РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.07.2023Справа № 910/14932/22

Суддя Господарського суду міста Києва Нечай О.В., розглянувши без виклику сторін (без проведення судового засідання) у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Фізичної особи - підприємця Зінькевич Галини Миколаївни ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 )

до Фізичної особи - підприємця Немирович Віри Іванівни ( АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 )

про стягнення 306 644,66 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа - підприємець Зінькевич Галина Миколаївна (далі - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Фізичної особи - підприємця Немирович Віри Іванівни (далі - відповідач) про стягнення 306 644,66 грн, з яких 202 049,41 грн заборгованості з орендної плати, 7 097,45 грн заборгованості з відшкодування спожитої електроенергії, 55,76 грн заборгованості з відшкодування спожитих послуг з водопостачання, 6 396,93 грн заборгованості з відшкодування послуг щодо прибирання території, 6 396,93 грн заборгованості з відшкодування послуг щодо вивозу сміття, 10 309,53 грн заборгованості зі сплати земельного податку, а також 46 461,20 грн штрафу та 27 877,45 грн пені.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором суборенди № 04/04/16 від 04.04.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.01.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/14932/22, справу визнано малозначною, постановлено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

15.02.2023 відповідачем сформовано в системі "Електронний суд" відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує, посилаючись на відсутність в матеріалах справи доказів наявності у позивача права щодо передання приміщення, яке є предметом Договору, в оренду. Також відповідач зазначає, що у зв`язку з приведенням орендованого приміщення у непридатний для використання стан внаслідок залиття, він у березні 2022 року повернув його позивачеві, однак акт про повернення майна між сторонами не було підписано через військову агресію Російської Федерації проти України. Крім того відповідач вважає необґрунтованими та недоведеними розміри заявлених позивачем до стягнення сум.

Позивач своїм правом на подання відповіді на відзив у встановлений судом строк не скористався.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Частиною восьмою статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

04.04.2016 між Фізичною особою - підприємцем Зінькевич Галиною Миколаївною (орендар) та Фізичною особою - підприємцем Немирович Вірою Іванівною (суборендар) було укладено Договір суборенди № 04/04/16 (далі - Договір), згідно з пунктом 1.1 якого орендар передає, а суборендар приймає в строкове платне користування нежиле приміщення загальною площею 50,0 кв.м на першому поверсі (напівпідвальному) торгового центру, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Передача приміщення оформляється сторонами шляхом підписання Акту прийому-передачі приміщення не пізніше 04.04.2016 (пункт 1.4 Договору).

Згідно з пунктом 2.2 Договору строк суборенди становить 2 роки та 364 дні з моменту підписання Акту прийому-передачі приміщення.

По закінченню терміну суборенди суборендар зобов`язується звільнити приміщення та повернути його орендарю за Актом прийому-передачі не пізніше останнього дня терміну користування, якщо за 1 місяць до закінчення терміну дії Договору між сторонами не підписана угода про продовження дії цього Договору (п. 2.3 Договору).

У пункті 3.1 Договору визначено розмір орендної плати, який становить 8 000,00 грн.

Відповідно до пункту 3.2 Договору орендна плата сплачується суборендарем щомісячно, авансовим платежем до 25-го числа попереднього місяця з урахуванням встановленого Державним комітетом статистики України індексу інфляції за місяць, що передує місяцю, в якому здійснюється платіж. У випадку дефляції (значення індексу інфляції менш ніж 100) орендна плата сплачується без врахування індексу інфляції у сумі, що дорівнює розміру орендної плати за попередній місяць.

Пунктом 3.8 Договору визначено, що суборендар окремо від орендної плати відшкодовує орендарю вартість комунальних послуг (електропостачання, теплопостачання, водопостачання, водовідведення тощо), а також вартість міжнародних і міжміських телефонних розмов, абонплату за телефон. Вищезазначені витрати суборендар зобов`язується відшкодовувати орендарю на підставі виставлених останнім рахунків-фактур протягом 3-х днів з моменту отримання відповідного рахунку.

