РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.06.2023Справа № 910/14834/22
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Перо";

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Якабу Трейд";

про стягнення 944 935,69 грн.

Суддя Мандриченко О.В.

Секретар судового засідання Рябий І.П.

Представники:

Від позивача: Лукомський П.В., адвокат, ордер серії АІ № 1245142 від 16.12.2022;

Від відповідача: Брижан А.С., адвокат, довіреність № 20/03/23/-Д від 20.03.2023.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Перо" звернулося з позовом до Господарського суду міста Києва, в якому просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Якабу Трейд" 944 935,69 грн, в тому числі заборгованість у розмірі 731 948,81 грн, пеню у розмірі 175 786,77 грн, інфляційні втрати у розмірі 45 732,90 грн та 3% річних у розмірі 9 467,21 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань на підставі договору поставки № К14 від 01.03.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.01.2023 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Перо" залишено без руху та встановлено позивачу спосіб та строк для усунення недоліків.

До господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Перо" надійшли документи на виконання вимог ухвали суду від 12.01.2023.

У заяві про усунення недоліків позивач просить суд врахувати допущену останнім помилку у прохальній частині позовної заяви та вважати вірною наступну позовну вимогу: стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Якабу Трейд" 944 935,69 грн, з яких заборгованість у розмірі 731 948,81 грн, пеню у розмірі 157 786,77 грн, інфляційні втрати у розмірі 45 732,90 грн та 3% річних у розмірі 9 467,21 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.02.2023 відкрито провадження у справі № 910/14834/22 та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.02.2023 вирішено здійснювати розгляд справи № 910/14834/22 за правилами загального позовного провадження, а підготовче засідання призначено на 28.03.2023.

До господарського суду 28.02.2023 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Якабу Трейд" надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову.

27.03.2023 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Перо" до суду надійшли заперечення на відзив. У вказаних запереченнях Товариство з обмеженою відповідальністю "Перо" також просить поновити пропущений процесуальний строк на їх подання.

Як вбачається з ч. 1 ст. 184 Господарського процесуального кодексу України, у строк, встановлений судом, позивач має право подати відповідь на відзив, а відповідач - заперечення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.02.2023 встановлено строк на подання відповіді на відзив - протягом п`яти днів з дня отримання відзиву.

Однак, 27.03.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю "Перо" подало до суду заперечення на відзив.

Суд вказує, що у процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на "норму права", що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення Господарського процесуального кодексу України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

Таким чином, враховуючи той факт, що процесуальним законодавством не передбачено подання заперечення на відзив, а поданий позивачем документ за змістом є відповіддю на відзив, суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив поновити пропущений строк на подання відповіді на відзив та долучив вказаний документ до матеріалів справи як відповідь на відзив.

19.04.2023 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Якабу Трейд" надійшли заперечення.

У підготовчому засіданні 16.05.2023 розглядалося клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Якабу Трейд" про витребування доказів.

Відповідач зазначає, що докази, які він просить витребувати є у розпорядженні позивача, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Якабу Трейд" позбавлена можливості самостійно їх надати суду.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України, учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

За змістом ч. 3 - 4 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Як вбачається з відзиву, поданого Товариством з обмеженою відповідальністю "Якабу Трейд", відповідач вказані докази не подавав та не повідомляв суд, що докази, які він просить суд витребувати у позивача, не можуть бути ним подані.

Тобто, Товариством з обмеженою відповідальністю "Якабу Трейд" подане клопотання про витребування доказів з пропуском встановленого строку на його подання.

Суд вказує, що заяви про поновлення пропущеного процесуального строку на подання клопотання про витребування доказів Товариством з обмеженою відповідальністю "Якабу Трейд" до суду не подавалося, в тексті самого клопотання така вимога відсутня.

Враховуючи наведене, суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив відмовити у задоволенні клопотання про витребування доказів.

