ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" червня 2023 р. Справа№ 910/15232/20 (910/18162/21)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Полякова Б.М.

Остапенка О.М.

Секретар судового засідання: Гудько А.В.

За участю представників учасників справи:

від ПАТ «Страхова компанія «Інгосстрах»: Демченко С.В. (в режимі відеоконференції) - за довіреністю № 06/01-23-1 від 06.01.2023;

від АТ КБ «ПриватБанк»: Куценко О.В. - за довіреністю № 5353-К-Н-О від 02.07.2021;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» на рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2023 у справі № 910/15232/20 (910/18162/21) (суддя Мандичев Д.В., повний текст рішення складено та підписано -19.04.2023)

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртеральянс»

2) Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-1: Товариство з обмеженою відповідальністю «Канделла»

про визнання недійсним договору поруки № 20/02-2017-4 від 13.03.2017

в межах справи № 910/15232/20

за заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртеральянс»

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

09.11.2021 Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі також АТ КБ «ПриватБанк»/позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртеральянс» (надалі також ТОВ «Укртеральянс»/відповідач-1) та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» (надалі також ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах»/відповідач-2/скаржник) про визнання недійсним договору поруки № 20/02-2017-4 від 13.03.2017.

На обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що укладений боржником договір поруки від 13.03.2017 № 20/02-2017-4 є фраудаторним, оскільки прийнявши нові грошові зобов`язання за оспорюваним правочином у період існування невиконаних зобов`язань із погашення заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк», боржник - ТОВ «Укртеральянс», діяв недобросовісно, збільшуючи свої фінансові зобов`язання всупереч своїх фінансових можливостей та з метою уникнення від виконання власних фінансових зобов`язань, наслідком чого є завдання шкоди кредитору АТ КБ «ПриватБанк».

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.03.2023 у справі № 910/15232/20 (910/18162/21) позов задоволено повністю, а також визнано недійсним з моменту укладання договір поруки № 20/02-2017-4 від 13.03.2017, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укртеральянс» та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Інгосстрах»; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртеральянс» на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 1 135 грн витрат зі сплати судового збору; стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 1 135 грн витрат зі сплати судового збору.

Судове рішення прийнято з посиланням на приписи ст.ст. 12, 96, 101, 104 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства (надалі - КУзПБ), ст.ст. 3, 11, 13, 16, 202, 203, 215, 234, 553, 554, 558, 625 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) та мотивоване тим, що укладений ТОВ «Укртеральянс» договір поруки № 20/02-2017-4 від 13.03.2017 є фраудаторним та за своїм змістом суперечить вимогам закону - ч.ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, та відповідно до ст. 234 ЦК України є фіктивним. Внаслідок укладення такого договору поруки ТОВ «Укртеральянс» додатково прийняло на себе обов`язки в якості солідарного боржника ТОВ «Канделла», що також перебувало в скрутному фінансовому становищі, зі сплати 48 128 000,00 грн, та 360 % річних, у зв`язку з чим виконання ТОВ «Укртеральянс» грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим, що у свою чергу можна розцінити як завдання збитків, зокрема, кредитору АТ КБ «ПриватБанк».

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із вищевказаним рішенням суду, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2023 у справі № 910/15232/20 (910/18162/21) та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заперечуючи правильність застосування судом першої інстанції правових висновків Верховного Суду, викладених в постановах від 25.12.2013 у справі №6-78цс13, від 11.05.2016 у справі №6-806цс16, від 05.09.2019 у справі №638/2304/17, від 30.01.2019 у справі №911/5358/14, від 24.07.2019 у справі №405/1820/17, від28.11.2019 у справі №910/8357/18, скаржник зазначає, що суд помилково не урахував висновок судової економічної експертизи та долучені до нього документи.

Також в апеляційній скарзі йдеться про відсутність підстав в АТ КБ «ПриватБанк» для оспорювання договору поруки № 20/02-2017-4 від 13.03.2017 та недоведеність порушення його прав внаслідок укладення вказаного договору.

Аналізуючи судову практику, на яку послався позивач, скаржник зазначає, що відповідні рішення Верховного Суду та викладені в них висновки є нерелевантними щодо спірних правовідносин.

На думку ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах», економічна доцільність укладення спірного договору є економічною категорією, відтак дослідження відповідного питання потребує спеціальних знань, у зв`язку з чим він був змушений самостійно замовити проведення відповідної експертизи та усвідомлюючи потенційний спротив позивача до суду з клопотанням про призначення експертизи не звертався.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

01.06.2023 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно з яким останній просить суд, відмовити у задоволенні апеляційної скарги ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах», а рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2023 у справі № 910/15232/20 (910/18162/21) залишити без змін.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.04.2023 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» передано для розгляду колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Отрюх Б.В., судді: Грек Б.М., Остапенко О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.05.2023 у справі № 910/15232/20 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/15232/20 (910/18162/21) за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртеральянс»; 2) Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-1 - Товариство з обмеженою відповідальністю «Канделла» про визнання недійсним договору поруки №20/02-2017-4 від 13.03.2017. Відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» на рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2023 у справі № 910/15232/20 (910/18162/21) до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи № 910/15232/20 (910/18162/21).

