РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.07.2023Справа № 910/6528/23
за позовом ОСОБА_1

до Підприємства із 100% іноземним капіталом «Аргус»

про стягнення 131 257,62 грн

Суддя Зеленіна Н.І.

Без виклику представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Підприємства із 100% іноземним капіталом «Аргус» про стягнення заборгованості за неналежне виконання зобов`язань за договором оренди нежитлового приміщення №28/12/2021-А від 28.12.2021 у розмірі 131 257,62 , яка складається з суми основної заборгованості - 125 044 ,98 грн, пені - 4 996,80 грн, 3% річних - 278 грн та інфляційних втрат - 937,84 грн.

Ухвалою Господарського суд міста Києва від 02.05.2023 відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

22.05.2023 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує проти позову.

19.06.2023 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

28.12.2021 між Фізичною особою-підприємцем Жмудською Іриною Борисівною (орендодавець) та Підприємством із 100% іноземним капіталом «Аргус» (орендар) було укладено договір оренди нежитлового приміщення №28/12/2021-А, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування (оренду) майно у вигляді частки нежитлового приміщення, загальною площею 156,3 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Дмитрівська, буд. 75, група нежитлових приміщень №160, 161, а саме приміщень №1-1, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7 згідно технічного паспорту приміщення зазначених у додатку №1.

Відповідно до п. 2.1 договору, вступ орендаря в право користування приміщенням з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі приміщення в оренду. Орендодавець зобов`язаний передати орендарю приміщення, а орендар зобов`язаний прийнято його не пізніше 1 січня 2022 року.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що за оренду приміщення орендар зобов`язується щомісяця не пізніше 5 числа кожного поточного місяця (за винятком орендної плати за перший місяць оренди та авансового платежу) сплачувати орендодавцю орендну плату у розмірі, визначеному згідно пп. 3.1.1 цього договору. У випадку, якщо 5 число випадає на вихідний або святковий день, орендар має право сплатити орендну плату на наступний робочий (банківський) день без застосування положень п. 5.2 договору. Сторони погоджують наступний розмір щомісячної орендної плати у період з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року за орендоване приміщення, яке орендар повинен сплачувати орендодавцю у розмірі 1 834 доларів, що складає 44 902,58 грн у гривневому еквіваленті на день сплати згідно середнього ринкового курсу обміну валют на сайті https://minfin.com.ua. Орендна плата за неповний місяць оренди розраховується пропорційно кількості днів фактичного використання приміщення орендарем в такому місяці. Сторони погодили, що у період з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року орендна плата буде складати 1 693 доларів США у гривневому еквіваленті на день сплати згідно середнього ринкового курсу обміну валют на сайті https://minfin.com.ua.

Строк дії договору оренди починається з дати підписання сторонами цього договору оренди, та закінчується в день закінчення строку оренди або в день дострокового припинення дії, розірвання цього договору. Строк оренди приміщення за цим договором становить 24 календарних місяців, тобто до 30 грудня 2023 року (включно) (п. 7.1 договору).

На виконання умов договору, 28.12.2021 сторонами було підписано акт прийому-передачі приміщення в оренду, із якого вбачається, що орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування нежитлове приміщення передбачене умовами договору.

01.12.2022 між орендодавцем та орендарем було укладено додаткову угоду №2 до договору оренди нежитлового приміщення №28/12/2021-А про наступне: сторони домовилися, що щомісячна орендна плата у період з 13.12.2022 по 31.03.2023 за орендоване приміщення, яку орендар повинен сплачувати орендодавцю становить 312,5 доларів, що складає 12 546,87 грн у гривневому еквіваленті на день сплати згідно середнього ринкового курсу обміну валют на сайті https://minfin.com.ua (п. 2 додаткового угоди); сторони домовилися, що режим роботи в орендованому приміщенні орендарем встановлюється за згодою з орендодавцем; орендар має право вільного доступу до приміщення у робочі дні з 08:00 до 12:00 та з 13:00 до 17:00, але не більше ніж 10% від загального робочого часу (п. 4 додаткової угоди).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у відповідача наявна заборгованість за договором оренди зі сплати орендних платежів за березень-квітень 2023 року, яку позивач просить стягнути.

Заперечуючи проти позову відповідач зазначає про відсутність заборгованості за договором, оскільки договір розірвано з 01.04.2023 року, орендоване приміщення відповідачем не використовується та відповідачем при укладені договору було сплачено авансовий платіж в рахунок плати за останній місяць оренди.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до акту прийому-передачі приміщення в оренду від 28.12.2021 позивачем було передано в оренду частину нежитлового приміщення за адресою: м. Київ, вул. Дмитрівська, буд. 75.

Згідно з ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частиною 1, 4 ст. 285 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За твердженнями позивача у відповідача наявна заборгованість зі сплати орендних платежів за березень-квітень 2022 року у розмірі 125 044,98 грн (62 522,49 грн - заборгованість за березень та 62 522,49 грн - заборгованість за квітень).

14.03.2023 позивач направив на адресу відповідача претензію від 13.03.2023 із вимогою сплатити заборгованість з орендної плати за березень 2023 року у розмірі 1 693 доларів США протягом 5 днів з дня отримання претензії. Зазначена претензія залишена відповідачем без задоволення.

