ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" липня 2023 р. Справа№ 911/1599/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Коротун О.М.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Виростко А.В.;

від відповідача: не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Виконавчого комітету Пісківської селищної ради

на рішення Господарського суду Київської області від 25.01.2023 року (повний текст рішення складено 17.03.2023 року)

у справі №911/1599/22 (суддя Л.В. Сокуренко)

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця"

до Виконавчого комітету Пісківської селищної ради

про стягнення 866679,91 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області із позовною заявою до Виконавчого комітету Пісківської селищної ради (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 866679,91 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач, який є розпорядником бюджетних коштів, всупереч положенням норм чинного законодавства, не виконав свої зобов`язання щодо компенсації пільгового проїзду окремих категорій громадян та не провів розрахунки за пільгові перевезення окремих категорій громадян за 2021 рік. У зв`язку із чим позивачем подано зазначену позовну заяву до відповідача про стягнення 866 679,91 грн збитків.

Рішенням Господарського суду Київської області від 25.01.2023 року позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Виконавчого комітету Пісківської селищної ради на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" 866 679,91 грн витрат, які понесла залізниця на перевезення пасажирів, та 13000,20 грн судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Виконавчий комітет Пісківської селищної ради звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 25.01.2023 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Київської області, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема, ч. 6 ст. 9 Закону України «Про залізничний транспорт» п. 204 ч. 1 ст. 91 Бюджетного кодексу України, ст.ст. 2, 11, 13, 42, 209-210, 236,242 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, скаржник вказав, що судом першої інстанції до спірних правовідносин не були застосовані правові висновки Верховного Суду викладені у постанові від 20.01.2022 року по справі №904/138/21.

Разом з цим, за твердженням представника скаржника між сторонами був укладений зовсім інший договір за № 9 від 11.02.2021 року, інші договори (додаткові письмові угоди) на відшкодування пільгових перевезень між позивачем та відповідачем, іншими суб`єктами відповідного напряму господарської діяльності не укладались. Проекти додаткових угод на погодження не надсилались.

Водночас, скаржник вказав, що суд першої інстанції 25.01.2023 року розглянув справу під час «повітряної тривоги», коли співробітники судової охорони не допускали учасників справ у приміщення суду. Відповідно, під час ухвалення рішення не дотримано процесуальних гарантій участі сторони в судовому процесі.

Також, за твердженням скаржника матеріали справи не містять доказів прийняття Пісківською селищною радою відповідного рішення щодо введення відповідних пільг. Бюджетом Пісківської селищної територіальної громади кошти на компенсацію витрат на пільгове перевезення громадян були передбачені в розмірі 350000,00 грн.

При цьому, представник відповідача наголосив, що акти звіряння розрахунків облікових форм позивача та відповідача є абсолютно різними, акти звіряння розрахунків, надані позивачем, не містять дописів, підписів та печатки Виконавчого комітету Пісківської селищної ради.

Крім того, за твердженням скаржника матеріали справи не містять доказів надсилання відповідачу супровідних листів та облікових форм.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.04.2023 року апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В. судді: Майданевич А.Г., Коротун О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.04.2023 року апеляційну скаргу Виконавчого комітету Пісківської селищної ради на рішення Господарського суду Київської області від 25.01.2023 року у справі №911/1599/22 залишено без руху.

Апелянтом протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху було усунено недоліки та подано до суду апеляційної інстанції докази сплати судового збору.

Відтак, скаржником усунено недоліки поданої апеляційної скарги.

Північний апеляційний господарський відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Пісківської селищної ради на рішення Господарського суду Київської області від 25.01.2023 року у справі №911/1599/22 своєю ухвалою від 08.05.2023 року.

25.05.2023 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого позивач просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду без змін.

Крім того, представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема зазначив, що посилання відповідача на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 20.01.2022 року по справі №904/138/21, не заслуговує на увагу, з огляду на наступне.

Предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості за перевезення пасажирів пільгових категорій за 2021 рік.

Постанова Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» втратила чинність на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 24.12.2019 року та не діє з 01.01.2020 року.

Розрахунок обсягів компенсаційних виплат залізницям за пільгові перевезення окремих категорій громадян було здійснено у чіткій відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 16.12.2009 року №1359 «Про затвердження Порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян» яка є чинною на поточний час.

Таким чином, висновки, викладені у постанові Верховного Суду по справі №904/138/21 не можуть бути застосовані при розгляді цієї справи.

Щодо обмеження видатків на оплату пільгових перевезень та посилання відповідача на обмеження загальної суми укладеного договору у розмірі 350000,00 грн, представник позивача наголосив, що перевезення пасажирів на пільгових умовах Акціонерного товариства «Українська залізниця» виконано не за власною ініціативою, а на виконання імперативних законодавчих вказівок щодо цього, тому як наслідо, уповноважений на те державою орган відповідач, у силу закону має відшкодовувати за рахунок бюджетних коштів понесені позивачем витрати в повному обсязі.

Посилання відповідача на відсутність в матеріалах справи документів на підтвердження, зокрема направлення супровідних листів та облікових форм не відповідає дійсності, оскільки, на відповідних листах містяться відтиски (відмітки) з датою отримання відповідачем даних документів.

14.06.2023 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке було задоволено судом.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.06.2023 року розгляд справи було відкладено на підставі ст. 216 Господарського процесуального кодексу України.

03.07.2023 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів до суду від представника скаржника надійшли додаткові пояснення, відповідно до яких останній посилався на правову позицію Верховного Суду викладену у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 09.06.2023 року у справі №916/3938/21.

Представник позивача в судовому засіданні 05.07.2023 року Північного апеляційного господарського суду заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити - без змін.

Представник скаржника в судове засідання 05.07.2023 року Північного апеляційного господарського суду не прибув, про час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням №38821478 (наявне в матеріалах справи).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України", рішення Європейського суду з прав людини від 27.04.2000 року у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 року у справі "Красношапка проти України").

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 42 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, Акціонерне товариство «Українська залізниця» є національним перевізником вантажів та пасажирів. Метою діяльності товариства є задоволення потреб у безпечних та якісних залізничних перевезеннях, забезпечення ефективного функціонування та розвитку залізничного транспорту, створення умов для підвищення конкурентоспроможності галузі тощо.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про залізничний транспорт» відносини підприємств залізничного транспорту з місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування базуються на податковій і договірній основах відповідно до чинного законодавства України.

Частиною 6 ст. 9 Закону України «Про залізничний транспорт» встановлено, що для захисту інтересів окремих категорій громадян на пасажирських перевезеннях, у тому числі приміських, можуть передбачатися пільгові тарифи. Збитки залізничного транспорту загального користування від їх використання відшкодовуються за рахунок державного або місцевих бюджетів залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг.

Норми вказаних законів, зокрема, закріплюють реалізацію державних гарантій певним категоріям громадян та є нормами прямої дії: безумовному обов`язку залізничного перевізника надавати пільги визначеним категоріям громадян кореспондує безумовний обов`язок держави в особі її органів відшкодувати такі пільги.

Поряд з тим приписами ч. 1, 2 ст. 20 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» унормовано, що надання державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок бюджетів усіх рівнів, коштів підприємств, установ і організацій та соціальних фондів на засадах адресності та цільового використання.

Державні соціальні гарантії та державні соціальні стандарти і нормативи є основою для розрахунку видатків на соціальні цілі та формування на їх основі бюджетів усіх рівнів та соціальних фондів, міжбюджетних відносин, розробки загальнодержавних і місцевих програм економічного і соціального розвитку.

