та додаткову угоду №22, а також щодо печатки на цих документах, у зв`язку з чим позивач наполягає на факті неукладання додаткової угоди №22.

1.6.Заперечення проти позову мотивовані тим, що оспорюваний договір та додаткова угода №22 були схвалені сторонами, в тому числі й позивачем, а дії останнього щодо їх оскарження фактично суперечать попередній поведінці сторони.

1.7.За твердженнями відповідача, умови п.п. 7.2 та 7.3 договору, які не є істотними, невірно тлумачаться позивачем. Водночас визнання недійсним окремої частини договору (п.п. 7.2 та 7.3 договору) не призводить до визнання недійсним договору в цілому, крім випадку якщо така частина договору є істотною умовою договору.

1.8.Відповідач звертає увагу на те, що позивач не спростовує презумпцію правомірності правочину, а його поведінка не відповідає попереднім заявам сторони та її поведінці щодо виконання умов договору, при тому, що позивач у позовній заяві не заявляє про непідписання або недійсність інших додаткових угод до договору, які сам же долучає до матеріалів справи, а заявляє лише про неукладення додаткової угоди №22 та договору, які стали підставою виникнення судового спору у справі №904/1907/20.

1.9.Також відповідач стверджує, що враховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц, звернення позивача до суду з даним позовом є неналежним способом захисту, а сам позов пред`явлено зі спливом позовної давності, що в свою чергу також є окремою підставою для відмови у його задоволенні.

2.Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанції

2.1.13.11.2017 ТОВ "Басф Т.О.В." (постачальник) та ПП "Фірма "Бершадь Агроплюс", яке в подальшому перейменоване на ПП "Спец Біо Україна" (покупець) уклали договір поставки (далі - договір), за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити у встановлені договором строки продукцію групи компаній BASF (далі - товар), визначений у відповідних видаткових накладних, які є невід`ємною частиною договору, а покупець прийняти та оплатити поставлений товар.

2.2.Відповідно до п. 4.1 договору ціна товару встановлюється в гривні згідно з прайс-листом постачальника і відображається у видаткових накладних на поставку товару.

2.3.Положеннями п. 4.8 договору визначено, що у випадку виконання покупцем протягом строку дії даного договору показників "Умов нарахування мотиваційних виплат та/або знижок на товари, що поставляються ТОВ "Басф Т.О.В" (додаток № 5) та критеріїв для нарахування інших знижок та/або мотиваційних виплат, які можуть бути нараховані постачальником відповідно до договору та/або додатків до нього, постачальник може нарахувати суму мотиваційних виплат. Форма мотивації покупця (надання знижки чи здійснення мотиваційних виплат) залишається на розсуд постачальника.

2.4.Пунктом 5.9 договору сторони погодили, що для здійснення поставки наступної заявленої партії товару максимально можливий розмір залишку несплаченої вартості попередньо отриманого товару з урахуванням вартості замовленої партії товару не може перевищувати 462000000 грн.

2.5.У разі прострочення сплати вартості товару покупцем, постачальник може зменшити розмір мотиваційних виплат, які нараховуються покупцю, на суму, яка розраховується виходячи з 0,3 % від простроченої суми за кожен календарний день прострочення (п. 7.2 договору).

2.6.Відповідно до п. 7.3 договору в разі якщо сума, на яку зменшується розмір мотиваційних виплат відповідно до п. 7.2 договору, перевищує загальний розмір мотиваційних виплат, які нараховуються покупцю постачальником, тоді решту суми, передбаченої відповідно до п. 7.2 договору, покупець сплачує у безготівковому вигляді на банківський рахунок постачальника в якості пені у розмірі 0,3 (нуль цілих три десятих) % від простроченої суми за кожен календарний день прострочення.

2.7.Додатком №1 до договору закріплено прайс-лист постачальника станом на 13.11.2017, відповідно до якого сторони погодили вартість переліку товарів - препаратів, ціна яких визначається із урахуванням співвідношення: 1 долар США дорівнює 26,90 грн станом на 13.11.2017.