15.05.2023 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 910/15232/20 (910/18162/21).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.05.2023 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/15232/20 (910/18162/21) за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» на рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2023 та призначено справу до розгляду на 28.06.2023.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/2221/23 від 22.06.2023 у зв`язку з перебування судді Грека Б.М., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/15232/20 (910/18162/21).

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.06.2023 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» передано для розгляду колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Отрюх Б.В., судді: Остапенко О.М., Поляков Б.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.06.2023 у справі № 910/15232/20 (910/18162/21) апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» прийнято до провадження колегією суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Отрюх Б.В., судді: Остапенко О.М., Поляков Б.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.06.2023 у справі № 910/15232/20 (910/18162/21), зокрема, задоволено клопотання представника Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» Демченка С.В. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Явка представників сторін

28.06.2023 у судове засідання з`явилися представники ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» (в режимі відеоконференції) та АТ КБ «ПриватБанк».

У судове засідання 28.06.2023 не з`явилися представники Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртеральянс» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Канделла», які повідомлялися завчасно та належним чином про час, місце та дату судового засідання, про причини нез`явлення суд не повідомили.

Щодо повідомлення вищезгаданих учасників справи про час, місце та дату судового засідання слід зазначити наступне.

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (частина третя статті 120 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Частиною 12 статті 270 ГПК України визначено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням вище викладеного, оскільки у матеріалах справи містяться докази належного повідомлення Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртеральянс» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Канделла» про дату, час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги та докази надіслання судом апеляційної інстанції процесуальних документів відповідачу-1 та третій особі на належну адресу, з огляду на те, що неявка сторін не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи предмет спору, а також доказове наповнення матеріалів справи, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає можливе здійснити розгляд оскаржуваного судового рішення в апеляційному порядку за участю представників ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» та АТ КБ «ПриватБанк».

Позиції учасників справи

28.06.2023 у судовому засіданні представник Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» підтримав вимоги апеляційної скарги з підстав викладених у ній та просив її задовольнити, а рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2023 у справі № 910/15232/20 (910/18162/21 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» у судовому засіданні 28.06.2023 заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу та просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2020 відкрито провадження у справі № 910/15232/20 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртеральянс»; визнано грошові вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртеральянс» в розмірі 679 161 123,49 грн (з яких 350 256 465,02 грн - основна заборгованість, 328 904 658,47 грн - пеня); введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Здійснено оприлюднення на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України повідомлення про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртеральянс» (03680, м. Київ, вул. Пшенична, 4, ідентифікаційний номер 38671697) за номером 65610 від 16.11.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.04.2021 визнано кредитором у справі №910/15232/20 по відношенню Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртеральянс»: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» з грошовими вимогами на суму 684 718 391, 18 грн, з яких 70 224, 00 грн - вимоги першої черги, 350 256 465, 02 грн - вимоги четвертої черги, 334 391 702, 16 грн - вимоги шостої черги; Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах» з грошовими вимогами на суму 752 388 505, 36 грн, з яких 4 540, 00 грн - вимоги першої черги, 752 383 965, 36 грн - вимоги четвертої черги.

Місцевим господарським судом встановлено, що 10.05.2016 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Інгосстрах» (страховик), Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (страхувальник) укладено договір страхування кредитів № 16/05/10-02К, відповідно до пункту 1.1 якого предметом договору страхування є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням майном страхувальника.

Відповідно до пункту 1.2 договору страхування кредитів страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку відшкодувати страхувальнику завдані збитки у межах страхової суми в порядку і на умовах, передбачених цими договорами, а страхувальник зобов`язується своєчасно сплатити страховий платіж та виконувати інші умови цих договорів.

Предметом страхування є майнові інтереси страхувальника, пов`язані зі збитками, які можуть бути завдані страхувальнику внаслідок невиконання (або неналежного виконання) позичальниками, вказаними в додатках до договору, своїх обов`язків, передбачених кредитними договорами між страхувальником та позичальниками (надалі - кредитні договори) щодо своєчасного, повного повернення ними кредитів. Застрахованими по цьому договору є кредитні договори згідно додатків до договору (пункт 2.1 договору страхування кредитів).

Пунктом 3.1 договору страхування кредитів визначено, що страховим випадком за цим договором є невиконання (неналежне виконання) позичальниками своїх обов`язків перед страхувальником, передбачених кредитними договорами, а саме: неповернення або часткове неповернення позичальниками кредитів у встановлені кредитними договорами строки, невиплата позичальниками в повному обсязі і в установлені кредитним договором строки процентів за користування кредитом. При настанні страхового випадку страховик сплачує страхувальнику обумовлене договором страхування страхове відшкодування.

Як слідує з додатку № 1 до договору страхування кредитів від 10.05.2016 № 16/05/10-02К за даним договором застрахований, зокрема, наданий ТОВ «Канделла» кредит на суму боргу 48 000 000,00 грн, страхова сума за яким становить 48 500 000,00 грн.