Враховуючи вимоги законодавства України та попередні відносини між сторонами у сфері перевезень залізничним транспортом пільгових категорій громадян, Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу Київська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» зверталось до Виконавчого комітету Пісківської селищної ради з листом № ДН-1-16/1577 від 24.09.2020 року з інформацією, що за 8 місяців 2020 року в приміському сполученні перевезено 49,5 тис. пасажирів пільгових категорій громадян смт. Пісківка на суму 835,8 тс. грн та щодо плану перевезень на 2021 рік та з проханням врахувати дані, передбачити міським бюджетом на 2021 рік кошти по відшкодуванню збитків за перевезення пільгових категорій громадян у приміському сполученні в розмірі 1 823,0 тис. грн (том 1, а.с. 78).

Листом № ДН-1-16/2113 від 16.12.2020 року позивач повторно звернувся до відповідача з інформацією щодо плану перевезень на 2021 рік та з проханням врахувати дані, передбачити міським бюджетом на 2021 рік кошти по відшкодуванню збитків за перевезення пільгових категорій громадян у приміському сполученні в розмірі 1 700,00 тис. грн (том 1, а.с. 79).

22.12.2022 року Пісківською селищною радою Бородянського району Київської області II скликання четвертої сесії було прийнято Рішення № 5.5/4-ІІ від 22.12.2020 року «Про місцевий бюджет Пісківської селищної ОТГ на 2021 рік 0 (код бюджету)». В пункті 2 вказаного рішення вирішено затвердити бюджетні призначення головними розпорядниками коштів місцевого бюджету на 2021 рік у розрізі відповідальних виконавців за бюджетними програмами згідно з додатками 3, 4 до цього рішення (копія рішення наявна в матеріалах справи).

Відповідно до Додатку 3 до Рішення № 5.5/4-ІІ від 22.12.2020 року, що має назву «Розподіл видатків місцевого бюджету на 201 рік», найменування головного розпорядника коштів місцевого бюджету/відповідального виконавця орган місцевого самоврядування виконавчий комітет ради Пісківської селищної об`єднаної територіальної громади; найменування бюджетної програми згідно з Типовою програмною класифікацією видатків та кредитування місцевого бюджету Компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян на залізничному транспорті; видатки усього 350 000,00 грн (наявний в матеріалах справи).

22.12.2022 року Пісківською селищною радою Бородянського району Київської області II скликання четвертої сесії прийнято Рішення № 5.1-4/4-ІІ від 22.12.2020 року «Про затвердження Програми компенсації за перевезення пільгової категорії населення залізничним транспортом на 2021 рік».

Відповідно до змісту паспорту Програми, відповідальний виконавець програми Виконавчий комітет Пісківської селищної ради, фінансовий відділ, соціального захисту населення та захисту прав дітей; термін реалізації програми 2021 рік; загальний обсяг фінансування, необхідного для реалізації програми 350 000,00 грн; контроль за виконанням Виконавчий комітет Пісківської селищної ради (том 1, а.с 92-93).

Як вбачається з матеріалів справи, 29.01.2021 року між органом місцевого самоврядування виконавчий комітет Пісківської селищної об`єднаної територіальної громади (замовник) та Акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу Київської дирекції залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» (виконавець) було укладено договір № ПЗ/ДН-1-215102/НЮ (далі - договір), відповідно до умов якого перевізник зобов`язався надавати послуги з перевезення окремих категорій громадян, які відповідно до чинного законодавства мають право на пільговий проїзд у приміському сполученні (надалі пільгові категорії громадян), а платник здійснювати компенсаційні виплати за перевезення пільгових категорій громадян, які оформили пільгові проїзні документи, в повному обсязі.

Згідно п. 1.2 договору при здійсненні компенсаційних виплат за перевезення залізничним транспортом пільгових категорій громадян сторони керуються чинним законодавством України та постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2009 року № 1359 «Про затвердження Порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян».

Відповідно до п. 2.1 договору перевізник зобов`язується:

- забезпечити перевезення залізничним транспортом пільгових категорій громадян у приміському сполученні з застосуванням пільгових тарифів за умови належним чином оформлених пільгових проїзних документів (підпункт 2.1.1 договору).

- забезпечити видачу квитків пільговій категорії громадян для проїзду в залізничному транспорті у приміському сполученні на підставі документів, що підтверджують право на пільговий проїзд залізничним транспортом (підпункт 2.1.2 договору).

- інформувати населення про порядок і умови надання послуг з перевезення пільгових категорій громадян, дотримуватися встановленого розкладу руху поїздів та видавати громадянам, які пред`явили документи, що підтверджують їх право на пільговий проїзд залізничним транспортом відповідні проїзні документи (підпункт 2.1.3 договору).

- подавати щомісячно, не пізніше 15 числа місяця наступного звітного періоду замовнику рахунок на суму, що підлягає компенсації за перевезення залізничним транспортом пільгових категорій громадян, облікові форми, відповідно до Порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2009 № 1359 та акти звіряння розрахунків (підпункт 2.1.4 договору).

Перевізник має право на отримання компенсаційних виплат за перевезення залізничним транспортом пільгових категорій громадян в повному обсязі (підпункт 2.2.1 договору)

Згідно з підп. 2.3.1 договору, замовник зобов`язується щомісячно в повному обсязі здійснювати компенсаційні виплати за перевезення залізничним транспортом пільгових категорій громадян у приміському сполученні згідно з поданими перевізником рахунками на суму, яка підлягає компенсації, та обліковими формами.

Підпунктом 2.3.2 договору сторонами узгоджено, що замовник зобов`язується передбачити у своєму бюджеті кошти, які будуть спрямовані на компенсаційні перевезення залізничним транспортом пільгових категорій громадян в повному обсязі з урахуванням заборгованості за попередній період.

Згідно з підп. 2.3.3 договору, замовник зобов`язується здійснювати реєстрацію додаткових зобов`язань, які виникли за надані послуги з перевезення залізничним транспортом пільгових категорій громадян, понад передбачені у відповідних бюджетах суми, відповідно до порядку встановленого чинним законодавством.

Відповідно до підп. 2.3.4 договору, замовних зобов`язаний забезпечити протягом 3 (трьох) робочих днів перевірку поданого перевізником розрахунку суми компенсаційних виплат за перевезення залізничним транспортом пільгових категорій громадян, підписання актів звіряння розрахунків (за надані послуги) та направлення одного примірника перевізнику. В разі наявності зауважень замовник протягом 3 (трьох) робочих днів повертає зазначені документи на доопрацювання разом з мотивувальною відмовою від їх прийняття.

Замовник зобов`язаний здійснювати перерахування коштів, передбачених на проведення компенсаційних виплат за перевезення залізничним транспортом пільгових категорій громадян.

Відповідно до п. 3.1 договору, загальна сума договору складається з усіх щомісячних сум, що підлягають компенсації за перевезення залізничним транспортом пільгових категорій громадян згідно із обліковими формами.

Замовник протягом 5 (п`яти) банківських днів з дня надходження коштів для компенсаційних виплат за перевезення залізничним транспортом пільгових категорій громадян перераховує їх на рахунок перевізника на підставі отриманих від нього рахунків на суму, яка підлягає компенсації та облікових форм.

Згідно з п. 3.3 договору, вид розрахунків безготівковий, форма розрахунків платіжне доручення, валюта українська гривня.

Відповідно до п. 3.4 договору, загальна сума договору становить 350 000,00 грн.