Також у підготовчому засіданні 16.05.2023 представником Товариства з обмеженою відповідальністю "Якабу Трейд" подане клопотання про витребування від позивача оригіналів письмових доказів, які були долучені до даної позовної заяви.

За змістом ч. 2 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Як вказано у ч. 6 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.

Враховуючи наведене вище, суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив задовольнити клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Якабу Трейд" про витребування від позивача оригіналів письмових доказів, які були долучені до даної позовної заяви.

Також у підготовчому засіданні 16.05.2023 представником Товариства з обмеженою відповідальністю "Якабу Трейд" подане клопотання про призначення у справі почеркознавчої та технічної експертизи документів

Як роз`яснено у п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" від 23.03.2012 № 4, судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Системний аналіз ч. 1 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України та ч.1 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України дає підстави дійти висновку, що суд призначає експертизу у випадку коли для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо та якщо жодною стороною не наданий висновок експерта з питань, вирішення яких має значення для справи. При цьому за змістом ч. 2 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, питання про задоволення клопотання про призначення експертизи не залежить від обґрунтованості підстав для проведення експертизи, якщо сторона не обґрунтовує та не доводить обставини, які перешкоджали самостійному наданню висновків експерта.

Вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд у своїй постанові від 25.02.2021 у справі № 910/1668/19.

Дослідивши подане представником Товариства з обмеженою відповідальністю "Якабу Трейд" клопотання про призначення експертизи у справі суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив відмовити у задоволенні клопотання про призначення експертизи, оскільки представником позивача не обґрунтовано неможливості вирішення спору без призначення у справі судової експертизи та дійсної необхідності для застосування спеціальних знань. Також суд відзначає, що відповідач не був обмежений у праві надати суду висновок експерта на його замовлення відповідно до ч. 3 ст. 98 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/14834/22 до судового розгляду по суті на 30.05.2023.

У судовому засіданні 30.05.2023 розглядалося клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Якабу Трейд" про поновлення пропущеного строку та зауваження з приводу відомостей вміщених в протоколі судового засідання від 16.05.2023 у справі № 910/14834/22.

Вказане клопотання обґрунтоване тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Якабу Трейд" не знало про наявність неповної інформації у протоколі судового засідання від 16.05.2023, а про це дізналося лише 26.05.2023, після ознайомлення з матеріалами справи.

За змістом ч. 1, 3 ст. 234 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають право ознайомитися з технічним записом судового процесу, протоколом судового засідання та протягом п`яти днів з дня підписання протоколу у справі подати до суду письмові зауваження з приводу неповноти або неправильності технічного запису або відомостей, вміщених у протоколі судового засідання. У разі пропуску строку подання зауважень і відсутності підстав для його поновлення суд залишає їх без розгляду.

Протокол судового засідання 16.05.2023 складений та підписаний 16.05.2023, а відтак відповідач мав подати зауваження щодо вказаного протоколу судового засідання до 22.05.2023, однак подав їх лише 29.05.2023, тобто за день до першого судового засідання у справі.

Як встановлено п. 1 ч. 1 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають право ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень.

Як вбачається з матеріалів справи та вказується Товариством з обмеженою відповідальністю "Якабу Трейд", відповідач ознайомився з матеріалами справи лише 26.05.2023.

Однак суд вказує, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Якабу Трейд" не було позбавлене права та можливості ознайомитися з матеріалами справи раніше, тобто протягом п`яти днів з дня підписання протоколу у справі та одразу подати заперечення щодо протоколу судового засідання від 16.05.2023.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

Обставин, які унеможливили представнику відповідача ознайомитися з матеріалами справи протягом п`яти днів з дня підписання протоколу у справі останнім не вказано, поважних причин пропуску строку на подання зауваження щодо протоколу судового засідання від 16.05.2023 не наведено.

Враховуючи наведене вище, суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Якабу Трейд" про поновлення пропущеного строку та зауваження з приводу відомостей вміщених в протоколі судового засідання від 16.05.2023 у справі № 910/14834/22 відхилити та не примати його до розгляду.