АТ КБ «Приватбанк» звернулося 15.06.2016 до ПрАТ «СК «Інгосстрах» із заявою про страхову подію, в якій зазначило про не погашення ТОВ «Канделла» у строк до 10.06.2016 частки кредиту в сумі 48 000 000,00 грн та 128 000,00 грн нарахованих відсотків.

15.06.2016 ПрАТ «СК «Інгосстрах» складено страховий акт № 1534 Б/К, відповідно до якого порушення ТОВ «Канделла» умов кредитного договору від 14.03.2016 № DNFTLKI06800 та не повернення в строк до 10.06.2016 АТ КБ «Приватбанк» частки кредиту в сумі 48 000 000,00 грн внаслідок неплатоспроможності визнано страховим випадком та прийнято рішення виплатити страхове відшкодування в розмірі 48 128 000,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, що ПрАТ «СК «Інгосстрах» здійснено виплату страхового відшкодування ТОВ «Канделла» на суму 48 128 000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 15.06.2015 № 2321 та № 2322 із зазначеним у призначеннях платежів страхового акту від 15.06.2016 № 1534 Б/К.

Надалі, ПрАТ «СК «Інгосстрах» звернулося до ТОВ «Канделла» з листом № 16-06/02-02 щодо отриманого права регресної вимоги внаслідок виплати 15.06.2016 страхового відшкодування в сумі 48 128 000,00 грн за договором страхування кредитів від 10.05.2016 № 16/05/10-02К.

У відповідь на даний лист ТОВ «Канделла» листом від 22.06.2016 №22-06/2016 повідомило, що не має можливості відшкодувати ПрАТ «СК «Інгосстрах» грошові кошти в сумі 48 128 000,00 грн.

04.07.2016 між ПрАТ «СК «Інгосстрах» (кредитор) та ТОВ «Канделла» (боржник) укладено угоду про добровільне погашення заборгованості, відповідно до умов якої боржник визнає, що його заборгованість перед кредитором на момент укладення даної угоди становить 48 128 000,00 грн., яка буде погашена шляхом перерахування коштів на поточний рахунок кредитора протягом 3 (трьох) років з моменту укладення цієї угоди до 03.07.2019.

У подальшому, 13.03.2017 між ПрАТ «СК «Інгосстрах» (кредитор) та ТОВ «Укртеральянс» (поручитель) укладено договір поруки № 20/02-2017-4, у відповідності до якого поручитель поручається перед кредитором за виконання обов`язку ТОВ «Канделла» (надалі іменується «боржник») щодо оплати (компенсації) витрат кредитора, пов`язаних зі сплатою страхового відшкодування (регресної вимоги) у відповідності до договору страхування кредитів від 10.05.2016 № 16/05/10-02К у розмірі 48 128 000,00 грн, що виникли у зв`язку з виконання кредитором обов`язків боржника перед АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором від 10.05.2016 № 16/05/10-02К та додатково зазначені в угоді про добровільне погашення заборгованості від 04.07.2016.

У відповідності до пункту 1.2 договору поруки у випадку порушення боржником обов`язку за основними договорами (Угодою про добровільне погашення заборгованості), боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Пунктом 2.4 договору поруки сторони підтверджують, що строк позовної давності щодо зобов`язань сторін, які виникають за основним договором та/або цим договором, в тому числі у випадку нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань за основним договором та/або цим договором, становить п`ятнадцять років.

До того ж, пунктом 3.1 договору поруки визначено, що поручитель зобов`язаний у разі порушення боржником забезпеченого порукою обов`язку за основним договором, самостійно виконати зазначений обов`язок боржника перед кредитором шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок кредитора, не пізніше строку встановленого у п.1.1 цього договору.

У зв`язку з невиконанням ТОВ «Долма» та ТОВ «Канделла» своїх зобов`язань, ПрАТ «СК «Інгосстрах» зверталося до ТОВ «Укртеральянс», як поручителя, з вимогою від 05.12.2019 № 05/12-19-1 про сплату боргу.

У відповіді від 06.12.2019 №06-12/2019 ТОВ «Укртеральянс» повідомило ПрАТ «СК «Інгосстрах» про відсутність можливості погасити заборгованість у сумі 85 997 625,04 грн.

ПрАТ «СК «Інгосстрах» у відзиві на позов наголосило, що вигодонабувачем за правовідносинами, що стали підставою для укладення спірного правочину, є саме позивач, який отримав страхове відшкодування внаслідок настання страхового випадку за кредитним договором. До того ж, наявність грошових зобов`язань станом на день укладення спірного договору не означає безумовну заборону на ведення господарської діяльності та договірної роботи. Крім того, позивачем обраний невірний спосіб захисту внаслідок відсутності порушених прав позивача.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» та АТ КБ «ПриватБанк», обговоривши доводи апеляційної скарги, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини даної господарської справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при постановленні оскаржуваного судового рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно з ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Банкрутство за своєю природою є особливим правовим механізмом врегулювання відносин між неплатоспроможним боржником та його кредиторами, правове регулювання якого регламентовано Кодексом України з процедур банкрутства, який введено в дію з 21.10.2019, а до введення в дію цього Кодексу - Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», які визначають особливості провадження у справах про банкрутство, тобто є спеціальними у застосуванні при розгляді цих справ.

