ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" червня 2023 р. Справа№ 910/18802/21 (910/3247/22)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Доманської М.Л.

суддів: Пантелієнка В.О.

Отрюха Б.В.

секретар судового засідання Абраменко М.К.

за участю представників учасників справи відповідно до протоколу судового засідання від 27.06.2023

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортна перевізна компанія"

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.02.2023

у справі №910/18802/21(910/3247/22)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тар Альянс"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія",

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортна перевізна компанія"

про визнання недійсним правочину

в межах справи №910/18802/21

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Тар Альянс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія"

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа №910/18802/21 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) "Тар Альянс" про банкрутство ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія" на стадії процедури розпорядження майном, введеної ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.12.2021.

ТОВ "Тар Альянс" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія" та ТОВ "Транспортна перевізна компанія" про визнання недійсним укладеного відповідачами договору поруки від 03.03.2017 №5.

Позов мотивований тим, що укладений боржником договір поруки від 03.03.2017 №5 є фраудаторним, оскільки прийнявши нові грошові зобов`язання за оспорюваним правочином у розмірі 3 000 000 грн в період існування невиконаних зобов`язань з погашення заборгованості перед ТОВ "Тар Альянс" у загальному розмірі 1 780 172,23 грн за договором оренди від 26.02.2016 №26/02-2016 (що підтверджується рішеннями Господарського суду міста Києва від 25.03.2021 у справі №910/9593/20, від 17.09.2021 у справі №910/12507/21) та зобов`язань перед іншими кредиторами у загальному розмірі понад 70 000 000 грн, боржник - ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія" діяв недобросовісно, збільшуючи свої фінансові зобов`язання всупереч власних фінансових можливостей та інтересів кредиторів.

Також, на думку позивача, оспорюваний правочин не відповідає принципам розумності та справедливості, є фіктивним та вчинений без відповідних майнових дій іншої сторони.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.02.2023 у справі №910/18802/21 (910/3247/22) позов задоволено; визнано недійсним договір позики №5 від 03.03.2017, укладений між ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія" та ТОВ "Транспортна перевізна компанія"; стягнуто з ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія" на користь ТОВ "Тар Альянс" 2 481 грн судового збору; стягнуто з ТОВ "Транспортна перевізна компанія" на користь ТОВ "Тар Альянс" 2 481 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано доведеністю обґрунтованості заявлених позовних вимог з огляду на вставнолення судом обставин щодо наявності ознак фраундаторності спірного правочину, укладення його без жодних відповідних дій іншої сторони, не спрямованість на реальне настання наслідків, а також за відсутності економічної мети для боржника.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ТОВ "Транспортна перевізна компанія" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.02.2023 у справі №910/18802/21 (910/3247/22); прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог ТОВ "Тар Альянс" відмовити в повному обсязі; покласти на позивача витрати по сплаті судового збору.

Апеляційна скарга обґрунтована невідповідністю висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду, обставинам справи; порушенням судом першої інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заперечуючи правильність висновку суду першої інстанції про те, що оспорюваний договір поруки від 03.03.2017 №5 був укладений за наявності у ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія" значних грошових зобов`язань перед іншими кредиторами, скаржник наголошує, що згідно з рішеннями Господарського суду міста Києва від 25.03.2021 у справі №910/9593/20 та від 17.09.2021 у справі №910/12507/21 присуджено до стягнення з ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія" заборгованість за укладеним ним з ТОВ "Тар Альянс" договором оренди від 26.02.2016 №26/02-2016 за періоди, наступні після укладення оспорюваного договору, а саме з грудня 2018 по травень 2020 та з червня 2020 по червень 2021 відповідно. Щодо решти грошових вимог на загальну суму понад 70 000 000 грн до боржника - ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія", останній зазначає, що відповідні вимоги судом не перевірені та не розглянуті до цього часу.

Окрім того, скаржник, посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 06.10.2022 у справі №925/593/21, від 28.09.2021 у справі №761/45721/16-ц та інших, зазначає що похідний інтерес ТОВ "Тар Альянс" щодо недопущення включення ТОВ "Транспортна перевізна компанія" до реєстру вимог кредиторів ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія" не підлягає судовому захисту у даній справі за відсутності у позивача процесуального правонаступництва у відношенні ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія".

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.04.2023 апеляційну скаргу ТОВ "Транспортна перевізна компанія" передано колегії суддів у складі: головуючий суддя: Доманська М.Л.; судді: Пантелієнко В.О. та Отрюха Б.В.

17.04.2023 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/18802/21(910/3247/22) у двох томах.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2023 клопотання ТОВ "Транспортна перевізна компанія" про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 01.02.2023 у справі №910/18802/21(910/3247/22) задоволено; поновлено ТОВ "Транспортна перевізна компанія" строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 01.02.2023 у справі №910/18802/21(910/3247/22); відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Транспортна перевізна компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.02.2023 у справі №910/18802/21(910/3247/22); апеляційну скаргу призначено до розгляду; запропоновано учасникам справи у відповідності до статті 263 Господарського процесуального кодексу України надати відзиви на апеляційну скаргу із доказами надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи протягом десяти днів, з дня отримання даної ухвали, але не пізніше 08.05.2023; встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв, клопотань, пояснень в письмовій формі із доказами надсилання (надання) копій цих документів іншим учасникам справи протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали, але не пізніше 12.05.2023.

