ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.07.2023 Справа № 914/251/23

Господарський суд Львівської області у складі судді Іванчук С.В., за участю секретаря Клим О. Ю., розглянувши матеріали справи за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс», м. Київ;

до відповідача: Приватного підприємства «Агрофірма Маяк», с. Старий Яричів, Львівський район, Львівська область;

про стягнення коштів. Ціна позову 47449,66грн.

За участю представників:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився.

Відводів складу суду та секретарю судового засідання сторонами не заявлено.

Розгляд справи судом.

На розгляд Господарського суду Львівської області поступив позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» до Приватного підприємства «Агрофірма Маяк» про стягнення коштів в сумі 47449,66грн., з якої 7415,70грн. 3% річних, 40033,96грн. інфляційні втрати.

Ухвалою суду від 30.01.2023р. прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» до розгляду, відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 28.02.2023р.

Ухвалою суду від 28.02.2023р. підготовче засідання відкладено на 21.03.2023р.

На електронну адресу суду від відповідача 06.03.2023р. надійшов відзив на позовну заяву за вх. № 5556/23, від позивача 09.03.2023р. надійшла відповідь на відзив за вх. № 5955/23.

Ухвалою суду від 21.03.2023р. продовжено строк підготовчого провадження у справі на 30 днів, підготовче засідання відкладено на 11.04.2023р. Ухвалою суду від 11.04.2023р. підготовче засідання відкладено на 25.04.2023р. Ухвалою суду від 25.04.2023р. закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 16.05.2023р.Ухвалами суду від 16.05.2023р. та від 13.06.2023р. відкладено судові засідання до 04.07.2023р.

Представник позивача в судове засідання 04.07.2023р. не з`явився, причин неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, що зокрема підтверджується протоколом судового засідання від 13.06.23р. у якому був присутній представник позивача Грищенко Олександр Миколайович.

Відповідач явки повноважного представника в судове засідання 04.07.2023р. не забезпечив, причин неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання.

Позиції учасників справи.

Позиція позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Господарського суду Київської області по справі №911/4239/15 від 11.11.2015 року, позов ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» задоволено. 11.12.2015 року, на виконання рішення Господарського суду Київської області по справі №911/4239/15 від 11 листопада 2015 року, яке набрало законної сили, було видано накази. Відповідно до наказу Господарського суду Київської області від 11 грудня 2015 року по справі №911/4239/15 підлягає стягненню із Приватного підприємства «Агрофірма Маяк» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» 17 122, 24 грн пені, 12 602,59 грн інфляційних втрат, 651,40 грн трьох процентів річних, 1017,37 грн судового збору та 3341,10 грн витрат на оплату послуг адвоката. Всього - 34 734,70 грн. Відповідно до Постанови Кам`янка-Бузького відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 16.12.2022 року завершено виконавче провадження №49892253 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 11 грудня 2015 року по справі №911/4239/15 у зв`язку із повним та фактичним виконанням вимог виконавчого документу.

Як зазначає позивач, 28.12.2022 року на користь ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» надійшли грошові кошти у розмірі 34 734,70 грн. на виконання наказу Господарського суду Київської області від 11 грудня 2015 року по справі №911/4239/15 в межах виконавчого провадження №49892253.

Таким чином, зобов`язання ПП «Агрофірма Маяк» згідно рішення Господарського суду Київської області по справі №911/4239/15 від 11.11.2015 року, котре набрало законної сили, було виконано фактично лише 28.12.2022 року.

З огляду на викладене вище позивач просить суд стягнути з відповідача 7 415,70 грн 3%-річних за період з 12.11.2015р. по 27.12.2022р. та 40 033,96 грн інфляційних втрат за період з листопада 2015р. по грудень 2022р. у зв`язку із простроченням виконання грошового зобов`язання, яке виникло на підставі рішення Господарського суду Київської області по справі №911/4239/15 від 11.11.2015 року, котре набрало законної сили.