Також у судовому засіданні 30.05.2023 представником Товариства з обмеженою відповідальністю "Якабу Трейд" подане клопотання про повернення до стадії підготовчого засідання, про поновлення пропущеного строку та призначення судово-економічної експертизи.

Як визначено п. 8 ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України, у підготовчому засіданні суд вирішує питання про призначення експертизи, виклик у судове засідання експертів, свідків, залучення перекладача, спеціаліста.

Тобто, з наведеного вбачається, що клопотання про призначення у справі експертизи сторона може подати лише на стадії підготовчого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю "Якабу Трейд" на стадії підготовчого провадження не подавало клопотання про призначення судово-економічної експертизи.

У відзиві на позовну заяву відповідач не зазначав про необхідність проведення експертиз чи про те, що ним в майбутньому буде поданий висновок експерта.

Причин, з яких відповідачем не подане клопотання про призначення експертизи на стадії підготовчого провадження, не вказано.

Також суд відзначає, що відповідач не був обмежений у праві надати суду висновок експерта на його замовлення відповідно до ч. 3 ст. 98 Господарського процесуального кодексу України.

Суд вказує, що на стадії підготовчого провадження судом створювалися усі умови, аби сторони могли реалізувати свої процесуальні права.

В свою чергу суд вказує на те, що окрім процесуальних прав у сторін є й процесуальні обов`язки, які визначені, зокрема, ч. 2 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України.

Так, учасники справи зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Суд звертає увагу відповідача, що подання клопотань та заяв з пропущенням строку на їх подання не може сприяти своєчасному встановленню всіх обставин справи та, як наслідок, затягує розгляд справи та створює додаткове навантаження на суд.

А відтак, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для повернення до стадії підготовчого засідання.

Враховуючи вищенаведене, суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив відмовити у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Якабу Трейд" про повернення до стадії підготовчого засідання, про поновлення пропущеного строку та призначення судово-економічної експертизи.

У судових засіданнях 30.05.2023 та 06.06.2023 судом оголошувалися перерви.

Під час розгляду спору по суті у судовому засіданні 13.06.2023 представник позивача позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 13.06.2023 проти позовних вимог заперечував, у задоволенні позову просив відмовити.

13.06.2023 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.03.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Перо" (далі також - позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Якабу Трейд" (далі також - відповідач, покупець) укладено договір поставки № К14 (далі - договір), відповідно до п. 1.1. якого, постачальник бере на себе зобов`язання передати (поставити) у власність покупцю у встановлений строк товари на умовах. в обсязі та в порядку, передбаченому цим договором, а покупець зобов`язується прийняти ці товари і своєчасно здійснити їх оплату на умовах, визначених цим договором.

Згідно з п. 1.2. договору, під товарами у п. 1.1 цього договору розуміється книжкова продукція, канцелярська продукція. іграшки тощо, право власності на які належить постачальнику.

У п. 1.3. договору сторони погодили, що поставка товару за цим договором може здійснюватися окремими партіями.

Пунктом 1.4. договору встановлено, що видаткова накладна с документом, підписання сторонами якого засвідчує передачу партії товару покупцеві згідно умов цього договору. Накладна є невід`ємною частиною договору.

За змістом п. 4.1., 4.2., 4.3. договору, ціна товару визначається постачальником на момент подання покупцем заявки відповідно до домовленості сторін. постачальник інформує покупця про ціни на товар шляхом направлення йому факсом, на електронну або поштову адресу прайс-листа, підписання специфікації або іншим зручним для сторін способом. Загальна ціна договору складає суму вартості товарів згідно видаткових накладних, які є невід`ємною частиною договору, і поставлених протягом строку дії договору. Ціни на товари, що поставляються за цим договором, визначаються в національній валюті України.

Сторони у п. 10.1. договору дійшли згоди, що цей договір набуває чинності з моменту підписання його обома сторонами і обміну копіями документів, завірених печатками сторін, і діє до 01.03.2018 . а щодо зобов`язань за цим договором - до повного їх виконання.