У зв`язку з перебуванням судді Отрюха Б.В. у відпустці, згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 16.05.2023, сформовано наступний склад колегії суддів для здійснення розгляду апеляційної скарги у справі №910/18802/21 (910/3247/22): головуючий суддя - Доманська М.Л., судді: Пантелієнко В.О., Отрюх Б.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.05.2023 справу прийнято до провадження визначеною колегією суддів.

12.06.2023 на запит Північного апеляційного господарського суду від 01.06.2023 надійшли матеріалаи справи №910/18802/21 про банкрутство ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія" у трьох томах.

Згідно з ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 14.06.2023, від 20.06.2023, від 21.06.2023 у справі оголошувалась перерва.

У зв`язку з перебуванням судді Грека Б.М. у відпустці, згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 26.06.2023, сформовано склад колегії суддів для здійснення розгляду апеляційної скарги у справі № 910/18802/21 (910/3247/22) у наступному складі: головуючий суддя - Доманська М.Л., судді: Отрюх Б.В., Пантелієнко В.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.06.2023 справу прийнято до провадження визначеною колегією суддів.

В судовому засіданні апеляційної інстанції 27.06.2023 представник ТОВ "Транспортна перевізна компанія" апеляційну скаргу підтримав, представники розпорядника майна ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія" арбітражного керуючого Дутковського Б.В. та ТОВ "Тар Альянс" висловилися за відхилення апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та заслухавши пояснення присутніх учасників справи, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до приписів частин першої та третьої статті 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (наразі - Кодекс України з процедур банкрутства, далі - КУзПБ), а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною першою статті 2 КУзПБ визначено, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України.

Згідно із частиною першою, абзацом 1 частини другої статті 7 КУзПБ спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує, зокрема, спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Визначені частиною другою статті 7 КУзПБ спори розглядаються та вирішуються судом у відокремленому позовному провадженні за правилами ГПК України. Судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій за результатами розгляду заяв, скарг, клопотань, поданих в межах основного провадження у справі про банкрутство, розглядаються судом без застосування усіх стадій судового розгляду, притаманних виключно розгляду справ позовного провадження. Такий підхід повністю відображає конструкції статей 7, 9 КУзПБ щодо порядку розгляду як основної справи про банкрутство, так і спорів, стороною в яких є боржник, які хоча і вирішуються в межах основної справи про банкрутство, проте, є справами позовного провадження, відокремленими від основної справи про банкрутство. Таке розмежування є цілком виправданим з точки зору того, що справи відокремленого позовного провадження мають різний суб`єктний склад сторін спору, предмети і підстави позову, розглядаються та вирішуються господарським судом із застосуванням усього інструментарію позовного провадження, на відміну від спрощеного порядку розгляду заяв, скарг і клопотань в основній справи про банкрутство (див. висновок, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/97/20).

Отже розгляд справ про банкрутство на відміну від справ позовного провадження має свої особливості не характерні для жодного іншого виду провадження, однією з яких є розгляд в межах провадження у справі про банкрутство спорів за участю боржника за правилами позовного провадження (стаття 20 ГПК України, стаття 7 КУзПБ).

Такі особливості не можуть бути не враховані як під час розгляду справ про банкрутство боржника, так і під час розгляду у відокремленому позовному провадженні в межах цих справ спорів з участю боржника, в тому числі вирішення процесуальних питань, які виникають під час розгляду справ.

Процедура банкрутства на відміну від позовного провадження поєднує в собі як розгляд процедурних питань, пов`язаних саме із здійсненням провадження у справі про банкрутство, так і вирішення спорів, стороною в яких є боржник, які розглядаються за позовом сторони, тобто в позовному провадженні, тим судом, який відкрив провадження у справі про банкрутство.

Тому необхідно розмежовувати, що провадження у справі про банкрутство передбачає як розгляд основної справи в ході якої вирішуються специфічні питання, притаманні саме процедурі банкрутства, так і в її межах справ позовного провадження за участю боржника (відокремлене позовне провадження у межах справи про банкрутство).

З урахуванням специфіки регулювання провадження у справі про банкрутство нормами КУзПБ, справа про банкрутство є основною, а справи про вирішення спорів за правилами ГПК України розглядаються в межах справи про банкрутство і такий розгляд є похідним від справи про банкрутство.

Визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, визначених у частині 2 статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Разом з цим, застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі №910/3907/18).

Предметом судового розгляду у цій справі є позовні вимоги ТОВ "Тар Альянс", заявлені в межах справи №910/18802/21 про банкрутство ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія", про визнання недійсним договору поруки від 03.03.2017 №5, укладеного між ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія" та ТОВ "Транспортна перевізна компанія".