2.8.На підтвердження факту виконання сторонами умов договору відповідач до відзиву додав видаткові накладні за період з 18.02.2019 по 26.06.2019 за цим договором, відповідно до яких відповідач здійснював поставку товару позивачу.

2.9.Згідно з актом звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2019 до 13.02.2020 позивач здійснював оплату за договором.

2.10.В період з 2017 по 2020 сторони підписували додаткові угоди до договору, в тому числі й оспорювану додатку угоду від 26.02.2020 №22.

2.11.Відповідно до п. 1 додаткової угоди №22 сторони погодили, що покупець зобов`язується погасити заборгованість перед постачальником за договором поставки від 13.11.2017 №11112018. Станом на дату підписання додаткової угоди сума заборгованості покупця перед постачальником за договором становить 416775997,90 грн.

2.12.Згідно з п. 2.1 додаткової угоди №22 покупець зобов`язується у строк до 05.03.2020 повернути постачальнику раніше поставлений товар загальною вартістю 258343568,10 грн. У випадку, якщо після приймання товару вартість товару, прийнятого постачальником, виявиться меншою, ніж загальна вартість товару, який підлягає поверненню відповідно до цього п. 2.1, тоді різниця підлягає сплаті покупцем на розрахунковий рахунок постачальника не пізніше 06.03.2020.

2.13.За умовами п. 2.2 додаткової угоди №22 покупець зобов`язується у строк до 31.08.2020 погасити залишок суми заборгованості відповідно до пункту 1 даної додаткової угоди після виконання пункту 2.1 цієї додаткової угоди шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника в сумі 158432429,88 грн з ПДВ.

2.14.Оспорювані договір та додаткова угода №22 підписані від імені ПП "Фірма "Бершадь Агроплюс" директором - ОСОБА_1., яка станом на дату підписання цих правочинів діяла на підставі статуту, затвердженого рішенням загальних зборів ПП "Фірма "Бершадь Агроплюс" від 14.05.2010 №14/05.

2.15.Відповідно до п. 10.2.17 цього статуту до компетенції загальних зборів учасників підприємства входить затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує 1000000 грн.

2.16.Згідно з п. 10.4.3 статуту директор має право вчиняти правочини, що не перевищують 1000000 грн.

2.17.В рішенні Господарського суду Дніпропетровської області від 05.10.2021 у справі №904/1907/20, яке залишено без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 16.02.2022 та набрало законної сили, встановлено, що ТОВ "Басф Т.О.В." виконало умови договору, поставило ПП "Спец Біо Україна" товар на загальну суму 536932914,71 грн, що підтверджується видатковими накладними.

Покупець (ПП "Спец Біо Україна") частково оплатив отриманий товар на суму 158343436, 35 грн у зв`язку з чим у останнього утворилась заборгованість перед ТОВ "Басф Т.О.В" у розмірі 416775997, 90 грн, що підтверджується актом звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2019 до 13.02.2020.

2.18.Факти, встановлені у рішенні Дніпропетровської області від 05.10.2021 у справі №904/1907/20, яке набрало законної сили, суди попередніх інстанцій вважали такими, що не потребують доказування при розгляді цієї справи та мають обов`язкову силу при її вирішенні.

3.Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

3.1.Господарський суд міста Києва рішенням від 04.07.2022 у справі №910/506/22, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2023, у задоволенні позову ПП "Спец Біо Україна" до ТОВ "Басф Т.О.В." про визнання недійсним договору поставки від 13.11.2017 №11112018 та додаткової угоди від 26.02.2020 №22 відмовив.