Відповідно до п. 10.1. договору, договір вважаться пролонгованим строком на і рік, і на тих же умовах, якщо жодна зі сторін не заявила письмово про його розірвання не пізніше, ніж за один місяць до закінчення строку його дії.

У додатковій угоді № 1 сторони дійшли взаємної згоди внести зміни до п. 10 договору поставки № К14 від 01.03.2017 та викласти його в наступній редакції:

"10.1. Цей договір набуває чинності з моменту підписання його обома сторонами і діє до "31" грудня 2021 року включно, а в частині невиконаних зобов`язань сторін, що виникли на момент дії даного договору - до їх повного виконання".

10.4. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний календарний рік і на тих же умовах, якщо жодна зі сторін не заявила письмово про його розірвання не пізніше, ніж за один місяць до закінчення строку його дії."

Як вказує позивач, станом на кінець 2021 року між сторонами був підписаний акт звірки взаємних розрахунків за період серпень - грудень 2021 року, відповідно до якого заборгованість відповідача склала 913 351,41 грн.

Позивач зазначає, що протягом 2022 року ним було поставлено, а відповідачем прийнято 56 партій товару загальною вартістю 1 630 113,50 грн.

А відтак, як вказує позивач, загальна заборгованість відповідача складає 2 543 464,91 грн.

Однак, сторонами було підписано 4 видаткові накладні на повернення позивачу товару загальною вартістю 425 722,00 грн.

В свою чергу позивач зазначає, що відповідачем було сплачено частину заборгованості на загальну суму 1 385 744,10 грн, проте повністю заборгованість відповідачем не погашена.

А відтак, як зазначає позивач, заборгованість відповідача за договором складає 731 948,81 грн.

В свою чергу відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, вказує, що позивачем не враховано те, що покупцем у період з 23.12.2022 по 16.02.2023 було здійснено оплату по договору на суму 1 473,04 грн.

Також відповідач вказує, що у видаткових накладних міститься підпис невстановленої особи, представника відповідача а в деяких видаткових накладних взагалі відсутній підпис уповноваженого представника відповідача, а тому вказані видаткові накладні не є доказами, які встановлюють факт поставки товару.

Відповідач зазначає, що позивачем не надано доказів того, що товар реалізовано третім особам, і, відповідно, строк грошового зобов`язання настав. Також позивач не надав до суду доказів того, що сторонами погоджено суму зобов`язання.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Частина 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, а саме з акту звірки взаємних розрахунків за період серпень - грудень 2021 року, заборгованість відповідача перед позивачем склала 913 351,41 грн.

У період з 05.01.2022 по 22.02.2022 позивачем поставлено відповідачеві товар загальною вартістю 1 630 113,50 грн, про що свідчать наступні видаткові накладні: № 200 від 05.01.2022; № 201 від 05.01.2022; № 591 від 13.01.2022; № 592 від 13.01.2022 на суму 235 356,32 грн; № 597 від 13.01.2022; № 598 від 13.01.2022; № 870 від 18.01.2022; № 871 від 18.01.2022; № 1095 від 19.01.2022; № 1096 від 19.01.2022; № 1155 від 20.01.2022; № 1156 від 20.01.2022; № 1234 від 21.01.2022; №1235 від 21.01.2022; № 1306 від 24.01.2022; № 1327 від 25.01.2022; № 1328 від 25.01.2022; № 1481 від 26.01.2022; № 1482 від 26.01.2022; № 1510 від 27.01.2022; № 1511 від 27.01.2022; № 1584 від 28.01.2022; № 1585 від 28.01.2022; № 1586 від 31.01.2022; № 1587 від 31.01.2022; № 1656 від 31.01.2022; № 1657 від 31.01.2022; № 1669 від 01.02.2022; № 1670 від 01.02.2022; № 1802 від 02.02.2022; № 1803 від 02.02.2022; № 1854 від 03.02.2022; № 1855 від 03.02.2022; № 1969 від 04.02.2022; № 1970 від 04.02.2022; № 1985 від 07.02.2022; № 1986 від 07.02.2022; № 2007 від 08.02.2022; № 2008 від 08.02.2022; № 2185 від 09.02.2022; № 2186 від 09.02.2022; № 2287 від 10.02.2022; № 2288 від 10.02.2022; № 2345 від 11.02.2022; № 2346 від 11.02.2022; № 2379 від 11.02.2022; № 2380 від 11.02.2022; № 2447 від 14.02.2022; № 2448 від 14.02.2022; № 2465 від 15.02.2022; № 2466 від 15.02.2022; № 2620 від 16.02.2022; № 2759 від 18.02.2022; № 2842 від 21.02.2022; № 2859 від 22.02.2022; № 2860 від 22.02.2022.