У відповідь на претензію відповідач направив лист за вих. №15 від 20.03.2023, у якому зазначено, що березень місяць 2023 року є останнім місяцем перебування орендаря на об`єкті оренди та орендна плата за вказаний місяць сплачена авансовим платежем; заборгованість за договором оренди відсутня.

07.04.2023 позивач направив на адресу відповідача претензію від 07.04.2023 із вимогою сплатити заборгованість з орендної плати за квітень 2023 року у розмірі 1 693 доларів США до 12.04.2023. Зазначена претензія залишена відповідачем без задоволення.

Заперечуючи проти заявлених вимог відповідач зазначає, що договір є розірваним з 01.04.2023, відповідач не використовує спірне приміщення з 01.04.2023 та спірне приміщення є таким, що повернуто позивачу.

14.03.2023 відповідач направив позивачу повідомлення про розірвання договору оренди нежитлового приміщення №28/12/2021-А від 28.12.2021, у якому відповідач повідомив про розірвання договору в односторонньому порядку з 01.04.2023 у відповідності до п. 4.1.5, 4.1.6, п. 7.3 договору оренди.

У вказаному повідомленні орендар зазначив, що орендодавець неналежним чином виконував свої зобов`язання, що вбачається у відсутності будь-яких дій з боку орендодавця щодо усунення наслідків затоплення об`єкту оренди 23.11.2022 та створення умов для недопущення в майбутньому подібних випадків на об`єкті оренди; окрім того, орендодавець не вчинив жодних дій, пов`язаних із створенням резервного електропостачання на об`єкті оренди, у зв`язку із періодичним відключенням електропостачання в приміщенні, що унеможливлює його використання.

Окрім того, у вказаному листі орендар висловив пропозицію орендодавцю з`явитися в період з 27.03.2023 по 31.03.2023 за місцезнаходженням орендованого об`єкта для оформлення документів про повернення приміщення.

31.03.2023 відповідач направив засобами поштового зв`язку на адресу позивача посилку. Відповідно до опису вкладення у посилку, відповідач направив комплект ключів для доступу до дверей приміщення за адресою: м. Київ, вул. Дмитрівська, 75 та магнітні ключі від домофону для доступу до дверей приміщення.

У постанові від 08.09.2021 у справі №727/898/19, Верховний Суд зазначив, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651- 654 ЦК). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором (ч. 1 ст. 188 ГК України).

Отже розірвання договору в односторонньому порядку та одностороння відмова від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, є правовими наслідками порушення зобов`язання, але самостійними правовими категоріями.

Частина третя статті 651 ЦК України визначає, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до п. 7.4 договору, дострокове розірвання договору в односторонньому порядку може мати місце за вимогами однієї із сторін виключно у випадку, передбаченому діючим законодавством та цим договором, а саме: орендар має право в односторонньому порядку розірвати цей договір, і цей договір припиняє свою дію на вимогу орендаря тільки за умови невиконання орендодавцем своїх зобов`язань, передбачених договором.

Тобто, право на одностороннє розірвання договору передбачено умовами договору оренди.

Окрім того, підставою для розірвання договору на вимогу орендаря визначено невиконання орендодавцем зобов`язань щодо забезпечення надійного та безпечного функціонування інженерних систем приміщення та забезпечення оперативної ліквідації наслідків можливих аварій інженерних систем приміщення (п. 4.1.5, 4.1.6 договору).

Як вбачається із матеріалів справи, орендарем вчинено односторонній правочин - повідомлення про дострокове розірвання договору з 01.04.2023, направлено акт приймання-передачі орендованого приміщення та ключі від приміщення. Вказаний односторонній правочин свідчить про припинення цивільних прав та обов`язків сторін за спірним договором з 01.04.2023.

Матеріалами справи підтверджується, що фактично 31.03.2023 відповідач звільнив орендоване приміщення та повернув ключі від приміщення позивачу.

Окрім того, сторонами не вживалися заходи щодо оскарження одностороннього правочину про дострокове розірвання договору.

При цьому, судом не надається правова оцінка дійсності або недійсності зазначеного одностороннього правочину, оскільки це не входить до предмета доказування у межах розгляду справи про стягнення заборгованості за договором оренди.

Таким чином, враховуючи викладене у сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем безпідставно нараховано відповідачу орендну плату за квітень 2023 року, тобто вже після припинення обов`язків відповідача сплачувати орендну плату.

При цьому, відповідачем доведено належними та допустимими доказами факт сплати авансового платежу, який відповідно до умов договору зараховується як орендна плата за останній місяць оренди, яким в даному випадку є березень 2023 року.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність заборгованості у відповідача за укладеним договором оренди, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням вищевикладених обставин, суд вважає позовні вимоги недоведеними, необґрунтованими, такими, що не відповідають фактичним обставинам справи і спростовані належним чином і у встановленому законом порядку відповідачем, а відтак не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. 86, 129, 233, 236-240, 250-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Відмовити повністю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Підприємства із 100% іноземним капіталом «Аргус» про стягнення 131 257,62 грн.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом 20 днів з дня підписання повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили у порядку та строки, передбачені ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Н.І. Зеленіна