3.2.Судові рішення мотивовані тим, що:

- на виконання умов договору здійснювалися господарські правовідносини, а саме відповідач за замовленням позивача здійснював поставку товару згідно з видатковими накладними, а позивач (відповідальна особа) - приймання такого товару згідно з підписаними видатковими накладними та частково оплачував його;

- дії позивача, попередній директор якого уклав оспорювані договір та додаткову угоду № 22, у вигляді пред`явлення позову про визнання недійсними цих правочинів, фактично суперечать його попередній поведінці і є недобросовісними та такими, що націлені на невиконання своїх господарських зобов`язань;

- пункт 7.2 договору регулює порядок зменшення розміру мотиваційних виплат, надання яких є прерогативою постачальника, а пункт 7.3 договору навпаки встановлює саме розмір пені, яка сплачується від простроченої суми за кожен календарний день прострочення у випадку якщо сума, на яку зменшується розмір мотиваційних виплат відповідно до п. 7.2 договору, перевищує загальний розмір мотиваційних виплат, які нараховуються покупцю постачальником, що свідчить про неправильне трактування позивачем цих умов договору та спростовує його доводи щодо подвійної відповідальності за одне й те саме порушення;

- закріплення положень п.п. 7.2 та 7.3 в редакції договору не є істотними умовами договору та зумовлені виключно вільним волевиявленням сторін в частині вибору контрагента та погодження з ним умов договору;

- позивач не довів обставин щодо невідповідності додаткової угоди №22 вимогам чинного законодавства та наявності обставин підроблення вказаного правочину по змісту та по формі, що свідчить про належність укладання додаткової угоди №22 з урахуванням волі сторін.

4.Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування. Доводи інших учасників справи

4.1.ПП "Спец Біо Україна" звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2023 (скаржником помилково зазначено 24.05.2021), а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

4.2.Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, скаржник посилається на те, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази, неправильно застосували норм матеріального права та порушили норми процесуального права, а саме статті 203, 241 Цивільного кодексу України(далі - ЦК), статті 13 та 99 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК, який кореспондується з пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК), та не врахували висновків стосовно застосування цих норм, викладених у постановах Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №910/12263/18, від 25.04.2018 у справі №1522/18417/12-ц, від 11.10.2019 у справі №910/13731/18 (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК).

4.3.Доводи скаржника зводяться до того, що суди попередніх інстанцій (1) помилково застосували статтю 241 ЦК, встановивши, що оскаржуваний договір був схвалений, зокрема позивачем; (2) не врахували, що дії щодо виконання оспорюваного договору, які свідчать про його схвалення, вчинені неуповноваженою особою, а оспорювана додаткова угода взагалі не підписана директором позивача, дії на її виконання або будь-які наступні дії, що свідчать про її виконання або схвалення, позивач не вчиняв; (3) не дослідили зібрані у справі докази та необґрунтовано відхилили клопотання позивача про призначення у цій справі судової експертизи, незважаючи на те, що позивач наголошував, що договір поставки він укладав, але він має вади волі (відсутність компетенції виконавчого органу на укладання), а додаткову угоду №22 не підписував, про її наявність та зміст довідався лише з матеріалів справи №904/1907/20; (4) формально послались на матеріали справи №904/1907/20, у якій, в свою чергу, суди посилалися на цю справу №910/506/22 та на те, що у цій справі будуть встановлені обставини укладення додаткової угоди №22, які можуть бути підставами для перегляду справи №904/1907/20 за нововиявленими обставинами, а отже помилково вважали доведеним факт підписання позивачем додаткової угоди №22, посилаючись на іншу справу; (5) не надали належної оцінки додатковій угоді №22, зокрема не витребували оригінал такої додаткової угоди, не здійснили його огляд у судовому засіданні.

4.4.ТОВ "Басф Т.О.В." подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, оскаржувані судові рішення - без змін.