У відповіді на відзив позивач наголосив на тому, що із врахуванням змісту, сутності та обґрунтованості відповідними доказами, ПП «Агрофірма Маяк» фактично визнаються дійсними як зміст правовідносин, так і існування в період із 12.11.2015 року по 28.12.2022 року прострочення виконання грошового зобов`язання на підставі рішення Господарського суду Київської області по справі №911/4239/15 від 11.11.2015 року, котре набрало законної сили.

Позивач зазначає, що відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу, котрі б надавали можливість встановити та стверджувати те, шо позовні вимоги є безпідставними.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» вважає, що приватне підприємство «Агрофірма Маяк» у даній справі безпідставно вдалося до застосування «правового пуризму», надмірної процесуальної формальності, залишивши поза увагою факт виникнення та існування невиконаних грошових зобов`язань, наявністю порушення строків здійснення виконання судового рішення, не врахувало норми Закону України «Про виконавче провадження» в частині строків та порядку здійснення виконання судового рішення, наявність у боржника майнової можливості здійснити виконання судового рішення та відсутність власного бажання на своєчасне таке виконання, затягування виконання судового рішення, наявність строку переривання виконання основного зобов`язання згідного судового рішення шляхом невідкладеного його пред`явлення до виконання та перебуванням на виконанні весь час існування прострочення із врахуванням пункту 1 частини 4 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження», настання відповідної відповідальності, тощо.

Щодо покликань відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності позивач зазначив, що відповідно до п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, яким було доповнено вказаний Розділ ЦК України на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби COVID-19 " під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби COVID-19, строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Як вказує позивач, Постановою Кабінету Міністрів України від 27 травня 2022 року №630 продовжено термін дії карантину та обмежувальних протиепідемічних заходів в Україні для запобігання розповсюдженню COVID-19 до 30 квітня 2023 року

Таким чином, на переконання позивача, нарахування інфляційних втрат та 3%-річних в межах строку за період із 12 березня 2017 року по 28 грудня 2022 року знаходиться в межах позовної давності та є законним та обґрунтованими.

Оскільки відповідачем зобов`язання щодо сплати суми боргу на підставі рішення Господарського суду Київської області по справі №911/4239/15 від 11.11.2015 року, котре набрало законної сили своєчасно не сплачено, тому, за таких обставин, на думку позивача, позов підлягає задоволенню.

Позиція відповідача.

У відзиві на позовну заяву за вх. № 5556/23 від 06.09.2023р. відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Обставини, встановлені судом.

Рішенням Господарського суду Київської області по справі №911/4239/15 від 11.11.2015 року, яке набрало законної сили 07.12.2015р. позов ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» задоволено частково, припинено провадження в частині вимог про солідарне стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «ПК Трейдсервісгруп» та з приватного підприємства «Агрофірма Маяк» 3248,09 грн. штрафу; стягнуто з приватного підприємства «Агрофірма Маяк» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс»: 17122,24 грн. пені; 12602,59 грн. інфляційних втрат; 651,40 грн. трьох процентів річних; 1017,37 грн. судового збору та 3341,10 грн. витрат на оплату послуг адвоката. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Згідно з частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки, рішення Господарського суду Київської області від 11.11.2015р. у справі № 911/4239/15 набрало законної сили, відтак факти, встановлені у вказаній справі, мають приюдиційне значення для розгляду даної справи.

В рішенні Господарського суду Київської області від 11.11.2015р. у справі № 911/4239/15, зокрема зазначено, що свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що рішенням господарського суду Львівської області від 20.07.2009р. у справі №12/98 встановлено факт обов`язку приватного підприємства «Агрофірма Маяк» сплачувати продавцю товариству з обмеженою відповідальністю «Тридента Агро» за отриманий за договором №ЗУФ-42/03/08 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 25.03.2008р. товар з врахуванням дооцінки вартості (курсової різниці) та стягнуто з приватного підприємства «Агрофірма Маяк» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Тридента-Агро» 154810,98 грн. заборгованості, в тому числі 35504,69 грн. курсової різниці, розрахованої станом на 01.12.2008р.