Предметом апеляційного перегляду у цій справі є рішення суду першої інстанції, прийняте за результатом розгляду вищевказаної позовної заяви, яку обґрунтовано, зокрема, вчиненням боржником до відкриття провадження у справі про його банкрутство фраудаторного правочину.

Матеріали справи №910/18802/21 про банкрутство ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія" свідчать про те, що провадження у вказаній справі відкрито ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.12.2021, згідно з якою визнані грошові вимоги ТОВ "Тар Альянс" до ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія" у розмірі 1 806 987,89 грн, що ґрунтуються на рішеннях Господарського суду міста Києва від 25.03.2021 у справі №910/9593/20, від 17.09.2021 у справі №910/12507/21.

Попереднє засідання у справі №910/18802/21 про банкрутство ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія" до цього часу не проведено.

Матеріалами справи підтверджується, що 03.03.2017 між ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія" та ТОВ "Транспортна перевізна компанія" укладений договір поруки №5, відповідно до умов якого поручитель - ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія", зобов`явся перед кредитором - ТОВ "Транспортна перевізна компанія", солідарно відповідати за виконання ТОВ "Енергокапітал" всіх його зобов`язань, що виникли за договором поворотної фінансової допомоги від 19.12.2016 №19/12БФП (пункт 1).

Відповідно до умов вказаного вище договору поворотної фінансової допомоги від 19.12.2016 №19/12БФП позикодавець - ТОВ "Істек", зобов`язався передати у власність позичальника - ТОВ "Енергокапітал", грошові кошти в сумі 3 000 000 грн, а позичальник прийняти та повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) рівновеликими частками, проте останній внесок повинен бути зроблений не пізніше 01.03.2017 (пункт 3.2) з моменту фактичної передачі грошових коштів від позикодавця позичальнику до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (пункт 5.1).

Відповідно до додаткової угоди від 02.03.2017 №1 до вищевказаного договору про надання поворотної фінансової допомоги від 19.12.2016 №19/12БФП сторонами змінено строк повернення фінансової допомоги до 01.03.2020.

В свою чергу, згідно з договором купівлі-продажу права вимоги від 03.03.2017 №03/03/17, укладеним між ТОВ "Істек" та ТОВ "Транспортна перевізна компанія", останнє придбало право вимоги до ТОВ "Енергокапітал" за вищевказаним договором поворотної фінансової допомоги від 19.12.2016 №19/12БФП

На підставі встановлених обставин справи суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 42 КУзПБ правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Згідно з частиною 2 статті 42 КУзПБ правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.

У разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути до складу ліквідаційної маси майно, яке він отримав від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. За результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або кредитора про визнання недійсним правочину боржника господарський суд постановляє ухвалу (частини 3, 4 статті 42 КУзПБ).

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону про банкрутство. Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Тлумачення пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ свідчить, що законодавцем за темпоральним принципом (принцип дії закону в часі) визначено пряму дію норм КУзПБ та їх застосування при розгляді справ про банкрутство незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, за винятком справ, які на день введення в дію цього Кодексу (21.10.2019) перебувають на стадії санації (висновок сформований у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 01.10.2020 у справі №913/849/14).

У постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі №904/7905/16 викладено висновок щодо застосування статті 42 КУзПБ, за яким норми цієї статті з урахуванням приписів пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, який стосується процесуальних норм КУзПБ, застосовується до усіх заяв арбітражних керуючих та кредиторів, поданих після вступу в дію КУзПБ, а темпоральним критерієм її застосування є дата відкриття провадження у справі про банкрутство. Передбачений статтею 42 КУзПБ трирічний строк у будь-якому разі відраховується від дати відкриття провадження у справі про банкрутство. Такий строк з огляду на вступ в дію КУзПБ 21.10.2019 може повноцінно діяти лише у разі відкриття відповідного провадження після 21.10.2022.

Разом з тим, з метою формування єдиної правозастосовчої практики, судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 28.10.2021 у справі №911/1012/13 дійшла висновку про уточнення правової позиції судової палати щодо застосування статті 42 КУзПБ та статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" під час вирішення спорів про визнання недійсними правочинів, вчинених боржником до введення в дію КУзПБ, викладеної у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі №904/7905/16.

Так, Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 28.10.2021 у справі №911/1012/13 зазначив, що не вбачає підстав для відступу від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 02.06.2021 року у справі №904/7905/16 про те, що темпоральним критерієм застосування норми статті 42 КУзПБ є дата відкриття провадження у справі про банкрутство, що повністю узгоджується з наведеним вище правовим висновком, що критерієм для застосування норм статті 42 КУзПБ та статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", у тому числі і до заяв, поданих після набрання чинності КУзПБ, є дата відкриття провадження у справі про банкрутство.