Законодавство у сфері банкрутства містить спеціальні та додаткові, порівняно із нормами ЦК України та ГК України, підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, і застосовуються коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, який врегульовано законодавством про банкрутство.

У контексті зазначеного можна зробити висновок, що застосування спеціальних норм законодавства про банкрутство можливо лише при наявності відкритого провадження у справі про банкрутство боржника, а відтак правочин (договір), укладений до відкриття провадження у справі про банкрутство, не може оцінюватись судом на предмет його відповідності/невідповідності вимогам спеціального закону про банкрутство.

21.10.2019 введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства від 18.10.2018 № 2597-VIII, який встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника-юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що з дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність, зокрема, Закон про банкрутство.

У відповідності до частини 1 статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Як слідує з ч. 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.

У разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути до складу ліквідаційної маси майно, яке він отримав від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. За результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або кредитора про визнання недійсним правочину боржника господарський суд постановляє ухвалу (ч.ч. 3, 4 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства).

Згідно з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону про банкрутство. Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Аналіз пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ свідчить, що законодавцем за темпоральним принципом (принцип дії закону в часі) визначено пряму дію норм КУзПБ та їх застосування при розгляді справ про банкрутство незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, за винятком справ, які на день введення в дію цього Кодексу (21.10.2019) перебувають на стадії санації (висновок сформований у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 01.10.2020 року у справі № 913/849/14).

У постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16 викладено висновок щодо застосування ст. 42 КУзПБ, за яким норми цієї статті з урахуванням приписів пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, який стосується процесуальних норм КУзПБ, застосовується до усіх заяв арбітражних керуючих та кредиторів, поданих після вступу в дію КУзПБ, а темпоральним критерієм її застосування є дата відкриття провадження у справі про банкрутство. Передбачений ст. 42 КУзПБ трирічний строк у будь-якому разі відраховується від дати відкриття провадження у справі про банкрутство. Такий строк з огляду на вступ в дію КУзПБ 21.10.2019 може повноцінно діяти лише у разі відкриття відповідного провадження після 21.10.2022.

До того ж, з метою формування єдиної правозастосовчої практики, судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 28.10.2021 у справі №911/1012/13 дійшла висновку про уточнення правової позиції судової палати щодо застосування ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства та ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» під час вирішення спорів про визнання недійсними правочинів, вчинених боржником до введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства, викладеної у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі №904/7905/16.

Так, Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 28.10.2021 у справі №911/1012/13 не вбачає підстав для відступу від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 02.06.2021 у справі №904/7905/16 про те, що темпоральним критерієм застосування норми ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства є дата відкриття провадження у справі про банкрутство, що повністю узгоджується з наведеним вище правовим висновком, що критерієм для застосування норм ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства та ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», у тому числі і до заяв, поданих після набрання чинності Кодексу України з процедур банкрутства, є дата відкриття провадження у справі про банкрутство.

Окрім того, палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 року у справі № 911/1012/13 уточнила викладений у постанові палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16 правовий висновок про те, що при застосуванні ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства слід керуватися загальновизнаним принципом щодо дії законів у часі під час визнання правочину недійсним, згідно з яким відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, згідно з якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1- рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

Натомість, на відміну від загальних норм (ЦК України та ГК України), як зазначено вище, застосування спеціальних норм законодавства про банкрутство можливо лише при наявності відкритого провадження у справі про банкрутство боржника, коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, а відтак правочин (договір), укладений до відкриття провадження у справі про банкрутство, не може оцінюватись судом на предмет його відповідності/невідповідності вимогам законодавства про банкрутство, чинного на час укладення цього правочину.

Також, уточнено і висновок Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, викладений у постанові від 02.06.2021 року у справі № 904/7905/16, стосовно того, що передбачений ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства трирічний строк у будь-якому разі відраховується від дати відкриття провадження у справі про банкрутство.

Як слідує зі ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства дає підстави для висновку, що приписами цієї норми чітко визначено, що ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства підлягає застосуванню до правочинів, вчинених боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, а відтак норма ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства, щодо відрахування трирічного строку, розширеному тлумаченню не підлягає.

Отже, оскільки провадження у даній справі №910/15232/20 про банкрутство ТОВ «Укртеральянс» відкрито за ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2020, то, керуючись темпоральним принципом, в даному випадку підлягають застосуванню положення Кодексу України з процедур банкрутства.

Однак, помилковими є висновки суду першої інстанції щодо необхідності застосування норм Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Як встановлено судом апеляційної інстанції, оспорюваний договір поруки № 20/02-2017-4 від 13.03.2017, тобто поза межами трирічного строку від дати відкриття провадження у справі №910/15232/20 про банкрутство ТОВ «Укртеральянс», з огляду на що застосування до спірних правовідносин положень спеціальної статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства не є можливим.