Термін дії договору встановлюється з моменту його підписання і діє до 31.12.2021 року та вважається пролонгованим до проведення остаточних розрахунків. Умови цього договору можуть бути змінені та доповнені за взаємною згодою сторін шляхом писання додаткових письмових угод, які є його невід`ємною частиною. Закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору (підп. 7.1-7.3 договору).

При цьому, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, що між сторонами був укладений зовсім інший договір за № 9 від 11.02.2021 року, інші договори (додаткові письмові угоди) на відшкодування пільгових перевезень між позивачем та відповідачем, іншими суб`єктами відповідного напряму господарської діяльності не укладались. Проекти додаткових угод на погодження не надсилались, оскільки матеріали справи не містять, а скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції будь-яких належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України укладання даного договору.

Разом з цим, колегія суддів відзначає, що відповідач не звертався до правоохоронних органів з відповідною заявою про підробку відповідного договору, тощо.

В матеріалах справи міститься договір № ПЗ/ДН-1-215102/НЮ від 29.01.2021 року, що підписаний та скріплений печатками сторін без будь-яких зауважень та заперечень. Відповідно до письмових пояснень позивача, що викладені у відповіді на відзив, договір реєстраційний номер № ПЗ/ДН-1-215102/НЮ від 29.01.2021 року є внутрішнім реєстраційним номером договору, який присвоєний при реєстрації відповідного правочину у юридичній службі Регіональної філії «Південно-Західна залізниця», а відповідачем проводилася реєстрація договору за іншим номером. Отже, на переконання позивача, висновок відповідача щодо укладення різних договорів є таким, що не відповідає фактичним обставинам справи. Вказані відомості скаржником не були спростовані.

Таким чином, враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що між сторонами було укладено договір № ПЗ/ДН-1-215102/НЮ від 29.01.2021 року.

Так, за твердженням позивача, останнім, на виконання умов договору та на виконання імперативних законодавчих приписів, протягом 2021 року надавалися послуги з пільгового перевезення окремих категорій громадян у приміському сполученні по залізничній станції Тетерів (смт. Пісківка, Бучанський район, Київська обл.),категорій громадян на загальну суму 1 216 679,91 грн, що підтверджується обліковими формами за січень-грудень 2021 року та рахунки-фактури № 3341 від 11.02.2021 року на суму 90 410,77 грн, № 3425 від 11.03.2021 року на суму 73 396,01 грн, № 3501 від 07.04.2021 року на суму 107 715,31 грн, № 3588 від 12.05.2021 року на суму 117 943,07 грн, № 3686 від 07.06.2021 року на суму 159 834,05 грн, № 3774 від 08.07.2021 року на суму 119 740,76 грн, № 3861 на суму 05.08.2021 року на суму 107 388,58 грн, № 3945 від 08.09.2021 року на суму 101 991,76 грн, № 4027 від 08.09.2021 року на суму 103 728,05 грн, № 4112/353 від 08.11.2021 року на суму 82 002,82 грн, № 4188 від 08.12.2021 року на суму 72 495,27 грн та № 4256 від 06.01.2022 року на суму 80 033,46 грн та акти звіряння взаємних розрахунків на відповідні суми (наявні в матеріалах справи).

Відповідно до облікових форм загальна сума за фактичну кількість перевезених пільговиків за період січень-грудень 2021 року склала 1 216 679,91 грн, а саме: за січень 2021 року 90 410,77 грн, за лютий 2021 року 73 396,01 грн, за березень 2021 року 107 715,31 грн, за квітень 2021 року 117 943,07 грн, за травень 2021 року 159 834,05 грн, за червень 2021 року 119 740,76 грн, за липень 2021 року 107 388,58 грн, за серпень 2021 року 101 991,76 грн, за вересень 2021 року 103 728,05 грн, за жовтень 2021 року 82 002,82 грн, за листопад 2021 72 495,27 грн та за грудень 2021 року 80 033,46 грн.

Позивач зазначає, що Залізницею щомісячно протягом 2021 надсилались на адресу відповідача листи разом з обліковими формами, актами звіряння розрахунків та рахунками-фактурами, а саме: лист № ДН-1-16/503 від 11.02.2021 року, № ДН-1-16/913 від 12.03.2021 року, № ДН-1-16/123 від 08.04.2021 року, № ДН-1-14/129 від 12.05.2021 року, № ДН-1-14/406 від 09.06.2021 року, № ДН-1-16/1796 від 07.07.2021 року, № ДН-1-14/974 від 10.08.2021 року, № ДН-1-14/1160 від 09.09.2021 року, № ДН-1-14/1279 від 08.10.2021 року, № ДН-1-14/1518 від 09.11.2021 року, № ДН-1-14/1884 від 09.12.2021 року та № ДН-1-14/48 від 13.01.2022 року (наявні в матеріалах справи).

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, позивач звертався до відповідача з листом № ДН-1-14/1185 від 09.09.2021 року в якому зазначив, що в 2021 року між сторонами було укладено договір на пільгове перевезення пасажирів залізничним транспортом загального користування та відшкодування витрат за надані послуги на суму 350,0 тис. грн. В листі позивач зазначив, що даних коштів не достатньо для повного покриття збитків за перевезення пасажирів пільгових категорій в поточному році, у зв`язку із чим просив відповідача внести на розгляд сесії питання додаткового виділення коштів на компенсацію пільгових перевезень в приміському сполученні.

Відповідач в свою чергу надіслав позивачу лист відповідь за №934 від 19.10.2021 року, в якому зокрема зазначив, що наразі відшкодування витрат па перевезення пільговиків залізничним транспортом можливо за рахунок місцевих бюджетів на договірній основі. Це узгоджується із вимогами ст. 7 Закону України від 04.07.1996 року № 273/96-BP «Про залізничний транспорт». Збитки залізничного транспорту загального користування від їх використання відшкодовують за рахунок державного або місцевих бюджетів залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг (ст. 9 Закону № 273). Крім того, відповідач в листі зазначає, що Пісківською селищною радою було прийнято рішення № 5.1-4/4-ІІ від 22.12.2020 року «Про затвердження Програми компенсації за перевезення пільгової категорії населення залізничним транспортом на 2021 рік», якою передбачено компенсацію вартості пільгового перевезення лише жителів Пісківської об`єднаної територіальної громади. З наведених причин Пісківською селищною радою прийнято програму щодо компенсації Залізниці та виділено з місцевого бюджету 350 тис. грн компенсації. В листі відповідач зазначив, що оскільки видатки з місцевих бюджетів можуть здійснюватись виключно за цільовим призначенням, тому податки та збори, зібрані в громаді, повинні витрачатись саме на її мешканців, а не мешканців інших територіальних громад. В листі відповідач зазначив, що через станцію Тетерів здійснює проїзд багато пільгових категорій громадян суміжних громад Іванівської селищної ради, Вишевицької селищної ради, Радомишлянської селищної ради, Городоцької селищної ради та частини Макарівської селищної ради. Дія Програми Пісківської селищної ради не розповсюджується на жителів інших громад та не може компенсуватися із місцевого бюджету. Нажаль, у ПАТ «Укрзалізниця» у приміському сполученні відсутня система поіменного обліку пільговиків. ПАТ «Укрзалізниця» (й регіональні відділення) веде облік за умовним критерієм «залізнична станція, на який куплено квиток». Такий критерій є визначним при зверненні перевізника для отримання компенсації за пільговиків до ОМС, де така станція розташована. Відповідач в листі зазначив, що в перспективі ПАТ «Укрзалізниця», як господарюючому суб`єкту, який зацікавлений в отриманні реальної та достатньої компенсації за пільговиків від ОМС, доцільно запровадили систему електронного обліку пільговиків саме за місцем реєстрації та отримувати відшкодування з місцевих бюджетів за фактично перевезених пільговиків (копія листа наявна в матеріалах справи).