Водночас, палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 у справі №911/1012/13 уточнила викладений у постанові палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.06.2021 у справі №904/7905/16 правовий висновок про те, що при застосуванні статті 42 КУзПБ слід керуватися загальновизнаним принципом щодо дії законів у часі під час визнання правочину недійсним, згідно з яким відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Так, дійсно, за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, згідно з якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1- рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

На відміну від загальних норм ЦК України та Господарського кодексу України (далі - ГК України), як зазначено вище, застосування спеціальних норм законодавства про банкрутство можливо лише при наявності відкритого провадження у справі про банкрутство боржника, коли боржник перебуває в особливому правовому режимі.

Також, уточнено і висновок Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, викладений у постанові від 02.06.2021 у справі №904/7905/16, стосовно того, що передбачений статтею 42 КУзПБ трирічний строк у будь-якому разі відраховується від дати відкриття провадження у справі про банкрутство.

Аналіз норм статті 42 КУзПБ дає підстави для висновку, що приписами цієї норми чітко визначено, що стаття 42 КУзПБ підлягає застосуванню до правочинів, вчинених боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, а відтак, норма статті 42 КУзПБ щодо відрахування трирічного строку розширеному тлумаченню не підлягає.

Оскільки провадження у даній справі №910/18802/21 про банкрутство ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія" відкрито згідно з ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.12.2021, то, керуючись темпоральним принципом, при розгляді даної справи підлягають застосуванню положення Кодексу України з процедур банкрутства.

Разом з тим, оспорюваний договір поруки укладений 03.03.2017, тобто поза межами трирічного строку від дати відкриття провадження у справі №910/18802/21 про банкрутство ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія", з огляду на що застосування до спірних правовідносин положень спеціальної статті 42 КУзПБ не є можливим.

Натомість, до правовідносин, що склалися до 21.10.2019, коли оспорюваний договір укладений у період, визначений як «підозрілий», - можуть бути застосовані приписи статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство) .

Статтею 20 Закону про банкрутство встановлено «підозрілий період» для правочинів (договорів) або майнових дій боржника, які були вчинені ним після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство.

Оспорюваний договір поруки №5 укладений 03.03.2017, з огляду на що застосування до спірних правовідносин положень статті 20 Закону про банкрутство не є можливим.

Стаття 42 КзПБ , як і стаття 20 Закону про банкрутство, є спеціальними щодо загальних, установлених Цивільним кодексом України підстав для визнання правочинів боржника недійсними, оскільки наведена норма передбачає додаткові, специфічні підстави для визнання правочинів недійсними, які характерні виключно для правовідносин, що виникають між боржником і кредитором у процесі відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом.

Водночас, укладення договору боржником поза межами "підозрілого періоду" (одного року, що передував порушенню справи про банкрутство), визначеного статтею 20 Закону про банкрутство, та відсутність підстав для застосування статті 42 КзПБ з огляду на непоширення її дії на правовідносини, що склалися до вступу в дію КзПБ, не виключає можливості звернення зацікавлених осіб (арбітражного керуючого або кредитора) з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України чи інших законів.

У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсним правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 02.06.2021 у справі №904/7905/16.

Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.

Отже, розгляд відповідних заяв та справ у межах справи про банкрутство має певні характерні особливості, що відрізняються від позовного провадження.

Передусім це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні специфічних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.

Беззаперечно, що визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимальне та справедливе задоволення вимог кредиторів.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.

За змістом статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України).

Так, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за ст. 16 ЦК України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами ст. 215 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі №6-78цс13, від 11.05.2016 у справі №6-806цс16 тощо.

Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 у справі №638/2304/17).

У постанові від 30.01.2019 у справі № 911/5358/14 Верховний Суд висловив правову позицію щодо реальності господарської операції, вказав на те, що для з`ясування правової природи як господарської операції, так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті цієї операції.

Водночас будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду у справі №405/1820/17 від 24.07.2019 року, №910/8357/18 від 28.11.2019 року).

Великою Палатою Верховного Суду викладено у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина 3 статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Правила визначення особи, що наділяється правом заперечувати/оспорювати у справі про банкрутство правочин, вчинений боржником, мають свої особливості.

У разі заперечення такого правочину з підстав, передбачених статтею 42 КУзПБ, коло осіб, що наділяються відповідним правом, прямо визначено положеннями частин першої, другої статті 42 цього Кодексу.

Натомість, у разі заперечення такого правочину хоча і у справі про банкрутство, однак, з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів (в порядку статті 7 КУзПБ), коло осіб, що наділяються відповідним правом визначається за загальним правилом, яке визначає передумови звернення до суду за захистом порушеного права (стаття 15, 16 ЦК України, стаття 4, 41, 45 ГПК України).

Згідно зі статтею 1 КУзПБ матеріально-правовий статус кредитора у справі про банкрутство у розумінні цього Кодексу, що є і учасником і стороною у справі про банкрутство, що обумовлений та визначається наявністю вимог щодо грошових зобов`язань до боржника, формалізується відповідною ухвалою суду про визнання цих вимог, з винесенням якої кредитор наділяється відповідними правами у справі про банкрутство, що презюмуються та випливають з цього матеріально-правового статусу та визначені, зокрема статями 45, 48, 52, 64 КУзПБ (право брати участь у прийнятті рішень на зборах кредиторів, заперечувати вимоги іншого кредитора, отримувати задоволення вимог до боржника за рахунок коштів, одержаних від продажу майна банкрута тощо) (висновки Верховного Суду в постанові від 16.07.2020 у справі №910/4475/19, пункти 56.14-56.17).