4.5.Доводи відповідача зводяться до згоди з висновками судів попередніх інстанцій та встановленими ними обставинами, зокрема щодо (1) фактичного виконання сторонами умов договору поставки, а саме здійснення поставки відповідачем та часткової оплати поставленого товару позивачем; (2) незаперечення позивачем факту прийняття продукції за договором та здійснення часткової оплати; (3) наявності підписів колишнього керівника ПП "Фірма "Бершадь Агроплюс", правонаступником якого є ПП "Спец Біо Україна", ОСОБА_1 та відтисків печатки вказаного підприємства, в тому числі печатки №5, яка міститься й на інших додаткових угодах сторін, дійсність яких позивач не оспорює; (4) недоведення позивачем обставин щодо невідповідності додаткової угоди №22 вимогам чинного законодавства та підроблення вказаного правочину по формі та змісту.

4.6.Відповідач зазначає, що протягом строку дії договору з 2017 по 2020 рік між сторонами існували правовідносини системного, постійного та довготривалого характеру, відповідно, відповідач не вбачав жодних підстав вважати, що позивач не мав наміру укладати договір та додаткові угоди до нього, а також отримувати належний відповідачу товар. Навпаки всі конклюдентні дії та мовчазна згода позивача свідчить про реальність та дійсність договору та додаткових угод до нього.

4.7.Відповідач вважає недоведеними посилання позивача на непідписання ним додаткової угоди №22 та вказує, що самі по собі припущення нового керівника позивача про непідписання попереднім керівником цієї додаткової угоди не можуть бути підставою, як для визнання недійсною спірної додаткової угоди, так і для призначення відповідної експертизи по справі.

4.8.Відповідач також звертає увагу на те, що у матеріалах справи відсутня заява колишнього керівника ПП "Фірма "Бершадь Агроплюс", правонаступником якого є ПП "Спец Біо Україна", ОСОБА_1 про те, що вона не укладала (не підписувала) спірну додаткову угоду №22 або інший документ, який свідчить про вірогідність підробки підпису у спірній угоді, що, в свою чергу, могло стати підставою для проведення відповідної експертизи у справі. Відсутнє також і зареєстроване кримінальне провадження за фактом підробки підпису ОСОБА_1 у спірній додатковій угоді №22, що переконливо свідчить про відсутність правових підстав для призначення експертизи по даній справі.

4.9.У відзиві на касаційну скаргу відповідач заявив, що очікує понести судові витрати на правничу допомогу в розмірі 64000 грн, які будуть підтверджені під час судового розгляду справи в суді касаційної інстанції.

5.Позиція Верховного Суду

5.1.Відповідно до частини другої статті 16 ЦК визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

5.2.Стаття 215 ЦК підставою недійсності правочину визначає недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

5.3.Згідно зі статтею 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

5.4.Звертаючись до суду з позовом про визнання правочину недійсним, позивач має довести наявність порушення спірним правочином його прав та охоронюваних законом інтересів, виходячи із заявлених підстав позову, а суд, вирішуючи питання про можливість спростування презумпції правомірності спірного правочину, має встановити не лише наявність підстав недійсності правочину, але й порушення прав позивача, визначити, яке саме право порушено, у чому полягає його порушення та чи відповідає порушене право заявленим підставам позову

Щодо вимоги про визнання недійсним договору поставки від 13.07.2017 №11112018 з підстав перевищення керівником повноважень

5.5.Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК). При цьому, особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 ЦК).

5.6.Юридична особа вчиняє правочини через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 ЦК утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

5.7.Частиною третьою статті 92 ЦК визначено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

5.8.Водночас, питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу юридичної особи та добросовісність його дій є внутрішніми взаємовідносинами юридичної особи та її органу, тому сам лише факт учинення виконавчим органом юридичної особи протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.

5.9.Відповідно до статті 241 ЦК правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

5.10.З огляду на положення статей 92, 241 ЦК вчинення правочину органом (посадовою особою) юридичної особи з перевищенням наданих йому повноважень може бути підставою для недійсності такого правочину лише за умови обізнаності контрагента про наявність відповідного обмеження повноважень (коли він знав чи за всіма обставинами не міг не знати про такі обмеження), а також відсутності подальшого схвалення правочину.

