ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" червня 2023 р. м. Львів Справа №914/1938/22

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії суддів:

Головуючий суддя І.Б. Малех

Судді В.М. Гриців

О.В.Зварич

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 б/н від 14.03.2023 (вх. № ЗАГС 01-05/803/23 від 17.03.2023)

на рішення Господарського суду Львівської області від 29 листопада 2022 року (повний текст рішення складено та підписано 29.11.2022, суддя Козак І.Б., м. Львів)

у справі № 914/1938/22

за позовом: Акціонерного товариства Акціонерно-комерційний банк «Львів», м. Львів

до відповідача-1: Фізичної особи-підприємця Добрелі Олесі Миколаївни, м. Червоноград Львівської області

до відповідача-2: ОСОБА_1 , м. Червоноград Львівської області

про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 221514,09 грн, з яких: 181734,63 грн основний борг, 39779,46 грн заборгованість по процентах,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2022 року Акціонерне товариство Акціонерно-комерційний банк «Львів» звернувся до Господарського суду Львівської області з позовними вимогами до Фізичної особи-підприємця Добрелі Олесі Миколаївни та до ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 221514,09 грн, з яких: 181734,63 грн основний борг, 39779,46 грн заборгованість по процентах.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем-1, всупереч умов кредитного договору не повернуто кредитні кошти на суму 181734,63 грн, на які позивачем нараховано проценти в сумі 39779,46 грн. На підставі укладеного 28.01.2021 відповідачем-1 та відповідачем-2 договору поруки, останній для забезпечення виконання, зобов`язався сплатити кредитні кошти, з урахуванням нарахованих процентів, однак, такі зобов`язання не виконав, що слугувало підставою для звернення позивача до суду з позовними вимогами про солідарне стягнення з відповідачів кредитних коштів з урахуванням нарахованих процентів.

Відповідачами відзиву на позовну заяву не подано, не надіслано.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 29 листопада 2022 року у справі № 914/1938/22 позовні вимоги задоволено повністю.

При прийнятті рішення місцевий господарський суд виходив з того, що матеріалами справи підтверджується невиконання відповідачами обов`язку погашення одержаної суми кредиту, станом на дату винесення рішення відповідачами не подано доказів сплати суми основного боргу та заборгованості за відсотками, відтак заявлені позовні вимоги є правомірними та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідач-2 ОСОБА_1 , не погодившись з винесеним рішенням подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду, в частині солідарного стягнення до відповідача-2 та прийняти нове, про відмову в задоволенні позовних вимог позивача до поручителя (відповідача-2).

Апеляційна скарга обґрунтована наступним:

1) апелянт вважає, що суд першої інстанції приймаючи рішення вийшов за межі позовних вимог, так як солідарна сума стягнення на 10 грн більша;

2) при прийнятті оскаржуваного рішення, суду слід було з`ясувати:

- яке саме зобов`язання та відповідно до якого договору забезпечувалось мною по виконанню, згідно договором поруки від 28.01.2021 та чи не змінювались умови цього зобов`язання після укладення договору поруки в сторону збільшення відповідальності поручителя, внаслідок чого порука припиняється (ч. ст. 559 ЦК);

- чи звертався до апелянта позивач у встановлений термін з вимогою по виконанню обов`язків позичальника по забезпеченню кредитного договору, якщо апелянтом дійсно надавалась по ньому порука, оскільки апелянт вважає, що банк пропустив строк для звернення до суду, так як до апелянта банк звернувся тільки 17.08.2022 (після 6 місяців);

- яка саме сума заборгованості підлягала сплаті в солідарному порядку позичальником і поручителем, якщо дійсно останнім приймався обов`язок по забезпеченню виконання зобов`язань за кредитним договором;

- чи не припинялась дія договору поруки та чи не сплив строк позовної давності для банку з такими вимогами до мене, як поручителя і до позичальника ( ОСОБА_2 ), так як апелянт вважає, що договір поруки припинив свою дію;

3) апелянт в апеляційній скарзі покликається на судову практику «Про застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» за період 2012 року.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи апелянта з наступних підстав:

1) всі долучені до позовної заяви листи-вимоги були відправлені позичальнику та поручителю у визначний у договорах спосіб та адреси, які зазначені у договорах, відтак, твердження про те, що відповідачі не отримали листи-вимоги, не заслуговують на увагу, так як існує презумпція належного повідомлення.