Тобто, загальна заборгованість відповідача, з врахуванням акту звірки та видаткових накладних, складає 2 543 464,91 грн.

Також судом встановлено, що сторонами було підписано наступні видаткові накладні: накладна на повернення товару № 0000-001739 від 12.08.2022; накладна на повернення товару № 0000-001739 від 12.08.2022, накладна на повернення товару № 0000-001741 від 12.08.2022, накладна на повернення товару № 0000-001742 від 12.08.2022.

З наведених накладних вбачається, що відповідачем повернуто позивачеві товар загальною вартістю 425 772,00 грн.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, а саме платіжних доручень № 102 від 05.01.2022, № 101 від 05.01.2022, № 793 від 13.01.2022, № 792 від 13.01.2022, № 4023 від 20.01.2022, № 4022 від 20.01.2022, № 6717 від 27.01.2022, № 6716 від 27.01.2022, № 15555 від 03.02.2022, № 15554 від 03.02.2022, № 19944 від 11.02.2022, № 19942 від 11.02.2022, № 25522 від 17.02.2022, № 25521 від 17.02.2022, № 45401 від 25.04.2022, № 45402 від 25.04.2022, № 45931 від 02.05.2022, № 45932 від 02.05.2022, № 47591 від 09.05.2022, № 47937 від 10.05.2022, № 48831 від 16.05.2022, № 49623 від 24.05.2022, № 50337 від 31.05.2022, № 51250 від 08.06.2022, № 51249 від 08.06.2022, № 51640 від 14.06.2022, № 51639 від 14.06.2022, № 52174 від 21.06.2022, № 52173 від 21.06.2022, № 53554 від 30.06.2022, № 53553 від 30.06.2022, № 53940 від 05.07.2022, № 53939 від 05.07.2022, № 54826 від 12.07.2022, № 54825 від 12.07.2022, № 55985 від 19.07.2022, № 55984 від 19.07.2022, № 56671 від 26.07.2022, № 56670 від 26.07.2022, № 57486 від 02.08.2022, № 57485 від 02.08.2022, № 58284 від 09.08.2022, № 58283 від 09.08.2022, № 58852 від 16.08.2022, № 58853 від 16.08.2022, № 59367 від 23.08.2022, № 59366 від 23.08.2022, № 59886 від 30.08.2022, № 59885 від 30.08.2022, № 60421 від 06.09.2022, № 60420 від 06.09.2022, № 61104 від 13.09.2022, № 61103 від 13.09.2022, № 61561 від 20.09.2022, № 61560 від 20.09.2022, № 62084 від 27.09.2022, № 62083 від 27.09.2022, № 62921 від 07.10.2022, № 62920 від 07.10.2022, № 63866 від 21.10.2022, № 63865 від 21.10.2022, № 64232 від 25.10.2022, № 64231 від 25.10.2022, № 64946 від 03.11.2022, № 65700 від 11.11.2022, № 65699 від 11.11.2022, № 66150 від 16.11.2022, № 66149 від 16.11.2022, № 66819 від 25.11.2022, № 67364 від 02.12.2022, № 68228 від 09.12.2022, № 68704 від 14.12.2022, № 66705 від 14.12.2022, відповідач сплатив на користь позивача грошові кошти за поставлений товар у розмірі 1 385 744,10 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами було складено, підписано та скріплено своїми печатками акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2022 по 29.08.2022, відповідно до якого заборгованість відповідача склала 745 695,26 грн.