Поряд з цим матеріально-правовий зв`язок кредитора з боржником, що обумовлюється як в межах, так і поза межами справи про банкрутство наявністю вимог кредитора щодо грошових зобов`язань до боржника, а тому не вимагає їх формалізації у справі про банкрутство, наділяє кредитора статусом заінтересованої особи у розумінні наведених положень статей 3, 13, 15, 16, 202, 203, 215 ЦК України (пункти 7.8-7.10) з правом на судовий захист шляхом звернення до суду з позовом про визнання недійсним правочину, вчиненого боржником, однак, стороною якого цей кредитор не є, а також відповідними процесуальними правами (статті 4, 41, 42, 45, 46 ГПК України).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 19.07.2022 у справі №904/6251/20(904/313/21).

З урахуванням наведеного, оскільки ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.12.2021 у даній справі визнані грошові вимоги ТОВ "Тар Альянс" до ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія" у розмірі 1 806 987,89 грн, то позивач - ТОВ "Тар Альянс" виступає заінтересованою особою у визнанні оспорюваного договору недійсним як кредитор ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія".

Таким чином, позивач, як конкурсний кредитор у справі, має право на звернення із відповідним позовом у межах даної справи про банкрутство, а обраний позивачем спосіб захисту своїх прав конкурсного кредитора не суперечить вимогам чинного законодавства.

З наведених підстав колегя суддів відхиляє аргумент апелянта про те, що похідний інтерес ТОВ "Тар Альянс" щодо недопущення включення ТОВ "Транспортна перевізна компанія" до реєстру вимог кредиторів ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія" не підлягає судовому захисту у даній справі за відсутності у позивача процесуального правонаступництва у відношенні ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія".

Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц, позивач має право звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина 3 статті 13 ЦК України) і послатися на спеціальну норму, що передбачає визнання правочину недійсним.

Отже, договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (див. висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 03.03.2020 у справі №910/7976/17, від 03.03.2020 у справі №904/7905/16, від 03.03.2020 у справі №916/3600/15, від 26.05.2020 у справі №922/3796/16, від 04.08.2020 у справі №04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі №904/4262/17, від 22.04.2021 у справі №908/794/19(905/1646/17), від 28.07.2022 у справі №902/1023/19(902/1243/20).

Судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №904/7905/16 дійшла висновку, що фраудаторним може виявитися будь-який правочин, що здійснюється між учасниками господарських правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам, отже, такий правочин може бути визнаний недійсним в порядку позовного провадження у межах справи про банкрутство відповідно до ст. 7 КУзПБ на підставі пункту 6 частини 1 статті 3 ЦК України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та частин 3, 6 статті 13 ЦК України з підстав недопустимості зловживання правом, на відміну від визнання недійсним фіктивного правочину лише на підставі статті 234 ЦК України. У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

Водночас, категорія фраудаторності у галузі банкрутства спрямована на недопущення недобросовісного виведення активів з метою уникнення відповідальності цим майном перед кредиторами, зважаючи, що частини 2 статті 96 ЦК України вимагає, щоби юридична особа відповідала за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Тобто, боржник має усвідомлювати повне виконання свого обов`язку перед кредитором. У зв`язку з цим можна розмежувати також критерії фраудаторності: об`єктивний - коли вчиняється правочин цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку за наявності існуючої вже заборгованості; суб`єктивний - усвідомлення боржником появи боргу в результаті укладення правочину, що повинно аналізуватися через призму економічної мети договору, сумлінність та добросовісність дій боржника, які мають бути спрямовані на погашення боргу, а не навпаки, на неможливість виконання зобов`язання.

Як вставнолено, позовна заява ТОВ "Тар Альянс" про визнання недійсним договору договору поруки від 03.03.2017 №5 обґрунтована укладенням боржником - ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія" вказаного договору в період існування у нього невиконаних зобов`язань із погашення заборгованості перед ТОВ "Тар Альянс" у загальному розмірі 1 780 172,23 грн за договором оренди від 26.02.2016 №26/02-2016 (що підтверджується рішеннями Господарського суду міста Києва від 25.03.2021 у справі №910/9593/20, від 17.09.2021 у справі №910/12507/21), а також зобов`язань перед іншими кредиторами у загальному розмірі понад 70 000 000 грн.

У цьому зв`язку судом апеляційної інстанції встановлено наступне.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.03.2021 у справі №910/9593/20 присуджено до стягнення з ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія" на користь ТОВ "Тар Альянс" заборгованість по орендній платі у розмірі 920 640 грн за період з грудня 2018 по травень 2020 на підставі укладеного сторонами договору оренди від 26.02.2016 №26/02-2016, тобто за період після укладення оспорюваного договору поруки від 03.03.2017 №5.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.09.2021 у справі №910/12507/21 присуджено до стягнення з ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія" на користь ТОВ "Тар Альянс" заборгованість по орендній платі у розмірі 663 600 грн за період з червня 2020 по червень 2021 на підставі укладеного сторонами договору оренди від 26.02.2016 №26/02-2016, тобто за період після укладення оспорюваного договору поруки від 03.03.2017 №5.