Так, за твердженням позивача, відповідач, всупереч приписам чинного законодавства та положенням укладеного між сторонами договору, протягом 2021 року лише частково здійснив компенсаційні виплати позивачу за перевезення залізничним транспортом пільгових категорій громадян, сплативши позивачу грошові кошти в загальній сумі 350 000,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 20.01.2022 року позивач звернувся до селищного голови Пісківської селищної ради з вимогою № ДН-1-16/117 про сплату заборгованості в сумі 866 679,91 грн, в якій позивач зазначив, що протягом 2021 року Залізницею перевезено 28 086 пасажирів пільгових категорій громадян Пісківської селищної ради на загальну суму 1 216 679,91 грн, про що щомісячно надсилалися необхідні документи, проте компенсовано лише 350 000,00 грн, а сума заборгованості складає 866 679,91 грн. Вимогою позивач, з метою уникнення соціальної напруги, зазначив про необхідність погашення вказаної суми заборгованості до 20.02.2022 року (том . 1, а.с. 82).

У відповідь на вищезазначену вимогу позивача, відповідачем було направлено лист вих. № 338 від 03.05.2022 року в якому відповідач зазначив, що за умовами договору № 9 від 11.02.2021 року позивач взяв на себе зобов`язання надавати послуги з перевезення окремих категорій громадян, які відповідно до чинного законодавства мають право на пільговий проїзд у приміському сполученні (надалі пільгові категорії громадян), а платник здійснює компенсаційні виплати за перевезення пільгових категорій громадян, які оформили пільгові проїзні документи, в повному обсязі; загальна сума договору становить 350 000,00 грн; в п. 2.2.1 договору перевізник має право на отримання компенсаційних виплат за перевезення залізничним транспортом пільгових категорій громадян в повному обсязі; пунктом 2.3.1 договору замовник зобов`язується вчасно в повному обсязі здійснювати компенсаційні виплати за перевезення залізничним транспортом пільгових категорій громадян у приміському сполученні згідно з поданими перевізником рахунками на суму, яка підлягає компенсації, та обліковими формами. В листі відповідач повідомив позивача про те, що заборгованість на суму 866 679,91 грн відповідачем не визнається, з огляду на те, що в облікових формах кількість оформлених пільгових проїзних документів (квитків) і суми недоотриманих коштів з урахуванням податку на додану вартість (грн) вдвічі завищені та не співпадають з кількістю оформлених пільгових проїзних документів (квитків) і сумами, вказаними в отриманих від нього формах № 2-пільга. Крім того в листі відповідач зазначив, що при проведенні звірянь та оформленні актів звіряння розрахунків за надані населенню послуги, на які надаються пільги за рахунок місцевого бюджету, ним зазначались суми, які визнаються та на які було проведено оплату. Листом відповідач просив надати інформацію про оформлені та видані пасажирам безоплатні проїзні документи (квитки), які були включені до місячної станційної звітності за період з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року, оскільки облік пільгових перевезень та визначення сум недоотриманих коштів від таких перевезень проводиться залізницями на підставі інформації автоматизованої системи керування пасажирськими перевезеннями та реєстраторів розрахункових операцій про оформлені та видані пасажирам безоплатних проїзних документів (квитків), на підтвердження достовірності облікових форм та підтвердження загальної суми заборгованості (том 1. а.с. 97-98).

У відповідь на лист відповідача, позивач в свою чергу направив відповідачу лист ДН-1-14/449 від 25.05.2022 року в якому зазначив, що механізм розрахунку обсягів компенсаційних виплат залізницям за пільгові перевезення окремих категорій громадян встановлено Порядком розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2009 року № 1359. Так позивач в листі зазначив, що вказаним Порядком не передбачено надання рахунків форми 2-пільга з врахуванням місця проживання пільговика (копія наявна в матеріалах справи).

У зв`язку із тим, що відповідач не в повному обсязі відшкодовано понесені залізницею збитки за пільгове перевезення окремих категорій громадян за 2021 рік в приміському сполученні в загальній сумі 866 679,91 грн, позивач звернувся до суду першої інстанції із даним позовом.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд першої інстанції правомірно прийняв договір № ПЗ/ДН-1-215102/НЮ від 29.01.2021 року як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 527 Цивільного кодексу України визначено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Водночас, відповідно до приписів ст.ст. 173, 174 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність.

Згідно п.п. 1, 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію, закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії».

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», виключно законами України визначаються, зокрема, пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Згідно пункту 5.1. розділу 5 Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 27.12.2006 року № 1196, до пільгових перевезень належить безплатний проїзд та проїзд зі знижкою вартості проїзду, що надаються відповідно до міжнародних угод, законів України, постанов Кабінету Міністрів України, тощо.

Пільгове перевезення пасажирів залізничним транспортом передбачено низкою законодавчих актів України. Так, соціальні пільги на пасажирські перевезення для ряду категорій громадян встановлено, зокрема, Міжурядовою Угодою про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них від 12 березня 1993 року, законами України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам», «;Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «;Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «;Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «;Про охорону дитинства», «;Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 17.05.1993 року № 354 «Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування» введено безплатний проїзд для пенсіонерів за віком на міському пасажирському транспорті загального користування (крім метрополітену і таксі) та приміських маршрутах.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, протягом 2021 року Акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу Київської дирекції залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», на виконання умов договору та на виконання імперативних законодавчих приписів, надавалися послуги з пільгового перевезення окремих категорій громадян у приміському сполученні по залізничній станції Тетерів (смт. Пісківка, Бучанський район, Київська обл.).

Статтею 7 Закону України «Про залізничний транспорт» передбачено, що відносини підприємств залізничного транспорту з місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування базуються на податковій і договірній основах відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до ч.6 ст. 9 Закону України «Про залізничний транспорт» встановлено, що для захисту інтересів окремих категорій громадян на пасажирських перевезеннях, у тому числі приміських, можуть передбачатися пільгові тарифи. Збитки залізничного транспорту загального користування від їх використання відшкодовуються за рахунок державного або місцевих бюджетів залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг.

Норми вказаних законів, зокрема, закріплюють реалізацію державних гарантій певним категоріям громадян та є нормами прямої дії: безумовному обов`язку залізничного перевізника надавати пільги визначеним категоріям громадян кореспондує безумовний обов`язок держави в особі її органів відшкодувати такі пільги.

Поряд з тим приписами ч. 1, 2 ст. 20 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» унормовано, що надання державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок бюджетів усіх рівнів, коштів підприємств, установ і організацій та соціальних фондів на засадах адресності та цільового використання.

Державні соціальні гарантії та державні соціальні стандарти і нормативи є основою для розрахунку видатків на соціальні цілі та формування на їх основі бюджетів усіх рівнів та соціальних фондів, міжбюджетних відносин, розробки загальнодержавних і місцевих програм економічного і соціального розвитку.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 5 Бюджетного кодексу України (в редакції, яка була чинною протягом періоду виникнення спірних правовідносин), місцевими бюджетами є бюджет Автономної Республіки Крим, обласні, районні бюджети та бюджети місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 3 ч. 2 ст. 22 Бюджетного кодексу України (в редакції, яка була чинною протягом періоду виникнення спірних правовідносин) за бюджетними призначеннями, визначеними іншими рішеннями про місцеві бюджети, місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Бюджетного кодексу України, головні розпорядники коштів місцевих бюджетів визначаються рішенням про місцевий бюджет відповідно до пунктів 2 і 3 частини другої цієї статті.