Однак, з врахуванням часткових сплат відповідача за період з 30.08.2023 по 14.12.2022 сума заборгованості складає 731 948,81 грн.

Також судом встановлено, що за період з 23.12.2022 по 16.02.2023 платіжними інструкціями № 69815 від 23.12.2022, № 70446 від 29.12.2022, № 71199 від 06.01.2023, № 72221 від 19.01.2023, 72680 від 26.01.2023, № 72681 від 26.01.2023, № 73234 від 02.02.2023, № 73235 від 02.02.2023, № 73736 від 09.02.2023, № 74181 від 16.02.2023 відповідачем сплачено позивачеві 1 473,04 грн. Вказані платіжні інструкції містяться в матеріалах справи.

Таким чином, загальна заборгованість відповідача перед позивачем складає 730 475,77 грн. Доказів оплати вартості поставленого товару в розмірі 730 475,77 грн відповідачем до суду не надано.

Твердження відповідача, щодо неналежних підписантів видаткових накладних та/або відсутність на вказаних видаткових накладних судом відхиляються, оскільки, як уже зазначалося судом, в матеріалах справи міститься акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2022 по 29.08.2022, відповідно до якого заборгованість відповідача склала 745 695,26 грн, який складено, підписано сторонами та скріплено їх печатками.

Відповідно до частини 1 статті 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

За приписами частин 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

У п. 4.4. договору вказано, що покупець здійснює оплату вартості поставленого йому постачальником товару частково, пропорційно кількості одиниць товару, який покупець продав третім особам. При цьому, покупець не пізніше 5 (п`ятого) числа кожного календарного місяця, що слідує за місяцем в якому відбулась поставка відповідної партії товару покупцю, зобов`язаний направляти постачальнику електронною поштою звіт про кількість реалізованих одиниць товарів з кожної партії протягом місяця, що були поставлені згідно кожної видаткової накладної, та залишки нереалізованого товару на дату формування звіту, та не пізніше 15 (п`ятнадцятого) числа кожного календарного місяця сплачувати вартість реалізованих покупцем третім особам одиниць товару згідно з відомостями, вказаними у звіті.

Як вбачається з п. 4.5. договору, у разі, якщо протягом 125 календарних днів з моменту постачання постачальником відповідної партії товару покупцю покупець не реалізовує всі одиниці такої партії товару третім особам або не повертає нереалізований товар у порядку, визначеному п. 3.14., 3.15. цього договору, покупець зобов`язаний на вимогу постачальника повернути йому товар, відповідно до п. 3.14.. 3.15. цього договору, або оплатити у повній мірі вартість такого товару.

За змістом п. 3.13 договору, у випадку. якщо протягом 125 (ста двадцяти п`яти) календарних днів з дати поставки товару покупець не здійснив продаж товару третім особам з незалежних від покупця причин, частина такого нереалізованого товару може бути повернута постачальнику. Для цілей цього пункту договору, під товаром, який може бути повернутий постачальнику, розуміється конкретно визначений товар. жодна одиниця якого не була реалізована третім особам протягом 125 (ста двадцяти п`яти) календарних днів з дати поставки покупцю такого товару постачальником. У такому випадку обов`язок забезпечити перевезення товару та ризики його випадкового знищення покладається на покупця до моменту повернення товару постачальнику.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем поставлений товар не повернув позивачеві, дії з перевезення такого товару постачальнику в порядку п. 3.13. договору покупцем не вчинялися, доказів протилежного матеріали не містять.

За змістом статті 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

А відтак суд, здійснивши системний аналіз вказаних пунктів договору та норм цивільного законодавства, а також враховуючи, що позивачем здійснено останню поставку товару відповідачеві 22.02.2022, приходить до висновку, що останній був зобов`язаний здійснити оплату вартості поставленого товару у строк по 25.07.2022.

