ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" липня 2023 р. Справа№ 910/20112/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Агрикової О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Еласт Атом"

на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2022

у справі № 910/20112/21 (суддя Мельник В.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Еласт Атом"

до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

про стягнення 31 919,03 грн, -

ВСТАНОВИВ

Товариство з обмеженою відповідальністю "Еласт Атом" (далі - Товариство) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі - Підприємство) 31 919,03 грн, з яких: 9 832,05 грн - три проценти річних, 22 086,98 грн - інфляційні втрати, посилаючись на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором поставки №209(1)20УК/53-121-01-20-09406 від 01.06.2020 в частині своєчасного розрахунку за поставлений у липні-серпні 2020 року товар на суму 1 489 348,20 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.10.2022 у справі №910/20112/21 у задоволенні позову Товариства відмовлено.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що нарахування передбачених статтями 536 та 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) процентів за своєю правовою природою не може застосовуватись до об`єктів за відсутності відносин користування чужими коштами, в даному випадку до об`єкту, що є елементом системи справляння податку на додану вартість, функціонування якої регулюється Податковим кодексом України (далі - ПК України). У сфері справляння податків і зборів застосування індексу споживчих цін передбачено положеннями абзацу дев`ятого пункту 4 розділу XIX ПК України. Так, зазначеною нормою ПК України Кабінет Міністрів України зобов`язано щорічно до 1 червня у разі необхідності вносити до Верховної Ради України проект закону про внесення змін до цього Кодексу щодо ставок оподаткування, визначених в абсолютних значеннях, з урахуванням індексів споживчих цін, індексів цін виробників промислової продукції з таких податків і зборів: акцизний податок; екологічний податок; рентна плата. Крім того, ПК України передбачено застосування індексу споживчих цін для цілей індексації нормативної грошової оцінки земель (стаття 289 ПК України). Індексація сум податку на додану вартість із застосуванням індексу споживчих цін ані ПК України ані будь-яким іншим законодавчим актом України не передбачена. Таким чином індексація позивачем сум податку на додану вартість (248 224,70 грн), нарахованих на вартість товару за договором, є необґрунтованою, такою, що суперечить її правовій природі, як способу захисту майнового права та інтересу, та не передбачена діючим законодавством.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Товариство звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що місцевим господарським судом розглянуто позовні вимоги не в повному обсязі та не в повній мірі з`ясовано обставини, що мають істотне значення для справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, Товариство вказало, що при ухваленні рішення судом першої інстанції надана оцінка доводам та доказам лише стосовно нарахованих інфляційних втрат в частині несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання в розмірі 248 224,70 грн, яка є податком на додану вартість. Проте позовні вимоги стосувались не лише нарахування інфляційних втрат на суму ПДВ, а на загальну суму договору, включаючи ПДВ. Судом не було надано оцінки доводам та доказам в частині позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України. Також апелянт вказав, що ПДВ є частиною новоствореної вартості товару і відповідач повинен сплатити загальну суму, включаючи вказаний податок. Закон та судова практика не передбачає будь-яких вимог/положень про те, що при розрахунку інфляційних втрат чи 3% сума прострочення не включає в себе податок на додану вартість. На думку скаржника, нарахування вказаних компенсаційних виплат здійснюється на загальну суму заборгованості включно з ПДВ.

До апеляційної скарги позивачем додано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, обґрунтоване тим, що апелянт у встановлений законом строк не зміг подати апеляційну скаргу, оскільки звертався до Господарського суду міста Києва з заявою про ухвалення додаткового рішення у справі № 910/20112/21.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.03.2023 апеляційну скаргу Товариства передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Чорногуза М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/20112/21. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Товариства на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2022 у справі №910/20112/21 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

17.04.2023 матеріали справи № 910/20112/21 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2023 апеляційну скаргу Товариства на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2022 у справі № 910/20112/21 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.

27.04.2023 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, обґрунтоване тим, що апелянт скористався своїм процесуальним правом на звернення до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення і тільки після ознайомлення із текстом додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2023 у справі №910/20112/21, яке зареєстроване на платформі "Електронний суд" лише 22.03.2023, у максимально короткий строк звернувся із апеляційною скаргою на оскаржуване рішення до Північного апеляційного господарського суду.

Враховуючи, що суддя Чорногуз М.Г. перебував у відпустці з 01.05.2023 по 14.05.2023, розгляд вищевказаного клопотання про усунення недоліків апеляційної скарги здійснювався після його виходу з відпустки.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.05.2023 поновлено Товариству пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2022 у справі №910/20112/21, відкрито апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою, розгляд апеляційної скарги ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 06.06.2023.