Рішенням Господарського суду Київської області від 11.11.2015р. у справі № 911/4239/15 зокрема встановлено, що:

25.03.2008р. між ТОВ «Тридента Агро» (продавець) та ПП «Агрофірма Маяк» (покупець) було укладено договір купівлі продажу товару на умовах відстрочення платежу від 25.03.2008р. №ЗУФ-42/03/08 (далі по тексту Основний договір), згідно якого продавець зобовязується поставити покупцю засоби захисту рослин (товар), а покупець зобовязується прийняти та оплатити поставлений товар;

рішенням господарського суду Львівської області від 20.07.2009р. у справі № 12/98, стягнуто з ПП «Агрофірма Маяк» на користь ТОВ «Тридента-Агро» заборгованість за договором купівлі продажу товару на умовах відстрочення платежу від 25.03.2008р. №ЗУФ-42/03/08 у розмірі 154 810,98 грн., з яких: 98 515,74 грн. основного боргу, 35 504,69 грн. курсової різниці, 7 979,78 грн. інфляційних втрат, 1 220,08 грн. 3% річних, 6 775,36 грн. пені, 3 000,00 грн. витрат на послуги адвоката та 1 529,95 грн. державного мита та 285,38 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Зазначеним рішенням встановлено факт наявності простроченої заборгованості ПП «Агрофірма Маяк» перед ТОВ «Тридента-Агро» в сумі 98 515,74 грн., та відповідно обов`язок боржника у зв`язку із простроченням грошового зобов`язання сплатити кредитору борг з урахуванням трьох процентів річних та інфляційних втрат, а також сплатити передбачені договором пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ та курсову різницю;

відповідач частковими платежами (платіжні доручення від 24.01.2011р. №46, від 11.03.2011р. №410, від 27.05.2011р. №1027) лише 27.05.2011р. погасив у повному обсязі суму заборгованості за рішенням господарського суду Львівської області від 20.07.2009р. у справі № 12/98, що встановлено зокрема рішенням господарського суду Київської області від 06.08.2013р. під час розгляду справи № 911/2317/13 та в порядку ст. 35 ГПК України не потребує додаткового доведення.

Таким чином, рішенням Господарського суду Київської області встановлено факт припинення відносин між сторонами за основним договором (купівлі-продажу) 27.05.2011 року, оскільки відповідач погасив у повному обсязі суму заборгованості за рішенням Господарського суду Львівської області від 20.07.2009 у справі № 12/98, в тому числі основний борг за договором купівлі - продажу товару на умовах відстрочення платежу від 25.03.2008 №ЗУФ-42/03/08 на суму 98 515, 74 грн.

Також в рішенні Господарського суду Київської області від 11.11.2015р. у справі № 911/4239/15 зазначено, що рішенням господарського суду Київської області від 19.05.2015р. у справі № 911/798/15, яке в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили, встановлено факт переходу права вимоги оплати заборгованості з курсової різниці (дооцінки вартості товару) від первісного кредитора ТОВ «Тридента-Агро» спочатку до ФОП Грищенко О.М (ТзОВ «Тридента-Агро» 26.01.2011 укладено з ФОП Грищенко О.М. угоду про заміну кредитора у зобов`язанні від 26.01.2011 №201-ТА в редакції додаткової угоди №1 від 28.01.2011р.). Надалі 31.01.2013 ТзОВ «Компанія «Ніко-Тайс» набула права вимоги до ПП «Агрофірма Маяк» за договором купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 25.03.2008 №ЗУФ-42/03/08. На підставі укладеної із ФОП Грищенко О.М. угоди про заміну кредитора у зобов`язанні від 31.01.2013 № 31/01-13-1 в редакції Додаткової угоди №1 від 11.03.2013р та угодою про заміну кредитора у зобов`язанні від 26.01.2011 №201-ТА.