5.11.Тобто, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №668/13907/13-ц, постановах Верховного суду від 09.06.2021 у справі №911/3039/19, від 13.05.2021 у справі № 903/277/20; від 11.02.2021 у справі №922/109/19; від 16.07.2020 у справі №923/831/18.

5.12.Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 у справі №668/13907/13-ц зазначила, що для визнання недійсним договору з тієї підстави, що його було укладено представником юридичної особи з перевищенням повноважень, необхідно встановити, по-перше, наявність підтверджених належними і допустимими доказами обставин, які свідчать про те, що контрагент такої юридичної особи діяв недобросовісно або нерозумно. При цьому тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці контрагента за договором несе юридична особа. По-друге, дії сторін такого договору мають свідчити про відсутність реального наміру його укладення і виконання.

5.13.Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що позивач не довів недобросовісність та нерозумність дій відповідача при укладенні оспорюваного договору.

Суди попередніх інстанцій також не встановили, що дії сторін свідчили про відсутність реального наміру на укладення і виконання цього договору, а навпаки виснували, що на виконання умов договору сторони здійснювали господарські правовідносини, а саме відповідач за замовленням позивача здійснював поставку товару згідно з видатковими накладними, а позивач (відповідальна особа) - приймання такого товару згідно з підписаними видатковими накладними та частково оплачував його. Обставини щодо виконання оспорюваного договору сторонами, а саме щодо отримання товару та часткової його оплати позивач не заперечує.

5.14.Суди не встановили реальну обізнаність відповідача про наявність обмежень керівника позивача, зокрема на підставі відомостей в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, які також необхідно враховувати, адже зазначення у правочині відомостей про те, що керівник юридичної особи діє на підставі статуту, не є достатньою підставою для того, щоб вважати контрагента таким, що повністю ознайомлений з обмеженнями керівника щодо укладення відповідних правочинів.

5.15.Водночас суди правильно виснували про недоведення позивачем підписання цього правочину керівником позивача з перевищенням наданих йому повноважень, адже вважали, що умови визначення ціни оспорюваного договору закріплено в розділі 4 договору "Ціна товару і порядок розрахунків", а саме в п. 4.1 останнього, а не в п. 5.9, як стверджує позивач (скаржник), яким, в свою чергу, врегульовані питання поставки товару в подальшому у випадку наявності несплаченої вартості попередньо отриманого товару.

Укладання та підписання керівником позивача додатку № 1 до договору (прайс-лист постачальника) не виходить за межі його повноважень згідно зі статутом, оскільки вказаним додатком закріплюється (фіксується) ціна на перелік товарів, які постачаються (можуть постачатися) за заявкою покупця.

5.16.Також суди правильно виснували, що в силу приписів статті 217 ЦК не можуть бути підставою для визнання недійсним спірного договору в цілому умови п.п. 7.2 та 7.3 цього договору, які на думку позивача, передбачають подвійну відповідальність покупця за одне й те саме порушення, зокрема з огляду на неправильне трактування позивачем цих умов договору, оскільки п. 7.2 договору регулює порядок зменшення розміру мотиваційних виплат, надання яких є прерогативою постачальника, а п. 7.3 договору навпаки встановлює саме розмір пені, яка сплачується від простроченої суми за кожен календарний день прострочення у випадку якщо сума, на яку зменшується розмір мотиваційних виплат відповідно до п. 7.2 договору, перевищує загальний розмір мотиваційних виплат, які нараховуються покупцю постачальником.

Закріплення положень п. п. 7.2 та 7.3 в редакції договору не є істотними умовами договору та зумовлені виключно вільним волевиявленням сторін в частині вибору контрагента та погодженні з ним умов договору.

5.17.Крім цього, суди попередніх інстанцій обґрунтовано врахували доктрину venire contra factum proprium (заборону суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium лежить принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них.