Таким чином, оспорюваний договір поруки від 03.03.2017 №5 укладений за відсутності заборгованості у боржника перед ТОВ "Тар Альянс", що спростовує протилежні твердження останнього.

Досліджуючи аргументи позивача щодо укладення оспорюваного договору у період існування у нього невиконаних зобов`язань перед іншими кредиторами у справі про банкрутство у загальному розмірі понад 70 000 000 грн, колегія суддів встановила, що в межах даної справи про банкрутство до Господарського суду міста Києва надійшла низка кредиторських заяв з грошовими вимогами до ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія".

За змістом вказаних кредиторських заяв, грошові вимоги, заявлені до ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія", виникли після укладення оспорюваного договору поруки від 03.03.2017 №5.

Зокрема, матеріалами справи №910/18802/21 про банкрутство ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія" підтверджується, що до Господарського суду міста Києва звернулися інші кредитори з грошовими вимогами до ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія", а саме:

- Головне управління Державної податкової служби Україниу місті Києві з вимогами у розмірі 75 273,41 грн, нарахованими у період з 01.03.2020 по 02.08.2021,

- ТОВ "Пек Юніон" з вимогами у розмірі 10 180 166 грн, що ґрунтуються на договорі поруки від 12.02.2020 №120220, укладеному між боржником - ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія", ТОВ "Пек Юніон" та ТОВ "Новогнатівський м`ясокомбінат";

- ТОВ "Транспортно-експедиційна компанія "Енерготранс" з вимогами у розмірі 4 915 192,70 грн, що ґрунтуються на договорі про надання поворотної фінансової допомоги від 10.02.2020 №10/02/20-фп, укладеному між боржником - ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія" та ТОВ "Транспортно-експедиційна компанія «Енерготранс";

- ТОВ "Істек" з вимогами у розмірі 6 192 000 грн, що ґрунтуються на додатковій угоді від 14.06.2017 до договору поставки від 23.02.2017 №230217, укладеній між боржником - ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія" та ТОВ "Істек";

- ТОВ "Енергобуд" з вимогами у розмірі 20 922 362 грн, що ґрунтуються на договорі поруки від 07.04.2017 №6, укладеному між боржником - ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія" та ТОВ "Енергобуд";

- ТОВ "Азалія 2012" з вимогами у розмірі 21 133 994,07 грн, що ґрунтуються на додатковій угоді від 14.06.2017 до договору поставки від 25.09.2015 №25/09-1, укладеній між боржником - ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія" та ТОВ "Азалія 2012";

- ТОВ "Транспортна компанія "Бізнестранслогістік" з вимогами у розмірі 3 739 727,30 грн, що ґрунтуються на договорі про надання поворотної фінансової допомоги від 11.02.2020 №11/02/20-фп, укладеному між боржником - ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія" та ТОВ "Транспортна компанія "Бізнестранслогістік";

- ТОВ "Транспортна перевізна компанія" з вимогами у розмірі 3 000 000 грн, що ґрунтуються на договорі поруки від 03.03.2017 №5, укладеному між боржником - ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія" та ТОВ "Транспортна перевізна компанія".

З урахуванням вищезазначеного, колегією суддів вставнолено, що позивач не надав суду доказів того, що оспорюваний договір поруки від 03.03.2017 №5 укладений за наявності на момент його укладення заборгованості у боржника перед вищевказаними заявниками кредиторських вимог та того, що саме внаслідок укладення оспорюваного договору боржник перестав бути платоспроможним.

Викладені в суді апеляційної інстанції аргументи позивача з приводу того, що станом на дату укладення оспорюваного договору поруки від 03.03.2017 №5 у боржника існували невиконані зобов`язання за договорами поставки від 25.09.2015 №25/09-1, 23.02.2017 №230217, укладеними боржником з ТОВ "Істек", колегія суддів відхиляє з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи №910/18802/21, зокрема, документів, доданих ТОВ "Азалія 2012" до кредиторської заяви з вимогами до ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія" у розмірі 21 133 994,07 грн, 25.09.2015 між ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія" та ТОВ "Істек" укладений договір поставки №25/09-1.

Пізніше, з огляду на обставини щодо унеможливлення залізничного сполучення, 14.06.2017 між ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія" та ТОВ "Істек", укладена додаткова угода до вказаного вище договору поставки від 25.09.2015 №25/09-1, відповідно до умов якої сторони погодили наступне: станом на дату укладення цієї угоди вартість поставленої ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія" продукції становить 34 259 534,33 грн; ТОВ "Істек" оплатило 55 393 528,40 грн, з яких переплата складає 21 133 994,07 грн; ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія" зобов`язалося повернути отриману попередню оплату в сумі 21 133 994,07 грн протягом 4 років у строк до 14.07.2021.