Разом з тим, судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 у справі №911/1012/13 зазначила, що укладення боржником договору поза межами «підозрілого періоду» не виключає можливості звернення зацікавлених осіб (арбітражного керуючого або кредитора) з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів.

У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсним правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16.

Враховуючи викладене, помилкові висновки суду першої інстанції про можливість застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в даному випадку не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки судом першої інстанції при прийнятті рішення було застосовано загальні положення цивільного законодавства, визначені ЦК України.

Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.

Отже, розгляд відповідних заяв та справ у межах справи про банкрутство має певні характерні особливості, що відрізняються від позовного провадження.

Передусім це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні специфічних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.

Беззаперечно, що визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимальне та справедливе задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.

В силу статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України).

Так, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за ст. 16 ЦК України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами ст. 215 ЦК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Положеннями статей 16, 203, 215 ЦК України визначено, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16 тощо.

Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17).

У постанові від 30.01.2019 у справі № 911/5358/14 Верховний Суд висловив правову позицію щодо реальності господарської операції, вказав на те, що для з`ясування правової природи як господарської операції, так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті цієї операції.

Водночас будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду у справі №405/1820/17 від 24.07.2019, №910/8357/18 від 28.11.2019).

Великою Палатою Верховного Суду викладено у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Правила визначення особи, що наділяється правом заперечувати/ оспорювати у справі про банкрутство правочин, вчинений боржником, мають свої особливості.

У разі заперечення такого правочину з підстав, передбачених статтею 42 КУзПБ, коло осіб, що наділяються відповідним правом, прямо визначено положеннями частин першої, другої статті 42 цього Кодексу.

Натомість, у разі заперечення такого правочину хоча і у справі про банкрутство, однак з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів (в порядку статті 7 КУзПБ), коло осіб, що наділяються відповідним правом визначається за загальним правилом, яке визначає передумови звернення до суду за захистом порушеного права (ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 4, 41, 45 ГПК України).

За змістом статей 1 КУзПБ матеріально-правовий статус кредитора у справі про банкрутство у розумінні цього Кодексу, що є і учасником, і стороною у справі про банкрутство, що обумовлений та визначається наявністю вимог щодо грошових зобов`язань до боржника, формалізується відповідною ухвалою суду про визнання цих вимог, з винесенням якої кредитор наділяється відповідними правами у справі про банкрутство, що презюмуються та випливають з цього матеріально-правового статусу та визначені, зокрема статями 45, 48, 52, 64 КУзПБ (право брати участь у прийнятті рішень на зборах кредиторів, заперечувати вимоги іншого кредитора, отримувати задоволення вимог до боржника за рахунок коштів, одержаних від продажу майна банкрута тощо) (висновки Верховного Суду в постанові від 16.07.2020 у справі №910/4475/19, пункти 56.14-56.17).

При цьому, матеріально-правовий зв`язок кредитора з боржником, що обумовлюється як в межах, так і поза межами справи про банкрутство наявністю вимог кредитора щодо грошових зобов`язань до боржника, а тому не вимагає їх формалізації у справі про банкрутство, наділяє кредитора статусом заінтересованої особи у розумінні наведених положень статей 3, 13, 15, 16, 202, 203, 215 ЦК України (пункти 7.8-7.10) з правом на судовий захист шляхом звернення до суду з позовом про визнання недійсним правочину, вчиненого боржником, однак стороною якого цей кредитор не є, а також відповідними процесуальними правами (ст.ст. 4, 41, 42, 45, 46 ГПК України).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 19.07.2022 у справі №904/6251/20(904/313/21).

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правомірного та обґрунтованого висновку, що оскільки ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2020 визнано грошові вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртеральянс» в розмірі 679 161 123,49 грн та за ухвалою від 19.04.2021 грошові вимоги на суму 684 718 391, 18 грн, то Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» виступає заінтересованою особою у визнанні оспорюваного договору недійсним, як кредитор ТОВ «Укртеральянс».

А отже, банком, як конкурсним кредитором у справі, тобто заінтересованою особою, доведено в установленому законом порядку факт порушення його прав і законних інтересів укладенням оспорюваного договору, відтак останній має право на звернення із відповідним позовом до відповідачів у межах даної справи про банкрутство, а обраний позивачем спосіб захисту своїх прав конкурсного кредитора не суперечить вимогам чинного законодавства.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Близька за змістом правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.07.2019 № 405/1820/17.

В силу статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Таким чином, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

В разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України).

Поручитель має право на оплату послуг, наданих ним боржникові (ст. 558 ЦК України).

Відтак, як слідує з вищенаведених положень законодавства, договір поруки може бути як оплатним, так і безоплатним.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, предметом спірного договору від 13.03.2017 №20/02-2017-4 є надання ТОВ «Укртеральянс» поруки перед ПрАТ «СК «Інгосстрах» за виконання обов`язку ТОВ «Канделла» (боржник) щодо оплати (компенсації) витрат кредитора, пов`язаних зі сплатою страхового відшкодування (регресної вимоги) у відповідності до договору страхування кредитів від 10.05.2016 № 16/05/10-02К у розмірі 48 128 000,00 грн, що виникли у зв`язку з не виконанням кредитором обов`язків боржника перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 10.05.2016 № 16/05/10-02К та додатково зазначені в угоді про добровільне погашення заборгованості від 04.07.2016.