Як було встановлено судом вище, рішенням Пісківської селищної ради № 5.5/4-ІІ від 22.12.2020 року визначено відповідача як головного розпорядника коштів місцевого бюджету/відповідального виконавця зі здійснення бюджетної програми щодо компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян на залізничному транспорті.

Згідно з підпунктом «ґ» пункту 3 частини 1 статті 91 Бюджетного кодексу України до видатків, що можуть здійснюватися з усіх бюджетів, належать видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, в тому числі компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Відповідно до п. 6 Порядку обслуговування громадян залізничним транспортом, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1997 року № 252, суб`єкти господарської діяльності, які займаються перевезенням та обслуговуванням пасажирів, повинні забезпечити надання пільг особам, які мають на це право згідно із законодавством України.

З системного аналізу вказаних вище законодавчих приписів слідує, що визначеному законодавчо імперативному обов`язку залізничного перевізника надавати послуги з пільгового перевезення тим категоріям громадян, які мають установлені законодавством пільги з їх оплати, кореспондує обов`язок відповідного розпорядника коштів місцевого бюджету компенсувати вартість пільгових перевезень залізниці.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, з метою виконання вимог зазначених вище законодавчих актів між позивачем та відповідачем був укладений договір про компенсаційні виплати за перевезення залізничним транспортом пільгових категорій громадян № ПЗ/ДН-1-215102/НЮ від 29.01.2021 року за змістом п. 1.1 якого зобов`язується надавати послуги з перевезення окремих категорій громадян, які відповідно до чинного законодавства мають право на пільговий проїзд у приміському сполученні (надалі пільгові категорії громадян), а платник здійснює компенсаційні виплати за перевезення пільгових категорій громадян, які оформили пільгові проїзні документи, в повному обсязі.

В пункті 1.2 договору сторонами передбачено, що при здійсненні компенсаційних виплат за перевезення залізничним транспортом пільгових категорій громадян сторони керуються чинним законодавством України та постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2009 року № 1359 «Про затвердження Порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян».

Так механізм розрахунку обсягів компенсаційних виплат залізницям за пільгові перевезення окремих категорій громадян, яким таке право надано законом, що здійснюються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів, а також субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на зазначені цілі, визначено Порядком розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2009 року № 1359 (далі Порядок № 1359).

Згідно п. 2 Порядку № 1359 передбачено, що до пільгових перевезень залізничним транспортом (далі пільгові перевезення) належать безоплатні перевезення або перевезення окремих категорій громадян зі знижкою, встановленою законодавством.

Відповідно до п. 3-4 Порядку № 1359 облік пільгових перевезень та визначення суми недоотриманих коштів від таких перевезень проводиться залізницями на підставі інформації автоматизованої системи керування пасажирськими перевезеннями та реєстраторів розрахункових операцій про оформлені та видані пасажирам безоплатні або пільгові проїзні документи (квитки). Сума недоотриманих коштів обчислюється в автоматизованому режимі під час оформлення кожного безоплатного та пільгового проїзного документа (квитка) як різниця між повною вартістю проїзду, встановленою згідно з діючими тарифами для відповідного виду сполучення, маршруту прямування, категорії поїзда та вагона, і вартістю проїзду, що сплачує пасажир відповідно до наданих пільг.

Пунктом 5 Порядку № 1359 визначено, що інформація про оформлені та видані пасажирам безоплатні та пільгові проїзні документи (квитки) включається до місячної станційної звітності.

Сума недоотриманих коштів включається до місячної станційної звітності області, на території якої був придбаний пільговий проїзний документ (квиток), незалежно від місця проживання (навчання) пасажира (п. 7 Порядку № 1359).

Згідно з п. 9-10 Порядку № 1359 на підставі місячної станційної звітності залізниці складають облікову форму про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного або місцевих бюджетів, згідно з додатком. Для компенсації недоотриманих коштів облікова форма складається окремо для органу виконавчої влади, який є головним розпорядником бюджетних коштів, передбачених на цю мету державним бюджетом, та органу виконавчої влади, який є головним розпорядником коштів, виділених місцевим бюджетом. Залізниці не пізніше ніж 15 числа місяця наступного звітного періоду подають відповідним головним розпорядникам коштів рахунок на суму, яка підлягає компенсації, та облікові форми.

Відповідно до п. 11 Порядку № 1359 головні розпорядники коштів, передбачених на компенсаційні виплати, після надходження їх на власні рахунки, у п`ятиденний строк перераховують зазначені кошти відповідній залізниці.

Посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 20.01.2022 року по справі №904/138/21 є неприйнятними з огляду на те, що таку постанову прийнято Верховним Судом з огляду на іншу фактично-доказову базу у відповідній справі, тобто хоча й за подібного правового регулювання, але за інших встановлених обставин, і за інших поданих сторонами й оцінених судами доказів, у залежності від яких (обставин і доказів) прийнято відповідне судове рішення, зокрема у даній справі розрахунок обсягів компенсаційних виплат залізницям перевезення окремих категорій громадян здійснено відповідно до порядку №1359, а не порядку №256 висновки по яким були зроблені Верховним Судом.

Як було встановлено судом раніше, позивачем, на підтвердження надання послуг з пільгового перевезення окремих категорій громадян протягом 2021 року, долучено до матеріалів справи копії облікових форм за змістом яких сума за фактичну кількість перевезених пільговиків за період січень-грудень 2021 року склала 1 216 679,91 грн, а саме: за січень 2021 року 90 410,77 грн, за лютий 2021 року 73 396,01 грн, за березень 2021 року 107 715,31 грн, за квітень 2021 року 117 943,07 грн, за травень 2021 року 159 834,05 грн, за червень 2021 року 119 740,76 грн, за липень 2021 року 107 388,58 грн, за серпень 2021 року 101 991,76 грн, за вересень 2021 року 103 728,05 грн, за жовтень 2021 року 82 002,82 грн, за листопад 2021 72 495,27 грн та за грудень 2021 року 80 033,46 грн.

облікові форми складені позивачем за спірний період, повністю відповідають положенням п. 9, 10 та Додатку до Порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян № 1359, а тому такі облікові форми є належними доказами сум недоотриманих позивачем коштів за перевезення залізничним транспортом пільгових категорій осіб та відповідно повинні бути оплачені розпорядником бюджетних коштів.

З матеріалів справи вбачається, що позивач щомісячно протягом 2021 надсилав на адресу відповідача листи разом з обліковими формами, актами звіряння розрахунків та рахунками-фактурами, а саме: лист № ДН-1-16/503 від 11.02.2021 року, № ДН-1-16/913 від 12.03.2021 року, № ДН-1-16/123 від 08.04.2021 року, № ДН-1-14/129 від 12.05.2021 року, № ДН-1-14/406 від 09.06.2021 року, № ДН-1-16/1796 від 07.07.2021 року, № ДН-1-14/974 від 10.08.2021 року, № ДН-1-14/1160 від 09.09.2021 року, № ДН-1-14/1279 від 08.10.2021 року, № ДН-1-14/1518 від 09.11.2021 року, № ДН-1-14/1884 від 09.12.2021 року та № ДН-1-14/48 від 13.01.2022 року.