В свою чергу, ТОВ "Азалія 2012" 04.09.2017 уклало з ТОВ "Істек" договір купівлі-продажу права вимоги до ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія" щодо повернення 21 133 994,07 грн, сплачених за вищевказаним договором поставки від 25.09.2015 №25/09-1.

Отже, за змістом умов вказаної вище додаткової угоди від 14.06.2017 до договору поставки від 25.09.2015 №25/09-1 передбачено строк повернення боржником - ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія" 21 133 994,07 грн - до 14.07.2021.

Відтак, оспорюваний договір поруки від 03.03.2017 №5 був укладений за відсутності у боржника зобов`язання щодо сплати заборгованості за договором поставки від 25.09.2015 №25/09-1 (в редакції додаткової угоди від 14.06.2017).

Також, дослідивши кредиторську заяву ТОВ "Істек" разом з доданими документами, колегія суддів з аналогічних підстав доходить висновку про те, що оспорюваний договір поруки від 03.03.2017 №5 укладений за відсутності у боржника зобов`язання щодо сплати заборгованості за укладеним ним з ТОВ "Істек" договором поставки від 23.02.2017 №230217 (в редакції додаткової угоди від від 14.06.2017).

До того ж, колегія суддів враховує те, що попереднє засідання у справі №910/18802/21 про банкрутство ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія" до цього часу не проведено, а вказані вище кредиторські вимоги судом не розглянуті.

Між тим, обгрунтованість кредиторських вимог ТОВ "Азалія 2012" та інших кредиторів у справі про банкрутство №910/18802/21 (за винятком ТОВ "Тар Альянс", грошові вимоги якого до боржника визнані згідно з ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.12.2021), формалізується відповідною ухвалою суду про визнання цих вимог у попередньому засіданні, яке не відбулось до цього часу.

Порядок набуття кредитором (окрім кредитора, за заявою якого відкрито провадження у справі про банкрутство) статусу учасника провадження у справі про банкрутство визначається статтею 45 КУзПБ.

Отже, кредитор набуває статусу учасника провадження у справі про банкрутство лише після вчинення всіх передбачених КУзПБ (стаття 45) дій та прийняття судом відповідної ухвали про повне або часткове (частина шоста статті 45 КУзПБ) визнання його вимог.

Щодо решти доводів ТОВ "Тар Альянс", за змістом яких укладений боржником договір поруки від 03.03.2017 №5 не відповідає принципам розумності та справедливості та вчинений без відповідних майнових дій іншої сторони, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх і непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина 3 статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (такий висновок міститься в п. 53 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі №904/2979/20, в постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі №6-605цс16).

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Частиною 3 статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Відтак, як вже зазначалось, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).

Також, за загальним правилом, у цивільному законодавстві про відсутність реального наміру укладення і виконання оспорюваного правочину йдеться у статті 234 ЦК України.

Відповідно до частини першої зазначеної статті фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише "про людське око", знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину (така правова позиція викладена, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц та постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

З урахуванням встановлених обставин справи, колегія суддів доходить висновку про те, що оспорюваний договір укладений боржником до настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед ТОВ "Тар Альянс", а також за недоведеності наявності заборгованості перед іншими кредиторами, які звернулись до нього з грошовими вимогами в межах справи про банкрутство.

Також, позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин, які свідчать про те, що саме внаслідок укладення оспорюваного договору боржник - ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія", перестав бути платоспроможним.

Між тим, для встановлення фраудаторності правочину основною обставиною, що підлягає доведенню позивачем та встановленню судом, є те, що саме внаслідок вчинення оспорюваного правочину боржник перестає бути платоспроможним.

В даному випадку в матеріалах справи відсутні докази, на підставі яких можливо проаналізувати майновий (фінансовий) стан боржника за відповідний період (на час укладення оспорюваного договору та після цього), щоб беззаперечно встановити, що саме внаслідок укладення оспорюваного договору боржник перестав бути платоспроможним.

До того ж, позивач не доводить недобросовісність контрагента за оспорюваним правочином, зокрема, наявність певних відносин між сторонами договору (особистих, ділових, родинних, корпоративних, відносин пов`язаності, афілійованості, економічної залежності чи підпорядкування тощо).

Відтак, судом не встановлено наявності перешкод у боржника для укладення оспорюваного договору, на які посилається позивач.

Водночас, сама по собі обставина укладення оспорюваного договору не дає права кваліфікувати такий правочин як фраудаторний, оскільки обставини, що дають змогу кваліфікувати договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, мають перевірятися у сукупності, а презумпція правомірності правочину може бути спростована тільки вагомими доказами, які у своїй сукупності засвідчують шкідливість вчиненого правочину, вживання права на зло. Разом з тим, сам по собі факт пред`явлення позову не може свідчити про беззаперечну обґрунтованість позовних вимог, однозначне їх задоволення, а таке звернення з позовом не може свідчити про недобросовісність особи, до якої пред`явлено позов.