Рішенням господарського суду Київської області від 19.05.2015р. у справі № 911/798/15 стягнуто з приватного підприємства «Агрофірма «Маяк» на користь ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» 21653,94 грн. курсової різниці (дооцінки вартості товару),13328,64 грн. інфляційних втрат (нарахованих на суму курсової різниці 35504,69 грн. за період з грудня 2008 року по травень 2011р. та на основний борг 98515,74 грн. за період з лютого 2011р. по травень 2011р.), 3370,99 грн. 3% річних (нарахованих на суму курсової різниці 35504,69 грн. за період з 01.12.2008р. до 26.05.2011р. та на основний борг 98515,74 грн. за період з 27.01.2011р. по 26.05.2011р.), 13376,59 грн. пені (нарахованої на суму курсової різниці 35504,69 грн. з 01.12.2009р. по 26.05.2011р. та на суму основного боргу за період з 27.01.2011р. по 26.05.2011р.), судовий збір та витрати на оплату послуг адвоката.

На виконання рішення Господарського суду Київської області від 11.11.2015 року у справі №911/4239/15, 11.12.2015р. було видано наказ про примусове виконання рішення.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Кам`янка-Бузького районного управління юстиції Львівської області від 25.01.2016р. відкрито виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду Київської області №911/4239/15 від 11.12.2015р. (ВП № 49892253).

Постановою начальника відділу Кам`янка-Бузького відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 16.12.2022р. закінчено виконавче провадження ВП № 49892253 на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Як зазначено у постанові від 16.12.2022р., 14.12.2022 року на депозитний рахунок Кам`янка-Бузького РВ ДВС Західного МРУ МЮ (м. Львів) надійшли кошти, достатні для задоволення вимог стягувача, стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. Відповідно до виписки по рахунку позивача від 30.12.2022р. наданої АТ «Прокредит банк», кошти в сумі 34734,70 грн надійшли 28.12.2022р.

Позивач вважає, що оскільки відповідач не здійснив своєчасного виконання рішення суду від 11.11.2015 у справі №911/4239/15, у нього виникло право на стягнення з відповідача 7 415,70 грн 3%-річних за період з 12.11.2015р. по 27.12.2022р. та 40 033,96 грн інфляційних втрат за період з листопада 2015р. по грудень 2022р. .

Позиція суду.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Предметом спору у даній справі є стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України, у зв`язку із несвоєчасним виконанням ПП «Агрофірма Маяк» рішення Господарського суду Київської області від 11.11.2015 у справі № 911/4239/15.

Відповідно до ст. 625 ЦК України - відповідальність за порушення грошового зобов`язання, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як встановлено судом, основне зобов`язання за договором купівлі-продажу від 25.03.2008 №ЗУФ-42/03/08 виконано відповідачем 27.05.2011 року.

У питанні підстав виникнення зобов`язальних правовідносин суд звертається до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №914/1033/17, від 11.05.2018 у справі № 914/1487/17, від 15.05.2018 у справі № 921/412/17-г/7, від 24.10.2018 у справі № 308/8645/15цс, від 05.12.2018 у справі № 589/2800/15-ц, відповідно до яких: за своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб; за загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов`язують виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду; рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність; за змістом статті 11 ЦК України зобов`язальні правовідносини виникають з актів цивільного законодавства, а рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові 07.04.2020 у справі № 910/4590/19, зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов`язують виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду (висновок про застосування норм права, який викладений у постанові Верховного Суду України від 18.10.2017 у справі № 910/8318/16).