У підпункті 6.3.7 пункту 6.3 Договору визначено обов`язок суборендаря по закінченню строку суборенди повернути орендарю приміщення згідно з Актом прийому-передачі.

Цим же підпунктом передбачено, що кінцевою датою терміну суборенди вважається дата підписання вищезгаданого Акту прийому-передачі.

Згідно з пунктом 7.2 Договору в разі прострочення суборендарем сплати орендної плати та інших платежів, передбачених положеннями цього Договору, останній сплачує орендарю штраф у розмірі 20% від суми невиконаних фінансових зобов`язань, а також пеню за кожен день прострочення та крім того, відповідно до статті 536 Цивільного кодексу України та статті 198 Господарського кодексу України, сплачує проценти за користування чужими коштами у розмірі трьох облікових ставок НБУ.

Договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань (пункт 13.1 Договору).

З матеріалів справи вбачається, що 04.04.2016 сторонами було підписано Акт приймання-передачі орендованого майна, за змістом якого позивач передав, а відповідач прийняв у користування нежитлове приміщення загальною площею 50,0 кв.м, що розташоване на першому поверсі (напівпідвал) у торговому центрі, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

Після закінчення строку дії Договору він був автоматично пролонгований за взаємною згодою сторін на той самий строк і на тих самих умовах відповідно до статті 764 Цивільного кодексу України без укладення угод про продовження його дії.

Водночас, як зазначає позивач, починаючи з березня 2020 року відповідач виконував взяті на себе зобов`язання неналежним чином, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість як з орендної плати, так і інших передбачених Договором платежів.

З огляду на те, що відповідач не розрахувався з позивачем за користування орендованим майном, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь 202 049,41 грн заборгованості з орендної плати, 7 097,45 грн заборгованості з відшкодування спожитої електроенергії, 55,76 грн заборгованості з відшкодування спожитих послуг з водопостачання, 6 396,93 грн заборгованості з відшкодування послуг щодо прибирання території, 6 396,93 грн заборгованості з відшкодування послуг щодо вивозу сміття, 10 309,53 грн заборгованості зі сплати земельного податку, а також 46 461,20 грн штрафу та 27 877,45 грн пені.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач посилається на відсутність в матеріалах справи доказів наявності у позивача права передання приміщення, яке є предметом Договору, в оренду. Також відповідач вказує, що у зв`язку з приведенням орендованого приміщення у непридатний для використання стан внаслідок залиття, він у березні 2022 року повернув його позивачеві (повернув ключі), на підтвердження чого надає заяви свідків - найманих працівників відповідача, однак акт про повернення майна між сторонами не було підписано через військову агресію Російської Федерації проти України. Крім того відповідач вважає необґрунтованими та недоведеними розміри заявлених до стягнення сум.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина перша статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонам Договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором оренди, який підпадає під правове регулювання глави 58 Цивільного кодексу України та параграфу 5 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно з частинами 1, 6 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Суд встановив факт користування відповідачем починаючи з квітня 2016 року орендованим майном - нежитловим приміщенням загальною площею 50,0 кв.м, що розташоване на першому поверсі (напівпідвал) у торговому центрі, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, про що свідчить наявний у матеріалах справи підписаний сторонами Акт приймання-передачі орендованого майна від 04.04.2016.

Докази повернення орендованого майна із користування відповідача в матеріалах справи відсутні.

Частиною 1 статті 764 Цивільного кодексу України визначено, що якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Оскільки в матеріалах справи відсутні акт про повернення орендованого майна та заперечення позивача щодо продовження терміну суборенди, Договір вважається поновленим на строк, який був раніше ним встановлений.

Відповідно до підпункту 1.1.2 пункту 1.1 Договору приміщення знаходиться у користуванні позивача на підставі договору оренди нежитлових приміщень № 29/01 від 29.01.2016, яким передбачено право здавати приміщення в суборенду.

Відповідачем не доведено закінчення строку дії зазначеного договору та, у зв`язку з цим, припинення суборенди.

Також не впливає на чинність орендних правовідносин сторін і відсутність нотаріального посвідчення Договору.