Відповідно до підп. 2.3.4 договору, замовних зобов`язаний забезпечити протягом 3 (трьох) робочих днів перевірку поданого перевізником розрахунку суми компенсаційних виплат за перевезення залізничним транспортом пільгових категорій громадян, підписання актів звіряння розрахунків (за надані послуги) та направлення одного примірника перевізнику. В разі наявності зауважень замовник протягом 3 (трьох) робочих днів повертає зазначені документи на доопрацювання разом з мотивувальною відмовою від їх прийняття.

При цьому, направлення листа № ДН-1-16/503 від 11.02.2021 року на адресу відповідача підтверджується фіскальним чеком УКРПОШТИ від 12.02.2021 року за № ФН , листів № ДН-1-16/913 від 12.03.2021 року, № ДН-1-16/123 від 08.04.2021 року, № ДН-1-14/129 від 12.05.2021 року, № ДН-1-14/406 від 09.06.2021 року, № ДН-1-16/1796 від 07.07.2021 року, № ДН-1-14/1279 від 08.10.2021 року, № ДН-1-14/1518 від 09.11.2021 року, № ДН-1-14/1884 від 09.12.2021 року, № ДН-1-14/48 від 13.01.2022 року підтверджується з відтиском (відміткою) з датою отримання відповідачем даних документів.

При цьому, матеріали справи містять акти звіряння розрахунків облікових форм з підписом та печаткою відповідача, які були направлені листами , що також є підтвердженням їх направлення.

Водночас, матеріали справи не містять , а скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції жодних доказів відмови від прийняття надісланих відповідачу документів та відповіді відповідача на вищевказані супровідні листи з мотивувальною відмовою від їх прийняття у відповідності до підп. 2.3.4 договору.

З огляду на викладене, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що матеріали справи не містять доказів надсилання відповідачу супровідних листів та облікових форм.

При цьому, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що акти звіряння розрахунків, надані позивачем, не містять дописів, підписів та печатки Виконавчого комітету Пісківської селищної ради, не спростовують висновків суду, зокрема щодо їх надсилання відповідачу, зокрема відповідачем додано до матеріалів справи відповідні акти звіряння розрахунків облікових форм з печаткою та підписом останнього (том 1, а.с. 144-153).

Водночас, твердження скаржника, що, що акти звіряння розрахунків облікових форм позивача та відповідача є абсолютно різними - є безпідставними та спростовується матеріалами справи.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач як відповідний структурний підрозділ органу місцевого самоврядування та головний розпорядник коштів місцевого бюджету зі здійснення бюджетної програми щодо компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян на залізничному транспорті, зобов`язаний відповідно до вимог чинного законодавства виконати обов`язок з виплати позивачу суму компенсації вартості пільгових перевезень у січні-грудні 2021 року згідно складених та наданих позивачем облікових форм на загальну суму 1 216 679,91 грн.

Як було встановлено судом вище, що у спірний період відповідач лише частково здійснив компенсаційні виплати позивачу за перевезення залізничним транспортом пільгових категорій громадян, сплативши позивачу грошові кошти в загальній сумі 350 000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 1 від 23.02.2021 року на суму 90 410,77 грн, № 2 від 23.03.2021 року на суму 73 396,01 грн, № 4 від 27.07.2021 року на суму 54 516,22 грн, № 5 від 25.08.2021 року на суму 53 034,00 грн, № 6 від 27.09.2021 року на суму 31 818,00 грн, № 7 від 20.10.2021 року на суму 31 818,00 грн, № 8 від 15.11.2021 року на суму 11 818,00 грн (наявні в матеріалах справи).

Однак станом на дату звернення позивачем до суду із даним позовом, відповідачем не компенсовано позивачу витрати за перевезення залізничним транспортом пільгових категорій громадян на загальну суму 866 679,91 грн. У зв`язку із цим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в загальній сумі 866 679,91 грн.

Щодо посилання скаржника на приписи ст. 9 Закону України «Про залізничний транспорт» та відсутність рішень відповідача і Пісківської міської ради щодо встановлення пільг по безплатному користуванню приміським транспортом окремих категорій громадян, колегія суддів відзначає наступне. Оскільки законодавчі приписи, якими встановлено для окремих категорій громадян пільги з перевезень на залізничному транспорті, є чинними та обов`язковими до виконання, а тому перевезення пасажирів на пільгових умовах позивачем здійснено не за власною ініціативою, а на виконання відповідних імперативних законодавчих вказівок, відтак залізниця не має права відмовляти у пільговому перевезенні з підстав відсутності рішень відповідних органів щодо фінансування та подальшого відшкодування залізницям витрат на перевезення визначених категорій громадян.

Пільги для окремих категорій громадян з перевезень на залізничному транспорті встановлено на законодавчому рівні, а реалізація громадянами права на такі пільги не ставиться в залежність від прийняття, зокрема, органами місцевого самоврядування певних рішень щодо таких пільг, а зміни законодавства, у тому числі бюджетного, не скасовують обов`язок відповідача, як розпорядника бюджетних коштів на відповідні цілі, компенсувати витрати позивача, понесені ним внаслідок надання послуг з перевезень на пільгових умовах.

Закони, якими встановлено право певних категорій громадян на отримання пільг щодо перевезення залізничним транспортом, не передбачають жодного обмеження щодо надання таких послуг у разі відсутності коштів (бюджетних асигнувань) на зазначені цілі, а тому відсутність бюджетних призначень на відповідні видатки не є підставами для звільнення відповідача від виконання встановленого чинним законодавством зобов`язання.

Таким чином, укладений між сторонами договір про відшкодування витрат на перевезення громадян пільгової категорії залізничним транспортом у приміському сполученні на суму 350 000,00 грн не звільняє сторони від виконання відповідного зобов`язання, яке виникає безпосередньо із законів України і не залежить від волевиявлення сторін.

Перевезення пасажирів на пільгових умовах АТ «Українська залізниця» виконано не за власною ініціативою, а на виконання імперативних законодавчих вказівок щодо цього, тому як наслідок, уповноважений на те державою орган відповідач, у силу закону має відшкодувати за рахунок бюджетних коштів понесені позивачем витрати в повному обсязі.

Крім того, як було встановлено судом раніше та передбачено сторонами в п. 1.1 договору, перевізник зобов`язується надавати послуги з перевезення окремих категорій громадян, які відповідно до чинного законодавства мають право на пільговий проїзд у приміському сполученні (надалі пільгові категорії громадян), а платник здійснює компенсаційні виплати за перевезення пільгових категорій громадян, які оформили пільгові проїзні документи, в повному обсязі.

Відповідно до п. 2.1 договору перевізник зобов`язується забезпечити перевезення залізничним транспортом пільгових категорій громадян у приміському сполученні з застосуванням пільгових тарифів за умови належним чином оформлених пільгових проїзних документів (підпункт 2.1.1 договору).

За змістом п. 2.2 договору, перевізник має право на отримання компенсаційних виплат за перевезення залізничним транспортом пільгових категорій громадян в повному обсязі.

Замовник зобов`язується щомісячно в повному обсязі здійснювати компенсаційні виплати за перевезення залізничним транспортом пільгових категорій громадян у приміському сполученні згідно з поданими перевізником рахунками на суму, яка підлягає компенсації, та обліковими формами (підп. 2.3.1 договору).