З урахуванням встановлених обставин справи, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання сопорюваного договору недійсним, оскільки позивач не довів відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки, що відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України виключає можливість визнання його судом недійсним, а також не надав суду доказів на підтвердження того факту, що боржник внаслідок укладення оспорюваного договору став неплатоспроможним, діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам позивача та з метою уникнення виконання зобов`язань перед ним.

Щодо доводів позивача про те, що боржник взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторонни за оспорюваним договором колегія суддів зазначає наступне.

Як вставнолено, у цій справі боржником - ТОВ "Паливно-енергетична компанія "Енергоіндустрія", укладено оспорюваний договір поруки від 03.03.2017 №5 з ТОВ "Транспортна перевізна компанія" для забезпечення виконання ТОВ "Енергокапітал" зобов`язань за договором поворотної фінансової допомоги від 19.12.2016 №19/12БФП, укладеним ним з ТОВ "Транспортна перевізна компанія".

В свою чергу, ТОВ "Транспортна перевізна компанія" придбало право вимоги до ТОВ "Енергокапітал" за вищевказаним договором поворотної фінансової допомоги від 19.12.2016 №19/12БФП згідно з договором купівлі-продажу права вимоги від 03.03.2017 №03/03/17, укладеним між ТОВ "Транспортна перевізна компанія" та ТОВ «ІСТЕК».

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Згідно з приписами статей 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За своєю правовою природою порука має похідний характер від основного зобов`язання, з урахуванням чого не може існувати самостійно без основного зобов`язання, а укладення договору поруки, як похідного від договору основного зобов`язання, не є підставою для виникнення майнових зобов`язань до моменту порушення виконання боржником зобов`язання за основним договором.

Отже, укладення третьою стороною та кредитором договору поруки для забезпечення виконання зобов`язань боржника перед кредитором не зумовлює виникнення у поручителя майнових зобов`язань з моменту укладання такого договору та до моменту порушення боржником основного зобов`язання і не вимагає вчинення боржником на користь третьої особи майнових дій з моменту укладення договору поруки.

Наведений висновок є цілком очевидним, адже, метою укладення договору поруки є отримання кредитором додаткових гарантій виконання основного зобов`язання забезпеченого цим договором. Тобто порука є визначеним законним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання, чим фактично обумовлюється її похідний (акцесорний) характер стосовно основного зобов`язання.

Згідно з частиною 1 статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Пунктом 3 частини 1 статті 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, виконання обов`язку боржника поручителем.

Відповідно до статті 556 ЦК України після виконання поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов`язок боржника. До поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Ураховуючи наведене, укладення договору поруки не зумовлює виникнення у кредитора чи боржника зобов`язань перед поручителем, в тому числі обов`язку вчинення майнових дій на користь поручителя, адже, договір поруки за своєю суттю є договором, за яким виникають зобов`язання, які мають акцесорний характер стосовно основного зобов`язання.

Тому в будь-якому разі не може бути визнаним недійсним укладений боржником договір поруки з підстав, визначених позивачем, - прийняття (взяття) боржником на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, оскільки його укладення не зумовлює виникнення майнових зобов`язань між сторонами такого правочину, а лише має наслідком виникнення у поручителя акцесорного (додаткового) зобов`язання стосовно основного зобов`язання (зобов`язання за кредитним договором).

За наведеного, доводи щодо визнання оспорюваного договору поруки недійсним з підстав його укладення без мети здійснення господарської діяльності, взяття боржником на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони сторони оспорюваного договору є помилковими, адже, не відповідають положенням цивільного законодавства щодо правових наслідків порушення зобов`язань за договором поруки.

З наведених підстав позовні вимоги про визнання договору поруки від 03.03.2017 №5 недійсним не підлягають задоволенню.

Місцевий господарський суд наведеного не врахував, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову, у зв`язку з чим оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню внаслідок порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що призвело до прийняття неправильного судового рішення.

У справах Руїс Торіха проти Іспанії, Суомінен проти Фінляндії, Гірвісаарі проти Фінляндії Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99 від 27.09.2001).

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, зазначені рішення Європейського суду з прав людини суд апеляційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.

Відповідно до статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до статті 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване рішення суду першої інстанції - скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ТОВ "Тар Альянс".

ТОВ "Транспортна перевізна компанія" в апеляційній скарзі звернулось з вимогою про стягнення з позивача судових витрат.

Відповідна вимога підлягає задоволенню в порядку статті 129 ГПК України щляхом стягнення з позивача витрат заявника апеляційної скарги, пов`язаних із сплатою судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 129, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортна перевізна компанія" задовольнити.

Рішення Господарського суду міста Києва від 01.02.2023 у справі №910/18802/21(910/3247/22) скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Тар Альянс".

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тар Альянс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортна перевізна компанія" витрати, пов`язані з оплатою судового збору за подання апеляційної скарги, у розмірі 7 443 грн.

Видачу відповідного наказу із зазначенням реквізитів сторін доручити Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 03.07.2023.

Головуючий суддя М.Л. Доманська

Судді В.О. Пантелієнко

Б.В. Отрюх