Пунктом 1.2 договору поруки визначено, що у випадку порушення боржником обов`язку за основними договорами (Угодою про добровільне погашення заборгованості), боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Таким чином, за умовами договору поруки від 13.03.2017 №20/02-2017-4 ТОВ «Укртеральянс» виступає в якості солідарного боржника ТОВ «Канделла» щодо виконання останнім обов`язку з оплати (компенсації) витрат ПрАТ «СК «Інгосстрах», пов`язаних зі сплатою страхового відшкодування (регресної вимоги) у відповідності до договору страхування кредитів від 10.05.2016 № 16/05/10-02К у розмірі 48 128 000,00 грн, що виникли у зв`язку з не виконанням кредитором обов`язків боржника перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 10.05.2016 № 16/05/10-02К у розмірі 48 128 000,00 грн та додатково зазначені в угоді про добровільне погашення заборгованості від 04.07.2016.

Водночас, здійснюючи оцінку обставин з точки зору фінансових правовідносин та наслідків впливу вчиненого оспорюваного правочину, місцевий господарський суд встановив, що сумарний розмір чистих активів ТОВ «Укртеральянс» станом на 31.12.2016 складав - 21 593,00 грн, чистий прибуток - 0 грн.

Наведені обставини свідчать про відсутність доказів фінансової спроможності ТОВ «Укртеральянс» виконання договору поруки від 13.03.2017 № 20/02-2017-4 при його укладенні.

Крім того, у ТОВ «Укртеральянс» існували станом на 13.03.2017 непогашені грошові зобов`язання перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитними договорами від 25.04.2013 № 2У040Г у розмірі 372 944,00 грн, від 25.04.2013 № 2У041Г у розмірі 215 076 112,00 грн.

Отже, при веденні збиткової діяльності та маючи зобов`язання принаймні перед АТ КБ «ПриватБанк» на суму 244 810 915, 25 грн, ТОВ «Укртеральянс» прийняло на себе додаткові зобов`язання на суму 48 128 000,00 грн.

При цьому, враховані твердження ПрАТ «СК «Інгосстрах» про те, що наявність грошових зобов`язань станом на день укладення спірного договору не означає безумовну заборону на ведення господарської діяльності та договірної роботи.

Водночас, особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

Поручитель, укладаючи договір поруки, не може не розуміти, що у випадку невиконання боржником зобов`язання, саме йому доведеться виконувати зобов`язання в повному обсязі за рахунок свого майна (шляхом передачі чи відчуження кредитору). Тим самим поручитель визначає долю належного йому майна на майбутнє. Вказану позицію висловив Верховний Суд у постанові від 28.05.2019 у справі №922/3522/17.

Вступаючи у договірні відносини щодо поруки по боргах третіх осіб, учасники такого договору поруки, з урахуванням категорії «підприємницького ризику» та фраудаторності, у розрізі регулювання відносин неплатоспроможності повинні розкрити суду ті реальні мотиви, з яких вони виходили при укладенні спірного правочину, які б підтверджували реальні ринкові наміри учасників такого правочину щодо отримання прибутку при здійсненні звичайної ринкової діяльності.

При цьому, укладаючи договір щодо забезпечення виконання ТОВ «Канделла» зобов`язань на суму 48 128 000,00 грн, ТОВ «Укртеральянс» не пересвідчилося у фінансовому становищі товариства, солідарний обов`язок по виконанню зобов`язань якого покладається на ТОВ «Укртеральянс» на підставі спірного договору поруки від 13.03.2017 № 20/02-2017-4.

А отже, внаслідок укладення спірного договору поруки від 13.03.2017 № 20/02-2017-4, перебуваючи в стані фінансової неможливості виконання власних зобов`язань, ТОВ «Укртеральянс» додатково прийняло на себе обов`язки в якості солідарного боржника ТОВ «Канделла» зі сплати 48 128 000,00 грн, чим фактично ТОВ «Укртеральянс» збільшило свої боргові зобов`язання за відсутності фінансової спроможності їх погашення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що укладення спірного договору поруки від 13.03.2017 №20/02-2017-4 спрямовано на необґрунтоване, сумнівне та непропорційне збільшення розміру боргових зобов`язань ТОВ «Укртеральянс» всупереч власним фінансовим інтересам.

А отже, як було встановлено судом при укладенні договору поруки від 13.03.2017 № 20/02-2017-4 ТОВ «Укртеральянс» та ПрАТ «СК «Інгосстрах» діяли недобросовісно та зловживали правами щодо позивача з метою уникнення задоволення вимог позивача як кредитора, відтак цей правочин є фраудаторним правочином.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02.03.2023 у справі № 910/15232/20(910/18130/21).

Твердження ПрАТ «СК «Інгосстрах» про укладення також з іншими поручителями договорів поруки щодо забезпечення виконання ТОВ «Канделла» зобов`язань зі сплати 48 128 000,00 грн за угодою про добровільне погашення заборгованості від 04.07.2016 не спростовують встановлених судом обставин, за яких було вчинено оспорюваний договір поруки № 20/02-2017-4 від 13.03.2017.