Приймаючи до уваги умови укладеного сторонами договору, суд приходить до висновку, що строк виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань є таким, що настав.

Позивач за прострочення строків оплати за поставлений товар, нарахував та просить стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 45 732,90 грн та три проценти річних у розмірі 9 467,21 грн.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013).

Суд, перевіривши розрахунок 3% річних, як плати за користування чужими грошовими коштами за період прострочки відповідачем сплати за поставлений товар у розмірі 9 467,21 грн вважає, що ця частина позовних вимог підлягає задоволенню у повному обсязі.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.п. 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013)

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Згідно з положеннями ст. 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України.

Відповідно до ст. 3 вищевказаного Закону, індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.

Згідно з листом Державного комітету статистики України №11/1-5/73 від 13.02.2009 також не має практичного застосування середньоденний індекс інфляції, що може бути розрахований за формулою середньої геометричної незваженої (корінь з місячного індексу в 31 (30) степені). Так, він вказує лише на темп приросту цін за 1 день та не є показником реальної величини знецінення грошових коштів кредитора за період прострочення боржником своїх зобов`язань.

Зазначені висновки підтверджуються рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997, відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Таким чином, інфляційні мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.

Зазначене відповідає п. 6 наказу Держкомстату №265 від 27.07.2007 "Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін", відповідно до якого розрахунки базового індексу споживчих цін проводяться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули Ласпейреса. Розрахунки базового індексу споживчих цін за квартал, період з початку року і т.п. проводяться "ланцюговим" методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів.

При цьому, коли відносно кожного грошового зобов`язання, які мають різні строки виникнення, проводиться оплата частинами через короткі проміжки часу, розрахунок інфляційних втрат необхідно здійснювати щодо кожного окремого платежу, як складової загальної суми окремого грошового зобов`язання, за період з моменту виникнення обов`язку з оплати та який буде спільним для всіх платежів по конкретному грошовому зобов`язанню, до моменту фактичного здійснення платежу з подальшим сумуванням отриманих результатів для визначення загальної суми інфляційних втрат.

Крім того, необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Суд, перевіривши розрахунок інфляційних, як збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання боржником його грошового зобов`язання в зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, за загальний період прострочення у розмірі 45 732,90 грн вважає, що ця частина позовних вимог підлягає задоволенню у повному обсязі.

Також позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 157 786,77 грн.

Частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 5.4. договору передбачено, що у випадку порушення строків оплати товару покупець за кожен день прострочення сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченого платежу.

Тобто, при укладанні договору сторони визначили відповідальність за порушення зобов`язання щодо оплати платежів за договором.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" встановлює, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Дослідивши та перевіривши наданий позивачем розрахунок суми пені, господарський суд дійшов висновку, що він є обґрунтованим, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 157 786,77 грн пені підлягають задоволенню.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням вищевикладеного, оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судових засіданнях всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

З урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (№ 37801/97 від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" №49684/99 від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як законодавчо необґрунтовані та безпідставні.

Керуючись ст. 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Якабу Трейд" (04073, м. Київ, вул. Кирилівська, буд. 160, літ. Ю, ідентифікаційний код 41112852) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Перо" (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 12А, ідентифікаційний код 33886524) 730 475 (сімсот тридцять тисяч чотириста сімдесят п`ять) грн 77 коп. заборгованості, 45 732 (сорок п`ять тисяч сімсот тридцять дві) грн 90 коп. інфляційних втрат, 9 467 (дев`ять тисяч чотириста шістдесят сім) грн 21 коп. 3 % річних, 157 786 (сто п`ятдесят сім тисяч сімсот вісімдесят шість) грн 77 коп. пені та 14 434 (чотирнадцять тисяч чотириста тридцять чотири) грн 39 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України подається до Північного апеляційного господарського суду протягом 20 (двадцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 03.07.2023.

Суддя О.В. Мандриченко