Так, у абзаці другому пункту 2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" зазначено, що у разі якщо внаслідок внесення змін до договору така його істотна умова як строк його дії сторонами визначено більше, ніж три роки (а саме, якщо додатковою угодою відповідним чином змінюється пункт договору, який передбачав менш ніж трирічний строк), то, за загальним правилом, передбаченим статтею 654 Цивільного кодексу України, відповідна додаткова угода чи договір у редакції такої угоди підлягають нотаріальному посвідченню, якщо інше не встановлено договором. Таким чином, у випадку неодноразової пролонгації договору оренди будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) на підставі статті 764 Цивільного кодексу України чи частини другої статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (строк дії якого менший трьох років) немає підстав для його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Щодо доводів відповідача про те, що він припинив користуватись орендованим майном та повернув позивачу від нього ключі, суд вважає за необхідне зазначити таке.

По-перше, суд не може прийняти в якості доказів надані відповідачем заяви свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , з огляду на їх невідповідність ч. 3 ст. 88 Господарського процесуального кодексу України, якою передбачено, що підпис свідка на заяві посвідчується нотаріусом.

По-друге, відповідно до ч. 2 ст. 87 Господарського процесуального кодексу України на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах.

Факт вибуття майна з користування відповідача в силу умов Договору повинен підтверджуватись актом приймання-передачі, який, як визнав відповідач, сторонами підписано не було.

Відтак матеріали справи не містять доказів, які б давали підстави для висновку, що між сторонами припинились орендні правовідносини.

З аналогічних підстав суд відхиляє доводи відповідача про те, що внаслідок залиття орендоване приміщення стало непридатним для використання.

Так, факт залиття приміщення може бути підтверджений відповідним актом, складеним за участю представників організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, представників організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди обслуговує внутрішньобудинкові системи опалення та водопостачання, представника власника будинку тощо.

При цьому, залиття орендованого приміщення не має наслідком автоматичне припинення орендних правовідносин, а є лише підставою для матеріальної відповідальності винної особи.

Частина перша статті 525 Цивільного кодексу України визначає, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, стверджуванні відповідачем обставини залиття приміщення та повернення від нього ключів позивачу не є підставою для зміни або розірвання Договору, а відтак не припиняють взаємних зобов`язальних відносин сторін, заснованих на Договорі.

Частинами 1, 4 статті 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Згідно з частинами 1, 2, 5 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Враховуючи вищевикладене, у відповідача, у зв`язку з укладенням Договору та прийняттям в користування об`єкта оренди, виникло зобов`язання зі сплати орендної плати та інших передбачених Договором платежів за весь час користування об`єктом оренди.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на положення п. 3.2 Договору, зобов`язання з оплати орендної плати за кожний наступний місяць мало виконуватись відповідачем щомісяця авансовим платежем до 25 числа поточного місяця з урахуванням індексу інфляції за попередній місяць.

Відтак, суд приходить до висновку, що строк виконання грошових зобов`язань відповідача зі сплати орендної плати за період з березня 2020 року по грудень 2022 року є таким, що настав.

Водночас, згідно з пунктом 3.8 Договору зобов`язання з оплати спожитих комунальних послуг виникає у відповідача з моменту отримання від позивача відповідного рахунку.

В матеріалах справи відсутні як самі рахунки на оплату цих платежів, так і докази їх вручення відповідачу, що свідчить про те, що строк виконання відповідачем зобов`язань з оплати комунальних послуг (електроенергії, водопостачання, прибирання території, послуг з вивозу сміття) не настав.

Вимоги щодо компенсації земельного податку суд вважає безпідставними, оскільки Договором не передбачено такого обов`язку відповідача.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідачем не надано доказів сплати орендної плати, як і не спростовано обґрунтованості заявленого до стягнення розміру грошових вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення вищезазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві (ст. 14 Господарського процесуального кодексу України), позивач має право вільно обирати способи захисту свого порушеного права чи інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази здійснення відповідачем оплати за користування орендованим майном, водночас у наданому позивачем розрахунку зазначено про здійснення відповідачем оплат та розраховано заборгованість з урахуванням часткового виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань.