Одночасно, отримання АТ КБ «ПриватБанк» від ПрАТ «СК «Інгосстрах» суми основної заборгованості ТОВ «Канделла» за кредитним договором від 10.05.2016 № 16/05/10-02К на підставі договору страхування кредитів від 10.05.2016 № 16/05/10-02К не впливає на спірні правовідносини за договором поруки, а встановлення обставин щодо належного виконання ПрАТ «СК «Інгосстрах» своїх зобов`язань за договором страхування кредитів від 10.05.2016 № 16/05/10-02К не є предметом даного спору.

Щодо наданого ПрАТ «СК «Інгосстрах» до матеріалів справи висновку від 30.03.2022 № 1/04/2022 експерта за результатами проведення первинної судової економічної експертизи, складеного на замовлення ПрАТ «СК «Інгосстрах» судовим експертом Хомутенко С.В., суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 101 ГПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Згідно з пунктом 1.2.3. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 № 1950/5) основними видами (підвидами) експертизи є економічна: бухгалтерського та податкового обліку; фінансово-господарської діяльності; фінансово-кредитних операцій.

Як вбачається з висновку від 30.03.2022 року № 1/04/2022, на вирішення судової економічної експертизи поставлено 14 запитань, що стосуються економічної доцільності укладення ТОВ «Укртеральянс» договору поруки від 13.03.2017 року № 20/02-2017-4.

Водночас, при дослідженні наданих для проведення судової експертизи документів судом встановлено, що остання проведена виключно на підставі наданих ПрАТ «СК «Інгосстрах» договорів - договору страхування кредитів, угоди про добровільне погашення заборгованості, договору поруки.

Суд зауважує, що судовому експерту не надавалися, а відтак і не досліджувалися при проведенні судової економічної експертизи фінансові звіти товариства, що відображають реальний фінансовий стан товариства, первинні і зведені документи бухгалтерського та податкового обліку і звітності тощо, як на час укладення спірного договору поруки, так і після його укладення.

Отже, зроблений на замовлення ПрАТ «СК «Інгосстрах» документ не є експертизою економічного характеру, оскільки жодні профільні документи не досліджувались.

Таким чином, місцевий суд обґрунтовано оцінив наданий висновок критично, оскільки при визначені економічної доцільності укладення ТОВ «Укртеральянс» договору поруки від 13.03.2017 №20/02-2017-4 та його впливу на активи товариства судовим експертом взагалі не досліджувався фінансовий стан ТОВ «Укртеральянс».

Отже, надані судовим експертом висновки від 13.03.2017 №20/02-2017-4 за наслідком проведення судової економічної експертизи мають суто теоретичний характер та не містять даних проведеного експертом фінансового аналізу на підставі фінансових показників (коефіцієнтів) діяльності ТОВ «Укртеральянс» при визначені економічної доцільності укладення ТОВ «Укртеральянс» договору поруки від 13.03.2017 №20/02-2017-4.

Приписами ст. 104 ГПК України встановлено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами встановленими статтею 86 цього кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції щодо не взяття до уваги висновку судового експерта в якості належного та допустимого доказу на спростування факту відсутності доказів фінансової спроможності ТОВ «Укртеральянс» виконання договору поруки від 13.03.2017 № 20/02-2017-4 при його укладенні.

Стаття 3 ЦК України закріплює такі загальні засади цивільного законодавства, як принципи справедливості, добросовісності та розумності.

Положеннями частини третьої статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 №2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України, та вказано, що оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною).

Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника,пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Отже, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.

Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.11.2021 року у справі №910/8482/18 (910/4866/21).

Укладаючи угоду, сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм - добросовісністю по відношенню до контрагента, та виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності, тобто кожна сторона повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов`язків, яка б виключала необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що цивільне законодавство саме обмежується презумпцією добросовісності та розумності поведінки особи при укладенні угоди, кредитор, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір поруки, повинен діяти добросовісно та розумно, зокрема, задля досягнення мети поруки достеменно переконатись про наявність фінансової спроможності потенційного поручителя на виконання ним зобов`язання за боржника, або проявити принаймні розумну обачність, знати про це.

При цьому, судом встановлено, що ПрАТ «СК «Інгосстрах», як кредитором за оспорюваним договором поруки, не вчинялися дії спрямовані на отримання виконання зобов`язання, наприклад щодо пред`явлення претензій про виконання договору поруки чи подання позову про стягнення з поручителя та/або боржника заборгованості за неналежне виконання боржником зобов`язання перед кредитором.

Відповідно до викладеної у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 року у справі №912/2185/16 правової позиції, суд повинен дослідити чи вчинялися сторонами оспорюваного правочину дії спрямовані на належне виконання договору поруки, наприклад подання позову про стягнення з поручителя заборгованості за неналежне виконання боржником зобов`язання перед кредитором.