Підпунктом 2.3.2 договору сторонами узгоджено, що замовник зобов`язується передбачити у своєму бюджеті кошти, які будуть спрямовані на компенсаційні перевезення залізничним транспортом пільгових категорій громадян в повному обсязі з урахуванням заборгованості за попередній період.

Згідно з під. 2.3.3 договору, замовник зобов`язується здійснювати реєстрацію додаткових зобов`язань, які виникли за надані послуги з перевезення залізничним транспортом пільгових категорій громадян, понад передбачені у відповідних бюджетах суми, відповідно до порядку встановленого чинним законодавством.

Відповідно до п. 3.1 договору, загальна сума договору складається з усіх щомісячних сум, що підлягають компенсації за перевезення залізничним транспортом пільгових категорій громадян згідно із обліковими формами.

Як було встановлено судом раніше, позивач неодноразово звертався до відповідача із листами № ДН-1-16/1577 від 24.09.2020 року та № ДН-1-16/2113 від 16.12.2020 року з інформацією щодо плану перевезень на 2021 рік та з проханням враховуючі дані, передбачити міським бюджетом на 2021 рік кошти по відшкодуванню збитків за перевезення пільгових категорій громадян у приміському сполученні у відповідному розмірі (1 823,0 тис. грн за листом від 24.09.2020 та 1 700,0 тис. грн за листом від 16.12.2020 року). Відповіді на листи відповідач не направив. Заперечень щодо отримання відповідачем вказаних листів матеріали справи не містять, скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції.

При цьому, колегія суддів відзначає, що вказані листи були направлені відповідачу до прийняття Пісківською селищною радою рішення № 5.5/4-ІІ від 22.12.2020 року «Про місцевий бюджет Пісківської селищної ОТГ на 2021 рік» та до прийняття Пісківською селищною радою рішення №5.1-4/4-ІІ від 22.12.2020 року «Про затвердження Програми компенсації за перевезення пільгової категорії населення залізничним транспортом на 2021 рік».

Однак, як правильно встановлено судом першої інстанції, всупереч неодноразовим зверненням позивача з проханням передбачити у бюджеті на 2021 рік кошти на компенсаційні виплати та положенням підп. 2.3.2 договору, відповідачем не передбачено у своєму бюджеті кошти, які будуть спрямовані на компенсаційні перевезення залізничним транспортом пільгових категорій громадян в повному обсязі з урахуванням заборгованості за попередній період.

При цьому з аналізу положень пунктів 1.1, 2.1, 2.2, 2.3.1, 2.3.3 та 3.1 вбачається, що на позивача, як виконавця, покладений обов`язок забезпечити перевезення залізничним транспортом пільгових категорій громадян у приміському сполученні з застосуванням пільгових тарифів за умови належним чином оформлених пільгових проїзних документів, у свою чергу на відповідача, як замовника, покладений обов`язок в повному обсязі здійснювати компенсаційні виплати за перевезення залізничним транспортом пільгових категорій громадян у приміському сполученні згідно з поданими перевізником рахунками на суму, яка підлягає компенсації, та обліковими формами.

Зі змісту укладеного між сторонами договору не вбачається залежність компенсаційних виплат від передбачених кошторисних призначень та прийнятих відповідачем відповідних Програм, оскільки умовами договору чітко передбачено, що замовник зобов`язується здійснити компенсаційні виплати за перевезення залізничним транспортом пільгових категорій громадян, які оформили пільгові проїзні документи, в повному обсязі.

З огляду на викладене, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що матеріали справи не містять доказів прийняття Пісківською селищною радою відповідного рішення щодо введення відповідних пільг. Бюджетом Пісківської селищної територіальної громади кошти на компенсацію витрат на пільгове перевезення громадян були передбачені в розмірі 350000,00 грн.

Твердження скаржника, що вимоги позивача на підставі облікових форм про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного та місцевого бюджетів за 12 місяців 2021 року, не узгоджуються з розрахунками витрат на відшкодування збитків, пов`язаних з наданням пільг по Пісківській селищній раді (форма № 2-пільга) за ті ж 12 місяців 1021 року, а помісячні суми коштів значно відрізняються, судом відхиляються, оскільки пунктом 1.2 договору сторони дійшли згоди, що при здійсненні компенсаційних виплат за перевезення залізничним транспортом пільгових категорій громадян сторони керуються чинним законодавством України та постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2009 № 1359 «Про затвердження Порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян».

Відповідно до підпункту 2.1.4 договору, позивач зобов`язаний подавати щомісячно, не пізніше 15 числа місяця наступного звітного періоду замовнику рахунок на суму, що підлягає компенсації за перевезення залізничним транспортом пільгових категорій громадян, облікові форми, відповідно до Порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2009 року № 1359 та акти звіряння розрахунків.

Як було встановлено судом раніше, облікові форми, складені позивачем за спірний період повністю відповідають положенням п. 9, 10 та Додатку до Порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян № 1359, а тому такі облікові форми є належними та допустимими доказами сум недоотриманих позивачем коштів за перевезення залізничним транспортом пільгових категорій осіб та відповідно повинні бути оплачені розпорядником бюджетних коштів.

Відповідно до п. 7 Порядку № 1359 сума недоотриманих коштів включається до місячної станційної звітності області, на території якої був придбаний пільговий проїзний документ (квиток), незалежно від місця проживання (навчання) пасажира.

Так, порядок № 1359 покладає на розпорядника бюджетних коштів обов`язок компенсувати підтверджені обліковими формами недоотримані кошти залізницею за перевезення пільгової категорії населення в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, у повністю заповнених та підписаних облікових формах вказано кількість оформлених проїзних документів та суми недоотриманих коштів, які відповідають сумам, зазначеним у виставлених позивачем рахунках на відшкодування таких коштів за спірні місяці, тоді як відповідачем доказово не підтверджено подання позивачу заперечень та/або непогодження щодо форми та змісту таких документів або мотивувальної відмови від наданих документів.

Отже, відповідач як орган, уповноважений державою здійснювати від її імені повноваження в спірних правовідносинах, зобов`язаний належно, відповідно до вимог чинного законодавства та укладеного між сторонами договору виконати обов`язок з відшкодування позивачу витрат на перевезення пасажирів, які користуються пільгами з оплати проїзду у приміських поїздах за період з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року у розмірі 866 679,91 грн.

Відповідно до ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України, що кореспондує з приписами статей 525, 526 ЦК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 Цивільного кодексу України.

Відповідно до приписів ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Разом з цим, колегія суддів відзначає, що мотиви апеляційної скарги Виконавчого комітету Пісківської селищної ради фактично зводяться до мотивів викладених у відзиві на позовну заяву, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

Посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду викладену в постанові від 09.06.2023 року у справі № 916/3938/21 є неприйнятними з огляду на те, що таку постанову прийнято Верховним Судом з огляду на іншу фактично-доказову базу у відповідній справі, тобто хоча й за подібного правового регулювання, але за інших встановлених обставин, і за інших поданих сторонами й оцінених судами доказів, у залежності від яких (обставин і доказів) прийнято відповідне судове рішення. Так, зокрема, у даній справі (911/1599/22) між сторонами було укладено договір про компенсаційні виплати за перевезення залізничним транспортом пільгових категорій громадян, тоді як у справі №916/3938/21 відповідний договір не укладався.

Водночас, колегія суддів погоджується з твердженнями позивача викладеними у відзиві на апеляційну скаргу.