Наведена обставина визнається позивачем і суд не має обґрунтованих підстав вважати її недостовірною.

Відтак, оскільки позивач просить стягнути з відповідача саме 202 049,41 грн заборгованості з орендної плати, то, з урахуванням принципу диспозитивності, суд розглядає позовні вимоги виходячи із заявленого розміру.

З огляду на викладене, оскільки невиконання грошового зобов`язання відповідачем за Договором підтверджується матеріалами справи, доказів сплати боргу відповідач не надав, позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати в розмірі 202 049,41 грн визнається судом обґрунтованою.

Водночас вимоги про стягнення з відповідача 7 097,45 грн заборгованості з відшкодування спожитої електроенергії, 55,76 грн заборгованості з відшкодування спожитих послуг з водопостачання, 6 396,93 грн заборгованості з відшкодування послуг щодо прибирання території, 6 396,93 грн заборгованості з відшкодування послуг щодо вивозу сміття є передчасними, а вимога про стягнення 10 309,53 грн заборгованості зі сплати земельного податку - недоведеною.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 46 461,20 грн штрафу та 27 877,45 грн пені.

У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, не виконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами частин 1, 2 статті 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України визначено, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно зі статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Чинне законодавство поділяє неустойку на законну і договірну. Необхідною умовою виникнення права на неустойку є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого неустойка стягується, і конкретний її розмір.

Позивач нарахував відповідачу пеню за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань виходячи з подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у відповідний період.

Суд зауважує, що згідно з пунктом 7.2 Договору в разі прострочення суборендарем сплати орендної плати та інших платежів, передбачених положеннями цього Договору, останній сплачує орендарю штраф у розмірі 20% від суми невиконаних фінансових зобов`язань, а також пеню за кожен день прострочення та крім того, відповідно до статті 536 Цивільного кодексу України та статті 198 Господарського кодексу України, сплачує проценти за користування чужими коштами у розмірі трьох облікових ставок НБУ.

Тобто сторони не визначили в Договорі які положення законодавства є підставою для сплати штрафних санкцій та не встановили конкретного розміру пені, яка підлягає сплаті у разі порушення стороною зобов`язання.

Відтак правочин, який є підставою для застосування договірної неустойки, не передбачає її застосування у даному випадку.

За приписом статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Однак, в тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Оскільки умовами Договору взагалі не встановлено розміру пені за порушення виконання грошового зобов`язання, то підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

Наведене узгоджується із висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 904/5922/17 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Судом встановлено, що відповідачем прострочено виконання грошового зобов`язання з оплати орендної плати, що зумовлює для нього настання правових наслідків у вигляді сплати штрафу в розмірі 20 % від суми боргу.

Отже, обґрунтованим та таким, що підлягає стягненню з відповідача є штраф в розмірі 40 409,88 грн.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено часткову обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають 202 049,41 грн заборгованості з орендної плати та 40 409,88 грн штрафу.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 3 636,89 грн. Решта сплаченого судового збору в розмірі 962,78 грн залишається за позивачем.

Враховуючи, що позивачем внесено суму судового збору в більшому розмірі, ніж передбачено законом, переплата в сумі 0,01 грн може бути йому повернута в порядку ст. 7 Закону України "Про судовий збір".

Зважаючи на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження понесення ним витрат на професійну правничу допомогу адвоката, про які зазначено в попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для розподілу вказаних витрат між сторонами.

Керуючись статтями 129, 233, 237, 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Немирович Віри Іванівни ( АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) на користь Фізичної особи - підприємця Зінькевич Галини Миколаївни ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) заборгованість з орендної плати в розмірі 202 049 (двісті дві тисячі сорок дев`ять) грн 41 коп., штраф в розмірі 40 409 (сорок тисяч чотириста дев`ять) грн 88 коп. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 636 (три тисячі шістсот тридцять шість) грн 89 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 962,78 грн покласти на позивача.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду в разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи подається у порядку та строк, визначені статтями 254, 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 07.07.2023

Суддя О.В. Нечай