В угоді про добровільне погашення заборгованості від 04.07.2016, в якій закріплено основне зобов`язання ТОВ «Канделла» з повернення 48 128 000,00 грн, встановлено, що дана заборгованість буде погашена шляхом перерахування коштів на поточний рахунок кредитора протягом 3 (трьох) років з моменту укладення цієї угоди до 03.07.2019.

Однак, після настання вказаного строку ПрАТ «СК «Інгосстрах» не вчиняло жодних дій з повернення заборгованості з ТОВ «Канделла».

Натомість, грошові вимоги за невиконання ТОВ «Канделла» зобов`язань по угоді про добровільне погашення заборгованості від 04.07.2016 пред`явлені ПрАТ «СК «Інгосстрах» лише через оспорюваний договір поруки та тільки в межах справи про банкрутство поручителя - ТОВ «Укртеральянс».

До того ж, згідно з п. 3.5 оскаржуваного договору поруки у разі прострочки поручителем виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора за цим договором, поручитель зобов`язаний сплатити на користь кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. При простроченні поручителем виконання грошового зобов`язання перед кредитором на строк більше 10 календарних днів розмір процентів, встановлений ч. 2 ст. 625 ЦК України, застосовується в розмірі 360 процентів річних.

Відтак, ПрАТ «СК «Інгосстрах», у зв`язку з укладанням договору поруки від 13.03.2017, не виконанням ТОВ «Канделла» умов Угоди про добровільне погашення заборгованості нараховано поручителю - ТОВ «Укртеральянс» заборгованість на суму боргу 48 128 000,00 грн 360 % річних у розмірі 246 856 758, 50 грн та інфляційні втрати в розмірі 2 601 489,11 грн.

У той же час, встановлення процентів річних у розмірі 360 % в 120 разів перевищує звичайний розмір процентів, передбачений статтею 625 ЦК України, що є нетиповим та економічно необґрунтованим для даного виду договорів, а саме договору поруки.

Отже, встановлення процентної ставки в розмірі, яка може призвести до нарахування сум, розмір яких в рази перевищує розмір основного зобов`язання, є неспівмірним та таким, що не відповідає суті відповідальності, яка закладена законодавцем у положення статті 625 ЦК України.

Такі нарахування мають наслідком порушення права інших контрагентів (кредиторів) боржника, оскільки неспівмірні із основним боргом суми нарахованих процентів річних як відповідальність за порушення грошового зобов`язання позбавляють можливості боржника розрахуватись за основними зобов`язаннями з іншими особами (контрагентами, кредиторами тощо).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.03.2021 року № 910/18739/16.

Вищенаведене свідчить про те, що спірний договір поруки не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, та вчинений для створення штучної заборгованості ТОВ «Укртеральянс», заявленої під час проведення його процедури банкрутства.

Таким чином, не здійснюючи реалізацію права вимоги до основного боржника - ТОВ «Канделла», кредитор - ПрАТ «СК «Інгосстрах» провів штучне збільшення заборгованості, нарахувавши поручителю ТОВ «Укртеральянс» 360% річних за прострочення поручителем виконання грошового зобов`язання перед кредитором, чим штучно збільшив свої грошові вимоги до ТОВ «Укртеральянс» по основному боргу в розмірі 48 128 000,00 грн більш як в п`ять разів - до 246 856 758,50 грн.

Наведені обставини та докази в їх сукупності свідчать, що укладений ТОВ «Укртеральянс» договір поруки від 13.03.2017 №20/02-2017-4 є фраудаторним та за своїм змістом суперечить вимогам закону - ч.ч. 1,5 ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.

Внаслідок укладення такого договору поруки ТОВ «Укртеральянс» додатково прийняло на себе обов`язки в якості солідарного боржника ТОВ «Канделла», що також перебувало в скрутному фінансовому становищі, зі сплати 48 128 000,00 грн, та 360 % річних, у зв`язку з чим виконання ТОВ «Укртеральянс» грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим, що у свою чергу можна розцінити як завдання збитків, зокрема, кредитору АТ КБ «ПриватБанк».

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що Банк в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на ч. 3 ст. 215 ЦК України (нікчемність правочину) та ст. 627 ЦК України (підстави для застосування фраудаторності), є безпідставними, оскільки з позовної заяви вбачається, що в обґрунтування своїх позовних вимог банк посилається на ч. 1, 5 ст. 203, ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правомірного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про визнання договору поруки від 13.03.2017 №20/02-2017-4

Твердження апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених в рішенні Господарського суду міста Києва від 29.03.2023 у справі № 910/15232/20 (910/18162/21) та у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В силу ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржниками зроблено не було.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною 1 ст. 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд зазначає, що рішення місцевого господарського суду прийняте з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2023 у справі № 910/15232/20 (910/18162/21).

Розподіл судових витрат

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до ст. 129 ГПК України, судом покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 267-271, 273, 275, 276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Кодексу України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2023 у справі № 910/15232/20 (910/18162/21) залишити без змін.

3. Справу № 910/15232/20 (910/18162/21) повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, строки та випадках, передбачених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України та ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства.

Повний текст постанови складено та підписано - 04.07.2023.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді Б.М. Поляков

О.М. Остапенко