Верховний Суд у постанові від 09.02.2022 року у справі № 757/42885/19 заначив, що не є грошовим зобов`язанням судове рішення, яким вже стягнута відповідальність, передбачена статтею 625 ЦК України за порушення будь-якого грошового зобов`язання, оскільки в такому випадку таке рішення носить не зобов`язальний характер щодо сплати грошового зобов`язання боржника перед кредитором, а виконує роль санкції за прострочення боржником грошового зобов`язання, які являють собою міру цивільно-правової відповідальності, що застосовується до всіх грошових зобов`язань у розмірі 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням зазначеного, рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2015 у справі №911/4239/15 не є підставою виникнення нового грошового зобов`язання у спірних правовідносинах, а лише підтверджує факт порушення відповідачем грошового зобов`язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 25.03.2008 №ЗУФ-42/03/08.

У постанові Верховного суду від 15.11.2019 у справі № 905/1753/18 висловлено правову позицію про те, що обов`язок сплатити неустойку за невиконання зобов`язання не є зобов`язанням в розумінні положень частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, тому що неустойка є одним із видів забезпечення виконання основного зобов`язання, в тому числі й грошового та не змінює його.

За приписами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.2 ст. 550 ЦК України проценти на суму неустойки не нараховуються в силу прямої заборони законом такого нарахування.

Як встановлено судом, рішенням Господарського суду Київської області від 11.11.2015 у справі № 911/4239/15 було стягнуто з відповідача пеню, інфляційні витрати та 3 % річних, судовий збір та витрати на оплату послуг адвоката на загальну суму 34734,70 грн.

Таким чином, суд відхиляє доводи позивача про те, що у відповідача виникло грошове зобов`язання саме з рішення Господарського суду Київської області від 11.11.2015 у справі № 911/4239/15, оскільки даним рішенням лише встановлено обов`язок сплати відповідачем коштів у розмірі нарахованої пені, 3 % річних та інфляційних втрат внаслідок неналежного виконання договору купівлі-продажу, яке виконано та припинено 27.05.2011 року.

Покликання позивача на постанову Великої Палати Верховного суду від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц, не можуть бути прийняті до уваги судом у даній справі, оскільки висновки, викладені у даній справі не є релевантними до даної. Так, у постанові Великої Палати Верховного суду від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц, було вказано, що грошове зобов`язання виникає не лише на підставі договірних, а й з деліктних (щодо завдання шкоди) відносин, а відтак, можливе нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на грошове зобов`язання що виникло внаслідок завдання шкоди.

Згідно з ч. 1 ст.61 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

У даній же справі позивач нараховує 3 % річних та інфляційні втрати на підставі ст. 625 ЦК України- відповідальність за порушення грошового зобов`язання, на вже нараховані та сплачені 3 % річних, інфляційні втрати та пеню. Враховуючи вищевикладене, такі нарахування є безпідставними, оскільки вони не відповідають принципу заборони подвійної цивільно-правової відповідальності та суперечить положенням статті 550 ЦК України про заборону нарахування процентів на неустойку. Таким чином, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача, оскільки останній не вправі здійснювати нарахування на підставі ст. 625 ЦК України на неустойку та кошти, які нараховані на підставі ст. 625 ЦК України.

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. У постанові ВП ВС від 04.12.2018 по справі № 910/18560/16 (12-143гс18) вказано, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними. Враховуючи вищевикладене, необґрунтованість вимог позивача, відсутні правові підстави для застосування, заявлених відповідачем, строків позовної давності.

Згідно із ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Статтею 77 ГПК України встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).

Враховуючи вищевикладене, подані докази в їх сукупності, надані пояснення, суд дійшов висновку, що обставини які підлягають доказуванню, позивачем не доведені, позовні вимоги необґрунтовані та не підтверджені належними доказами, тому задоволенню не підлягають.

Судовий збір та судові витрати покладаються на позивача, відповідно до вимог ст.129 ГПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 74, 76, 77, 86, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили у строки передбачені ст. 241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено 06.07.23р.

Суддя Іванчук С.В.