Підприємство не скористалося правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Разом із цим, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (частина 3 статті 263 ГПК України).

Відповідно до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено колегією суддів, 01.06.2020 між Товариством та Підприємством в особі Відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" (далі - Відокремлений підрозділ) на підставі довіреності від 02.09.2019 укладено договір поставки товару №209(1)20УК/53-121-01-20-09406, за умовами якого позивач зобов`язався поставити Відокремленому підрозділу товар на загальну суму 1 489 348,20 грн (у тому числі ПДВ 248 224,70 грн).

Згідно з пунктом 1.2. договору строк поставки товару: червень-жовтень 2020 року.

Відповідно до положень пункту 3.1. зазначеного правочину ціна договору 1 241 123,50 грн, крім того ПДВ 20% - 248 224,70 грн. Загальна сума договору складає 1 489 348,20 грн.

За умовами пункту 3.2. договору розрахунок за товар, поставлений відповідно до пункту 1.1. договору, здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 120 календарних днів з дати поставки товару. Оплата покупцем частини вартості товару в сумі ПДВ здійснюється після отримання ним від постачальника електронної податкової накладної, оформленої та зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН) у встановлених ПК України випадках та порядку.

Поставка товару відбувається згідно з правилами Інкотермс 2010 на умовах DDP - місто Енергодар, вулиця Промислова, 133 (склад №4). Вантажоодержувач - ЗВ ВП "Складське господарство" ДП "НАЕК "Енергоатом".

Згідно з умовами пункту 12.1. договору він вважається укладеним з дати його підписання сторонами і діє протягом 12 місяців.

Колегією суддів встановлено, що на виконання умов договору Товариство поставило Відокремленому підрозділу товар загальною вартістю 1 489 348,20 грн (разом з ПДВ), що підтверджується видатковою накладною №23 від 27.07.2020 на суму 298 942,44 грн (разом з ПДВ) та видатковою накладною №25 від 03.08.2020 на суму 1 190 405,76 грн (разом з ПДВ).

Вказані видаткові накладні підписані уповноваженими представниками обох сторін та скріплені печаткою позивача без жодних зауважень чи заперечень, що свідчить про поставку продукції відповідної якості та кількості.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач повинен був оплатити вартість товару за видатковою накладною від 27.07.2020 №23 до 24.11.2020, а за видатковою накладною від 03.08.2020 №25 - 01.12.2020.

Проте відповідач виконав свої грошові зобов`язання лише 19.02.2021, що підтверджується платіжними дорученнями: № 1353, 1355, 3152, копії яких містяться в матеріалах даної справи.

У зв`язку з несвоєчасним проведенням розрахунків за поставлений товар, Товариство звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідача 9 832,05 грн трьох процентів річних та 22 086,98 грн інфляційних втрат.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи вимоги чинного законодавства та вищевказані межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів не може погодитися з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, а доводи апелянтів вважає обґрунтованими та такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За правовою природою укладений сторонами договір є договором поставки, за яким, відповідно до статті 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 цієї статті визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін

Відповідно до статті 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до пункту 1.1. договору сторони погодили поставку товару загальною вартістю 1 489 348,20 грн (у тому числі ПДВ 248 224,70 грн).

За частиною 1 статті 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Як встановлено судом першої інстанції та визнається сторонами, на виконання умов договору Товариство поставило Відокремленому підрозділу товар загальною вартістю 1 489 348,20 грн (разом з ПДВ), що підтверджується видатковою накладною №23 від 27.07.2020 на суму 298 942,44 грн (разом з ПДВ) та видатковою накладною №25 від 03.08.2020 на суму 1 190 405,76 грн (разом з ПДВ).

З урахуванням положень пункту 3.2. договору відповідач повинен був оплатити вартість товару за видатковою накладною від 27.07.2020 №23 на суму 298 942,44 грн до 24.11.2020, а за видатковою накладною від 03.08.2020 №25 на суму 1 190 405,76 грн - 01.12.2020.

Проте вартість поставлено товару була сплачена лише 19.02.2021.

Даний факт визнається сторонами та підтверджується копіями платіжних доручень: № 1353, 1355, 3152, копії яких містяться в матеріалах даної справи.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для нарахування індексу інфляції на суму податку на додану вартість.