5.18.Відповідно до частини третьої статті 13 ЦК не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

5.19.Відтак суди цілком обґрунтовано виснували, що дії позивача, попередній директор якого уклав оспорюваний договір, у вигляді пред`явлення позову про визнання недійсними спірних правочинів фактично суперечить його попередній поведінці і є недобросовісними та такими, що націлені на невиконання своїх господарських зобов`язань.

5.20.З огляду на викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору.

Щодо вимоги про визнання недійсною додаткової угоди від 26.02.2020 №22

5.21.Частина третя статті 203 ЦК визначає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

5.22.Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК , а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

5.23.Як у частині першій статті 215 ЦК, так і у статтях 229-233 цього Кодексу, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

Коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

5.24.Стаття 207 ЦК встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

5.25.Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

5.26.Згідно із частиною першою статті 627 ЦК і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

5.27.Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК).

5.28.Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зазначила, що у разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини (п. 7.17). Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено (7.18).

5.29.У п. 7.26 вказаної постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до статті 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

5.30.Подібна за змістом позиція викладена в постанові Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №904/4703/20 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі №227/3760/19-ц

5.31.Як зазначалось, позивач стверджує, що має сумніви стосовно того, чи дійсно попередній керівник позивача - ОСОБА_1., а не інша неуповноважена особа, підписала договір та додаткову угоду №22, а також щодо печатки на цих документах у зв`язку з чим наполягає на факті неукладання додаткової угоди №22.

Проте, обставини щодо неукладення (непідписання) цього правочину підлягають доведенню у справі під час вирішення спору, що виникає з такого правочину, зокрема у справі про стягнення заборгованості за цим правочином, а не шляхом подання окремого позову про визнання його недійсним.

5.32.За таких обставин, у позові в цій частині відмовлено правильно.

5.33.Висновки судів попередніх інстанцій про недоведення позивачем обставин підроблення додаткової угоди №22 по формі та змісту, сформовані за результатами розгляду цієї вимоги по суті, не можуть бути підставою для скасування цілком законного рішення суду про відмову в задоволенні вимоги про визнання недійсною додаткової угоди №22 з вищенаведених підстав.

5.34.Доводи скаржника щодо процесуальних порушень під час розгляду справи, які полягають у недослідженні зібраних у справі доказів, невитребуванні оригіналу оспорюваної додаткової угоди №22 та відхиленні клопотання позивача про призначення у цій справі судової експертизи, Верховний Суд відхиляє, адже призначення судової експертизи в даному випадку не було доцільне за будь-яких обставин. Тобто навіть у випадку доведення позивачем (скаржником) за результатами проведення судової експертизи факту непідписання (неуклдаення) попереднім директором додаткової угоди № 22, така не могла б бути визнана судом недійсною за результатами розгляду цього спору.

5.35.Ураховуючи вищевикладене у цій постанові, проаналізувавши судові рішення Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №910/12263/18, від 25.04.2018 у справі №1522/18417/12-ц, від 11.10.2019 у справі №910/13731/18, правові висновки щодо застосування норм права в яких, на думку скаржника, не було враховано судами попередніх інстанцій у цій справі, Суд встановив, що оскаржувані судові рішення у цій справі не суперечать висновкам, викладеним у справах, на які посилається скаржник, а наведені ним посилання зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій.

6.Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

6.1.Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.2.Згідно із статтею 309 ГПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

6.3.За результатами касаційного перегляду Верховним Судом не встановлено неправильного застосування судами норм матеріального чи порушення норм процесуального права. Оскаржувані судові рішення прийнято за результатами повного, всебічного та об`єктивного дослідження обставин справи і підстав для їх зміни чи скасування, за мотивів наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд не вбачає.

7. Розподіл судових витрат

7.1.Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1.Касаційну скаргу Приватного підприємства "Спец Біо Україна" залишити без задоволення.

2.Постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2023 та рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2022 у справі №910/506/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С.В. Бакуліна

Судді О.Р. Кібенко

В.І. Студенець