2) щодо пропущення 6-ти місячного строку позивач зазначає, що для кредитних договорів строк позовної давності є 3 (три) роки. Крім того, строки, визначені статтею 559, продовжуються на строк дії в Україні воєнного, надзвичайного стану, відповідно до пункту 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" цього Кодексу, враховуючи зміни, внесені Законом України від 15.03.2022 p. N 2120-ІХ).

3) не заслуговують твердження апелянта про те, що Банк не мав права нараховувати проценти в період з 06.07.2022р. по 17.08.2022р. у зв`язку із зміною терміну зобов`язання на підставі ст. 1050 ЦК України, оскільки, такі твердження спростовуються пунктами 2.7, 5.8, 5.9 кредитного договору. Відтак, у зв`язку із поверненням листів-вимог про дострокове погашення заборгованості, згідно даних долучених Трекінгів, датою належного отримання листа-вимоги для Позичальника вважається 04.08.2022р. Оскільки, 10-й робочий день припадає на 18.08.2022р., з 19.08.2022р. Банк мав би припинити нараховувати проценти. Однак, як вбачається із доданого до позову розрахунку заборгованості, останнім днем нарахування процентів Банком зазначено 16.08.2022р.

4) щодо більшої суми стягнення на 10 грн, позивач зазначив, що в даному випадку має місце описка, так як позивач просив стягнути 181734,63 грн, однак, судом помилково зазначено до стягнення 181743,63 грн, однак, слід вважати 181734,63 грн.

Апелянтом (відповідачем-2) подано на відзив позивача письмові пояснення, в яких апелянт стверджує:

1) позивач не заперечує той факт, що апелянтом не отримано листа вимоги, а відтак, апелянт не міг знати про дострокове припинення кредитного договору.

2) презумпція належного повідомлення не має застосовуватись до даних правовідносин, так як на думку апелянта, судова практика позивача стосується іпотеки, а в даному випадку правовідносини між сторонами у справі виникли на підставі кредитного договору.

3) також банком не заперечується припинення дії договору поруки, відтак останній не повинен був нараховувати проценти за період з 06.07.2022 по 17.08.2022 на суму 7624,76 грн;

4) щодо пропуску строку апелянт зазначив, що позивач зіслався на 3 (три) річний строк позовної давності та на ч. 4 ст. 559 ЦК України, якою визначено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі, однак, в договорі поруки та кредитному договорі строк закінчується 27.01.2024 (п. 1.2 договору поруки та 2.1.4 кредитного договору).

5) також апелянт просив витребувати у позивача повний текст договору поруки, оскільки, останній не містить повного тексту, що не дає можливості встановити умов строку та повернення кредиту апелянтом, як поручителем.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 22 березня 2023 року (головуючий суддя Малех І.Б., судді Гриців В.М., Зварич О.В.) ухвалено відкласти питання щодо залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без руху чи відкриття апеляційного провадження до надходження матеріалів справи № 914/1938/22.

06.04.2023 матеріали вищезазначеної справи надійшли до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 06 квітня 2023 року (головуючий суддя Малех І.Б., судді Гриців В.М., Зварич О.В.) поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за такою апеляційною скаргою та даною ухвалою суду ухвалено розглядати апеляційну скаргу без виклику учасників справи.

Відповідно до ч.10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 8 ГПК України встановлено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ціна позову у справі № 914/1938/22 є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому з урахуванням цієї обставини та предмету спору вказана справа підлягає розгляду судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Сторони повідомлені про розгляд справи в порядку письмового провадження ухвалою суду від 06.04.2023, яка надіслана на поштову адресу сторін, відомості яких містяться в матеріалах справи.

Згідно статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи в сукупності з апеляційною скаргою, відзивом на неї, письмовими поясненнями на відзив, судова колегія Західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку рішення Господарського суду Львівської області у справі № 914/1938/22 від 29.11.2022 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, виходячи з наступного.

Щодо заявленого у письмових поясненнях на відзив позивача та клопотання вх. № ЗАГС 01-04/3315/23 від 17.05.2023, про витребування у позивача повного тексту договору поруки № 38/В/2021/Р-1 від 28.01.2021, оскільки, останній не містить повного тексту, що не дає можливості встановити умови строку та повернення кредиту апелянтом - як поручителем, судова колегія зазначає наступне.

28.01.2021, з метою забезпечення виконання вимог за кредитним договором № 38/В/2021 АТ АКБ «Львів» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №38/В/2021/Р-1.

Відповідно до п.1.3., п.1.6. договору поруки - Поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що і Позичальник, включаючи сплату основного боргу (повернення кредиту), процентів, неустойки, відшкодування збитків, сплати інших платежів, обумовлених Кредитним договором. Поручитель, шляхом підписання цього Договору, виражає свою згоду на зміну Основного зобов`язання без необхідності будь-якого додаткового погодження з ним, включаючи випадки збільшення кредитних зобов`язань Позичальника, пов`язаних із збільшенням ліміту кредитування, збільшенням розміру відсотків користування Кредитом, збільшення терміну користування кредитом та інших.

З вищенаведеного слідує, що сторонами за договором поруки є банк та ОСОБА_1 , відповідно примірник вищенаведеного договору поруки міститься, як в банку, так і в ОСОБА_1 , а тому останній мав долучити на підтвердження своїх доказів чи заперечень завірену копію примірника договору поруки.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З урахуванням вищенаведеного у задоволенні клопотання вх. № ЗАГС 01-04/3315/23 від 17.05.2023 про витребування у позивача повного тексту договору поруки № 38/В/2021/Р-1 від 28.01.2021 слід відмовити.

Разом з тим, судова колегія доводи апелянта, в тій частині, розцінює, як порушення норм процесуального права та затягування строків розгляду.

Щодо суті спору.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, 28.01.2021 року АТ АКБ «Львів» (банк за договором) та Фізичною особою-підприємцем Добреля Олеся Миколаївна (позичальник за договором) було укладено кредитний договір №38/В/2021.

Колегією суддів встановлено, що вищезазначений кредитний договір, укладено в письмовій формі єдиного документа, підписано повноважними представниками сторін, їх підписи посвідчено печатками сторін, що відповідає приписам ст. 181 ГК України, 207, 208, 1054 Цивільного кодексу України.

За своїми основними та другорядними ознаками, зазначений вище правочин є кредитним договором (ст. 1054 ЦК України), правовідносини за яким регулюються приписами Глави 71 ЦК України.

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до п. 2.1 кредитного договору Банк зобов`язався надати Позичальнику Кредит в розмірі 232100,00 гривень, із процентною ставкою 36% річних, з кінцевою датою повернення - 27.01.2024, для рефінансування кредитної заборгованості.

Прийняті на себе зобов`язання по Кредитному договору Банк виконав, перерахувавши на поточний рахунок Позичальника кошти в розмірі 232100,00 грн, що підтверджується меморіальним ордером №695850 від 28.01.2021 та не заперечується сторонами у справі.

Відповідно до п.2.1.6 кредитного договору, повернення кредиту здійснюється згідно Графіка погашення кредиту, що є невід`ємною частиною договору.

Відповідно до п.5.1., п.5.2. кредитного договору - Позичальник зобов`язаний повернути Банку Кредит у повному обсязі в порядку та терміни, передбачені цим Договором та/або додатками до нього. Повернення Кредиту здійснюється, шляхом безготівкових перерахунків або внесенням готівки в касу Банку.

Згідно п.4.2. кредитного договору - проценти за користування Кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по Кредиту за методом «факт/360» (фактична кількість днів у місяці, але умовно 360 днів у році), за ставкою, визначеною у п.2.1.4. цього додатково Договору, з моменту видачі кредиту до терміну, вказаному в п.2.1.4. цього додаткового договору.

Згідно п.2.7. кредитного договору - Банк має право вимагати дострокового повернення кредиту у випадку невиконання/неналежного виконання Позичальником зобов`язань, передбачених цим Договором та/або договорами, якими забезпечується виконання зобов`язань за цим Додатковим договором, а також у випадку несвоєчасної сплати процентів та/або повернення Кредиту або його частини.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами у справі, Позичальником систематично не виконувались взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором у визначені Кредитним договором терміни, внаслідок чого Банком, на підставі п. 2.7 кредитного договору надіслано позичальнику лист-вимогу № вих. 455/0-05 від 06.07.2022, в якому банк вимагав достроково повернути кредитні кошти в сумі 213887,33 грн, з яких: 148073,20 грн строкова заборгованість за кредитом, 33661,43 грн прострочена заборгованість за процентами, 31262,20 грн прострочена заборгованість за процентами та 890,50 грн строкові проценти.

Слід зазначити, дану вимогу банком надіслано на адресу відповідача-1, яка зазначена у кредитному договорі.

Однак вимога вих.№455/0-05 від 06.07.2022 повернута поштовим відділенням адресату з відміткою: «за терміном зберігання» та залишилась без відповідного реагування зі сторони Позичальника.

Як встановлено судом, станом на 17.08.2022 року заборгованість Позичальника перед АТ АКБ «Львів» по основному боргу, відсотках, згідно Кредитного договору №38/В/2021 від 28.01.2021р. становить 221514,09 грн, з яких: заборгованість по основному боргу - 181734,63 грн; заборгованість по процентах - 39779,46 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості та виписками по рахунках, які додаються.

28.01.2021 року, з метою забезпечення виконання вимог за кредитним договором між АТ АКБ «Львів» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №38/В/2021/Р-1.

Відповідно до п.1.3., п.1.6. Договору поруки - Поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що і Позичальник, включаючи сплату основного боргу (повернення кредиту), процентів, неустойки, відшкодування збитків, сплати інших платежів, обумовлених Кредитним договором. Поручитель, шляхом підписання цього Договору, виражає свою згоду на зміну Основного зобов`язання без необхідності будь-якого додаткового погодження з ним, включаючи випадки збільшення кредитних зобов`язань Позичальника, пов`язаних із збільшенням ліміту кредитування, збільшенням розміру відсотків користування Кредитом, збільшення терміну користування кредитом та інших.

Згідно п.1.4. Договору поруки - поручитель та позичальник несуть солідарну відповідальність перед Кредитором.

Як вбачається із п.2.8. Договору поруки - Поручитель зобов`язаний виконати взяті на себе зобов`язання по цьому договору, не пізніше 7 (семи) банківських днів з дати надсилання йому Вимоги Кредитора.

На виконання п. 2.8. Договору поруки Поручителю було надіслано лист-вимогу від 06.07.2022р. за вих.№456/0-05.

Дана вимога надіслана Поручителю за адресою, зазначеною в договорі поруки, однак, вона повернута поштовим відділенням зв`язку з відміткою: «за терміном зберігання» та залишилась без відповідного реагування зі сторони Поручителя

З вищенаведеного слідує, що через невиконання своїх зобов`язань за кредитним договором Позичальника та договором поруки Поручителя, банку не повернуто кредитні кошти на суму 181734,63 грн, на які позивачем нараховано проценти в сумі 39779,46 грн, що слугувало підставою для звернення позивача до суду з позовними вимогами про солідарне стягнення з відповідачів кредитних коштів, з урахуванням нарахованих процентів.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами у справі, станом на дату винесення оскаржуваного рішення суду заборгованість відповідачами не сплачена.

При перегляді рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку судова колегія Західного апеляційного господарського суду керувалась наступним.

Частиною 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 173, ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За правилами ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частинами 1 та 3 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Частина 1 ст. 193 Господарського кодексу України (далі ГК України) встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Положенням ст. 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

В силу ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як уже було вище встановлено, позивач належним чином виконав прийняті, згідно кредитного договору свої зобов`язання, надавши відповідачу-1 кредит, однак, останні взяті на себе згідно договору зобов`язання не виконував - не погашував своєчасно кредит та проценти за користування кредитом. Отже, у позивача у відповідності до п. 2.7 кредитного договору виникло право пред`явити відповідачу-1 вимогу про дострокове погашення кредиту та виконання інших зобов`язань за договором.

З вищенаведеного слідує, що матеріалами справи підтверджується невиконання відповідачем-1 обов`язку погашення одержаної суми кредиту та нарахованих процентів.

Разом з тим, 28.01.2021 року, з метою забезпечення виконання вимог за кредитним договором між АТ АКБ «Львів» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №38/В/2021/Р-1.

Слід зазначити, що ОСОБА_1 при укладенні договору поруки було відомо зміст кредитного договору та останній був з умовами кредитного договору обізнаний, про що свідчить заява ОСОБА_1 на звороті кредитного договору (а. с. 10/зворотня частина).

Згідно ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі…

Частинами 1 та 2 ст.554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як уже було зазначено вище, Банком було повідомлено, як Позичальника, щодо дострокового повернення кредиту та сплату процентів за користування кредитом, так і Поручителя про існування заборгованості у Позичальника та погашення такої заборгованості достроково, про що свідчать надіслані на адресу Позичальника та Поручителя листи-вимоги, які скеровані на адресу зазначені у кредитному договорі та договорі поруки.

Відповідно до наведеного слідує, що твердження апелянта, щодо неповідомлення про відповідачів про дострокове припинення та повернення кредитних коштів не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами справи.

Слід зазначити, що згідно п. 13.1 Кредитного договору - Будь-яке повідомлення, що надсилається, згідно із цим Договором, повинно подаватись у письмовій формі із дотриманням відповідних процедур при доставці особисто, поштою, телексом чи факсом на адресу відповідної сторони, що зазначені в цьому Договорі, або на іншу адресу, про яку відповідна сторона письмово повідомить іншу. Адреса Позичальника, зазначена у цьому Договорі, вважається належною для листування, якщо Позичальником не повідомлено інше.

Відповідно до ч.2 п.2.8. Договору поруки - Вимога Кредитора вважається такою, що отримана Поручителем, якщо вона надіслана рекомендованим чи цінним листом на поштову адресу або на адресу електронної пошти Поручителя, зазначені в цьому Договорі, або повідомлені Поручителем додатково, або вручена йому особисто.

В даному випадку, вся поштова кореспонденція надсилалась на адресу відповідачів, згідно п. 13.1 кредитного договору та п. 2.8 договору поруки, однак, поштовим відділенням зв`язку повернута з відміткою: «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Отже, всі долучені до позовної заяви листи-вимоги були відправлені Позичальнику і Поручителю у визначний у договорах спосіб.

Разом з тим, як вірно зазначено позивачем у відзиві на апеляційну скаргу, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 361/3222/19 (провадження № 61-2788св21) зазначено таке: «Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору.

Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.

Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане, внаслідок недбалості або ухилення від отримання.

В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.

Таку вимогу слід вважати зробленою належним чином у випадку, якщо вона здійснена у письмовій формі та надіслана рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або зроблені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання такої письмової вимоги буде вважатися дата її особистого вручення, або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія, приходить до висновку, що направлені Банком листи-вимоги повернулись - датою їх вручення буде вважатись дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача. Згідно даних долучених трекінгів, для Позичальника - 04.08.2022р., для Поручителя - 02.08.2022р.

Щодо тверджень апелянта, що судова практика на яку покликається позивач стосується правовідносин, які випливають із договору іпотеки, в той час як у даній справі мова йде про стягнення заборгованості за кредитом не забезпеченим іпотекою та покликається на судову практику за 2012 рік, судова колегія вважає безпідставною та такою, що не заслуговує на увагу суду, так як спростовується вищенаведеним.

Не заслуговують на увагу суду твердження апелянта про те, що Банком пропущено 6-ти місячний термін пред`явлення вимоги до Поручителя у зв`язку з чим дія поруки припинилася в силу ч.4 ст.559 ЦК України та п.24 постанови від 30.03.2012р. за №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», виходячи з наступного.

Слід зазначити, що апелянт покликається на судову практику за 2012 рік, однак, слід зазначити, що правовідносини між сторонами у справі виникли на підставі кредитного договору з 28.02.2021.

03.07.2018р. законодавцем внесено зміни у ч.4 ст.559 ЦК України, яка передбачає, що «Порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання».

А тому твердження апелянта про пропуск шестимісячного строку є надуманим та таким що не заслуговує на увагу суду та спростовується вищенаведеним.

Також не заслуговують твердження апелянта, щодо відсутності правових підстав для нарахування процентів в період з 06.07.2022р. по 17.08.2022р., в зв`язку із зміною терміну зобов`язання на підставі ст.1050 ЦК України, виходячи з наступних умов кредитного договору, а саме:

Пунктом 2.7. кредитного договору - Банк має право вимагати дострокового повернення кредиту у випадку невиконання/неналежного виконання Позичальником зобов`язань, передбачених цим Договором та/або договорами, якими забезпечується виконання зобов`язань за цим Додатковим договором, а також у випадку несвоєчасної сплати процентів та/або повернення Кредиту або його частини.

Як вбачається з п. 5.8. Кредитного договору - Банк у випадках, передбачених п.2.7. цього Договору, вправі вимагати дострокового повернення Кредиту, процентів, комісій та інших платежів за Договором, про що письмово повідомляє Позичальника.

Згідно п. 5.9. Кредитного договору Позичальник зобов`язаний протягом 10 робочих днів, з моменту отримання письмової вимоги банку (п.5.8) достроково повернути Кредит, проценти, комісії та інші належні до сплати платежі за цим Договором.

Як зазначалося вище, у зв`язку із поверненням листів-вимог про дострокове погашення заборгованості, згідно даних долучених Трекінгів, датою належного отримання листа-вимоги для Позичальника вважається 04.08.2022р. Оскільки, 10-й робочий день припадає на 18.08.2022р., з 19.08.2022р. Банк мав би припинити нараховувати проценти. Однак, як вбачається із доданого до позову розрахунку заборгованості, останнім днем нарахування процентів Банком зазначено 16.08.2022р.

Щодо тверджень апелянта, що суд першої інстанції приймаючи рішення вийшов за межі позовних вимог, так як солідарна сума стягнення на 10 грн більша, судова колегія вважає опискою, так як позивач просив стягнути 181734,63 грн, однак, судом в резолютивній частині рішення помилково зазначено до стягнення 181743,63 грн, що не є підставою в розумінні статей 277-279 ГПК України.

Відповідно до ст. 243 ГПК України, суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки.

Згідно з положеннями частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі викладеного вище в сукупності, судова колегія прийшла до висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою, наведені апелянтом доводи не спростовують обставин, установлених судом у ході розгляду справи.

Інші твердження апелянта, які викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки вони не доведені належними, та допустимими доказами та спростовуються матеріалами даної справи.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд враховує висновки, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі Проніна проти України (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006), де вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Матеріалами справи підтверджується невиконання відповідачами обов`язку погашення одержаної суми кредиту, станом на дату винесення рішення відповідачами не подано доказів сплати суми основного боргу та заборгованості за відсотками, відтак заявлені позовні вимоги є правомірними та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Отже, рішення Господарського суд Львівської області від 29 листопада 2022 року у справі № 914/1938/22 належить залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Згідно з п.2 ч.1 ст.129 ГПК України у спорах, що виникають виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у цьому випадку суд апеляційної інстанції не змінює рішення, та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 ГПК України).

Відтак, згідно ст.129 ГПК України сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги слід залишити за скаржником.

Керуючись ст.ст. 129, 236, 269, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 б/н від 14.03.2023 (вх. № ЗАГС 01-05/803/23 від 17.03.2023) залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 29 листопада 2022 року у справі № 914/1938/22 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на ОСОБА_1 .

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

5. Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

Головуючий суддя І.Б. Малех

Суддя В.М. Гриців

Суддя О.В. Зварич