З огляду на викладене, та враховуючи, що матеріали справи не містять жодних доказів відшкодування позивачу витрат, які понесла залізниця на перевезення пасажирів, які користуються пільгами з оплати проїзду у приміських поїздах, за період з 01.01.2021 року до 31.12.2021 року на загальну суму 866 679,91 грн, що не заперечується скаржником, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо задоволення позовних вимог повному обсязі.

При цьому, колегія суддів відзначає, що згідно ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Положеннями ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України та ст. 617 Цивільного кодексу України прямо передбачено, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.

Закон України «Про залізничний транспорт» та «Правила перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України» (затверджені наказом Міністерства транспорту та зв`язку України 27.12.2006 року № 1196) не передбачають жодного обмеження щодо надання послуг у разі відсутності коштів на зазначені цілі.

Однак, задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції не врахував наступні обставини.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

З початку повномасштабної військової агресії населені пункти України систематично зазнають ракетних ударів, а в прифронтових містах і селах - бомбардувань, артилерійських та мінометних обстрілів.

Оповіщення про загрозу або виникнення таких надзвичайних ситуацій здійснюється через системи оповіщення різних рівнів, електронні комунікаційні мережі загального користування тощо, відповідно до статті 30 Кодексу цивільного захисту України, Положення про організацію оповіщення про загрозу виникнення або виникнення надзвичайних ситуацій та організації зв`язку у сфері цивільного захисту, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.09.2017 року № 733, зокрема шляхом уривчастого звукового попереджувального сигналу "Увага всім" та трансляції відповідного повідомлення про загрозу виникнення або виникнення надзвичайної ситуації (далі - сигнал "повітряна тривога").

Чинним законодавством України у сфері цивільного захисту передбачений чіткий алгоритм поведінки громадян та відповідні повноваження органів державної влади, місцевого самоврядування, керівників підприємств і організацій усіх форм власності у випадку виникнення надзвичайної ситуації. Шляхом відповідних оповіщень (сигналів і повідомлень) органи управління цивільного захисту доводять до мешканців населених пунктів інформацію про загрозу та виникнення надзвичайних ситуацій, повітряної тривоги, аварій, катастроф, епідемій, пожеж тощо. Після отримання таких оповіщень громадяни мають діяти відповідно до наданих інструкцій та правил цивільного захисту. Зокрема, припинити роботу та вжити необхідних заходів безпеки (рішення Ради суддів України від 05.08.2022 року № 23).

Відповідно до наведених приписів судами запроваджено локальні заходи (план, порядок дій, розпорядження) щодо інформування про сигнал "повітряна тривога" та реагування задля збереження життя і здоров`я суддів, працівників апарату та відвідувачів суду, зокрема для їх негайного переходу до укриття.

Враховуючи наведене, при вирішенні питання про наявність підстав для відкладення розгляду справи, у якій на початок судового засідання оголошено сигнал "повітряна тривога" господарський суд має керуватися пріоритетом збереження життя і здоров`я людини, а обов`язком суду є сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними процесуальних прав, зокрема на участь у судовому розгляді, та виходити з того, що відсутній учасник справи не з`явився в судове засідання з об`єктивних і поважних причин.

При цьому обставини оголошення сигналу "повітряна тривога" у певному регіоні слід вважати загальновідомими, тобто такими що не потребують доказування, а неявка у судове засідання учасників справи може бути спричинена такою надзвичайною ситуацією.

25.01.2023 року о 14 год. 01 хв. в місті Київ було оголошено повітряну тривогу, яка тривала до 15 год. 42 хв., о 16 год. 19 хв. вдруге пролунав сигнал "повітряна тривога", який тривав до 16 год. 50 хв.

В той же час, як було зазначено вище, судове засідання по справі №911/1599/22 було призначено на 25.01.2023 року на 15 год. 30 хв., а почалося згідно протоколу судового засідання о 15 год. 45 хв.,тобто засідання розпочалося через три хвилини після закінчення повітряної тривоги.

Відповідно до протоколу судового засідання по справі №911/1599/22 від 25.01.2023 року: сторони в судове засідання не з`явилися; в судовому засіданні суд підписав вступну та резолютивну частину рішення про задоволення позовних вимог; час закінчення судового засідання 15 год. 50 хв.

Таким чином, судове засідання по справі №911/1599/22 було розпочато через 3 хвилин після завершення повітряної тривоги у м. Київ, а через 8 хвилин після відбою суд ухвали рішення про задоволення позовних вимог.

В той же час, як вбачається з пояснень представника скаржника, викладених в апеляційній скарзі та безпосередньо у судовому засіданні, у зв`язку з оголошенням у місті Київ повітряної тривоги співробітники судової охорони не допускали учасників справи у приміщення суду, а після закінчення сигналу "повітряна тривога" треба було пройти реєстрацію учасника судового процесу у співробітників судової охорони, до яких утворилась черга. Відповідно, під час ухвалення рішення не дотримано процесуальних гарантій участі сторони в судовому процесі.

Враховуючи те, що відбій тривоги було оголошено лише о 15 год. 42 хв. у представника відповідача дійсно була відсутня об`єктивна можливість вчасно (за 3 хвилини) з`явитися у судове засідання по справі №911/1599/22.

Тобто, судом першої інстанції жодним чином не було враховано обставини того, що повітряна тривога в місті Київ закінчилася лише за 3 хвилин до моменту, як вони розпочали судове засідання по справі №911/1599/22, та сторонам у справі може знадобитися додатковий час для того, щоб повернутися з укриття, пройти відповідну реєстрацію та потрапити до приміщення суду.

Окрім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що суд першої інстанції вживав заходів для того, щоб дізнатися, зокрема, шляхом телефонного зв`язку, чи з`явиться представник відповідача у судове засідання після оголошення відбою повітряної тривоги, зокрема, шляхом телефонного зв`язку.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Суд повинен приймати рішення з дотриманням вимог Конвенції, він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець, оскільки, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 , якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Також, Європейський суд з прав людини вказав, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ССПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року N9 3-рп/2003).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, повинен забезпечити захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

У даному випадку, задовольняючі правові вимоги, суд першої інстанції проявив надмірний формалізм, беручи до уваги лише факт неявки відповідача в судове засідання по справі №911/1599/22 в час, встановлений ухвалою суду. Однак, суд першої інстанції жодним чином не оцінив об`єктивні, загальновідомі обставини у вигляді повітряної тривоги, які могли б вплинути та вплинули на запізнення відповідача у судове засідання.

Відповідно до ч.1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог апеляційної скарги, скасування рішення Господарського суду Київської області від 25.01.2023 року з прийняттям нового рішення, яким позовні вимоги слід задовольнити повністю, з вищевикладених підстав.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Пісківської селищної ради на рішення Господарського суду Київської області від 25.01.2023 року у справі №911/1599/22 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 25.01.2023 року у справі №911/1599/22 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Виконавчого комітету Пісківської селищної ради (вул. Дачна, буд. 66, смт. Пісківка, Бучанський район, Київська обл., 07820; ) на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» (вул. Єжи Гедройця, буд. 5, м. Київ, 03150 ) в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» (вул. Лисенка, буд. 6, м. Київ, 01601; ) 866 679,91 грн (вісімсот шістдесят шість тисяч шістсот сімдесят дев`ять гривен 91 копійка) витрат, які понесла залізниця на перевезення пасажирів, та 13 000,20 грн (тринадцять тисяч гривен 20 копійок) судового збору.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Видачу наказу доручити Господарському суду Київської області.

5. Матеріали справи №911/1599/22 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Коротун

А.Г. Майданевич

Дата складення повного тексту 06.07.2023 року.