Однак, колегія суддів не погоджується з вказаним висновком місцевого господарського суду, зважаючи на таке.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 10.04.2018 у справі №910/10156/17.

Грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц.

Зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відтак, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 ЦК України.

Грошові зобов`язання, як і будь-які інші цивільно-правові або господарські зобов`язання, можуть виникати з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України і статтею 174 ГК України.

У господарських відносинах грошові зобов`язання найчастіше виникають з господарських договорів та інших угод, передбачених законом, або з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 ГК України).

Зі змісту пунктів 1.1. та 3.1. договору вбачається, що загальна ціна товару була визначена з урахуванням ПДВ та становить 1 489 348,20 грн.

Оскільки за умовами договору в грошове зобов`язання відповідача було включено ПДВ, тому відсотки та інфляційні втрати, передбачені статтею 625 ЦК України, нараховуються на вищезазначену суму, до якої включено ПДВ.

Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями статті 691 та частини 1 статті 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У своєму позові Товариство просило суд стягнути з Підприємства 9 832,05 грн трьох процентів річних та 22 086,98 грн інфляційних втрат, з яких: 2 110,59 грн - три проценти річних, нарахованих за період з 25.11.2020 по 18.02.2021 на суму боргу в розмірі 298 942,44 грн, 6 611,71 грн - інфляційні втрати, нараховані за період з 01.12.2020 по 31.01.2021 на суму боргу в розмірі 298 942,44 грн; 7 721,46 грн - три проценти річних, нарахованих за період з 02.12.2020 по 18.02.2021 на суму боргу в розмірі 1 190 405,76 грн, 15 475,27 грн - інфляційні втрати, нараховані за період з 01.01.2021 по 31.01.2021 на суму боргу в розмірі 1 190 405,76 грн.

Як було раніше зазначено колегією суддів, з урахуванням положень пункту 3.2. договору відповідач повинен був оплатити вартість товару за видатковою накладною від 27.07.2020 №23 на суму 298 942,44 грн до 24.11.2020, а за видатковою накладною від 03.08.2020 №25 на суму 1 190 405,76 грн - 01.12.2020.

Проте вартість поставлено товару була сплачена лише 19.02.2021.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат та трьох процентів річних, апеляційний суд вважає його обґрунтованим, оскільки відповідає умовам договору та вимогам закону, відповідно, позовні вимоги Товариства, заявлені до Підприємства про стягнення вказаних компенсаційних виплат, у зв`язку з порушенням відповідачем вимог щодо строку оплати поставленого товару за договором №209(1)20УК/53-121-01-20-09406 від 01.06.2020 є такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів дійшла висновку про повне задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 31 919,03 грн, з яких: 9 832,05 грн - три проценти річних, 22 086,98 грн - інфляційні втрати.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до пунктів 1-4 частини 1 статті 277 ГПК України, є нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції надана оцінка лише стосовно інфляційних нарахувань в частині 248 224,70 грн (ПДВ). Проте позовні вимоги стосувалися не лише інфляційних втрат на суму ПДВ, а загальної суми договору, а також нарахування 3% річних.

Отже, зважаючи на встановлене вище, колегія суддів дійшла висновку про неправильне застосування судом першої інстанції вищенаведених норм матеріального права, нез`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи щодо відсутності підстав для нарахувань за статтею 625 ЦК України, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову повністю з наведених у даній постанові підстав.

Пунктом 2 частини 1 статті 129 ГПК України визначено, що у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 14 статті 129 ГПК України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За результатами розгляду справи, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, відповідно до статті 129 ГПК України підлягають відшкодуванню відповідачем.

Керуючись статтями 253-255, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Еласт Атом" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2022 у справі №910/20112/21 задовольнити повністю.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2022 у справі №910/20112/21 скасувати.

3. Ухвалити нове судове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Еласт Атом" до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" задовольнити.

4. Стягнути з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, місто Київ, вулиця Назарівська, будинок 3; ідентифікаційний код 24584661) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Еласт Атом" (03062, місто Київ, вулиця Нивська, будинок 4-Г, приміщення №168; ідентифікаційний код 42552474) 9 832 (дев`ять тисяч вісімсот тридцять дві) грн 05 коп. трьох процентів річних, 22 086 (двадцять дві тисячі вісімдесят шість) грн 98 коп. інфляційних втрат, 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, та 3 405 (три тисячі чотириста п`ять) грн 00 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ на виконання даної постанови.

6. Матеріали справи №910/20112/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287-289 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова