ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" липня 2023 р. Справа№ 911/298/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Агрикової О.В.

при секретарі судового засідання Линник А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Державного підприємства "Український авіаційний метеорологічний центр"

на рішення Господарського суду Київської області від 13.04.2023

у справі № 911/298/23 (суддя Бабкіна В.М.)

за позовом Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

до Державного підприємства "Український авіаційний метеорологічний центр"

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях

про стягнення 285 241,79 грн,

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання, -

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (далі - Аеропорт) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом про стягнення з Державного підприємства "Український авіаційний метеорологічний центр" (далі - Підприємство) 285 241,79 грн, з яких: 167 152,90 грн основна заборгованість, 67 329,09 грн - пеня, 5 320,96 грн - 3% річних, 45 438,84 грн - інфляційні втрати, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №02.1.2-14/24-20 (1052) від 01.07.2010 в частині сплати орендних платежів.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 03.02.2023 залучено до участі у справі №911/298/23 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях (далі - Регіональне відділення).

Рішенням Господарського суду Київської області від 13.04.2023 у справі №911/298/23 позов Аеропорту задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 2 064,40 грн пені, 237,65 грн 3% річних, 2 677,02 грн інфляційних втрат та 74,69 грн судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з правомірності отримання відповідачем 30% щомісячної орендної плати та поширення на спірні правовідносини положення постанови Кабінету Міністрів України №611 від 15.07.2020 "Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину" щодо зменшення розміру орендної плати на 50%. Оскільки орендна плата за період з жовтня 2021 року по лютий 2022 року, з урахуванням визначеної пропорції та зменшеної орендної ставки була повністю сплачена відповідачем, що підтверджується платіжними інструкціями: №3397 від 15.11.2021 на суму 34 067,12 грн, №3494 від 14.12.2021 на суму 34339,66 грн, №3574 від 14.01.2022 на суму 34545,70 грн, №3665 від 15.02.2022 на суму 34994,79 грн, №3723 від 22.06.2022 на суму 29205,65 грн, тому вимога позивача про стягнення з відповідача вказаної основної заборгованості не підлягає задоволенню. Однак відповідачем було прострочено оплату за рахунком №904/56 від 28.02.2022 (за лютий 2022 року) на суму 29 205,65 грн, у зв`язку з чим з Підприємства на користь Аеропорту підлягає стягненню 2064,40 грн пені, 237,65 грн 3% річних та 2 677,02 грн інфляційних втрат, нарахованих за період з 16.03.2022 до 22.06.2022 на вказану суму заборгованості.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Підприємство звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, оскільки прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та поданих позивачем доказів.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, Підприємство вказало, що при прийнятті рішення судом першої інстанції не було досліджено та не надано оцінки факту отримання рахунку на оплату послуг з оренди за лютий 2022 року лише 27.05.2023. На думку апелянта, перешкодою виконання обов`язку по сплаті орендної плати за вказаний місяць у строк до 15.03.2023 було введення воєнного стану на території України з 24.02.2022, що мало прямий вплив на правовідносини сторін та їх фактичну діяльність на аеродромі Київ/Бориспіль. Порядок та строки сплати орендних платежів, у разі введення воєнного стану на території України, договором не встановлені, тому відповідач вважає за доцільне застосувати положення пункту 10.2. договору та норми чинного законодавства України щодо настання обставин непереборної сили. Оскільки прострочення зі сплати орендної плати за лютий 2022 року сталося не з вини відповідача, тому відсутні підстави для нарахування штрафних санкцій та компенсаційних виплат за період з 16.03.2022 по 22.06.2022.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.05.2022 апеляційну скаргу Підприємства "Український авіаційний метеорологічний центр" передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Тищенко О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.05.2023 витребувано у Господарського суду Київської області матеріали справи №911/298/23. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги відповідача на рішення Господарського суду Київської області від 13.04.2023 у справі № 911/298/23 до надходження матеріалів справи з Господарського суду Київської області.

25.05.2023 матеріали справи №911/298/23 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.

Службовою запискою головуючого судді та розпорядженням Північного апеляційного господарського суду №09.1-08/1908/23 від 29.05.2023 у зв`язку з перебуванням судді Тищенко О.В., яка входить до складу колегії суддів у відрядженні з 22.05.2023 по 02.06.2023, призначено повторний автоматизований розподіл справи №911/298/23.

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.05.2023 апеляційну скаргу у справі № 911/298/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Чорногуза М.Г., Агрикової О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.05.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Підприємства. Розгляд апеляційної скарги призначено на 05.07.2023. Встановлено учасникам апеляційного провадження строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 16.06.2023.

Регіональне відділення не скористалося правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) на подання відзиву на апеляційну скаргу, проте 09.06.2023 через систему "Електронний суд" подало до Північного апеляційного господарського суду письмові пояснення, в яких зазначило, що згідно свого наказу від 26.10.2020 №674 на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, відповідач має право на нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном у розмірі 50 відсотків від нарахованої суми орендної плати, а нарахування орендної плати здійснюється з дати встановлення карантину. При цьому, внесення вказаних змін до договору оренди не вимагається. Також станом на 08.06.2023 третя особа підтвердила відсутність у відповідача заборгованості з орендної плати за договором. У своїх поясненнях Регіональне відділення повідомило про неможливість уповноваженого представника бути присутнім у судових засіданнях.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 ГПК України, та 13.06.2023 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу Підприємства, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач зауважив, що умовами договору не передбачено умови сплати орендних платежів лише після отримання відповідачем відповідного рахунку-фактури. Факт отримання відповідного рахунку за лютий 2022 року 27.05.2023 не впливає на обов`язок останнього здійснювати платежі у строк, визначений пунктом 3.6. договору. Ненадання рахунку на оплату не є відкладальною умовою у розумінні приписів статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора (позивача) у розумінні статті 613 ЦК України. Умовами договору не передбачено обставин, які є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання умов договору, Підприємством не доведено факту настання обставин непереборної сили, які зумовили неможливість виконати зобов`язання щодо сплати за договором.

У судове засідання 05.07.2023 третя особа явку свого уповноваженого представника не забезпечила, про поважність причин нез`явлення в судове засідання суд не повідомляла, про день, місце та час повідомлялася ухвалою, копія якої була направлена на електронну адресу.

Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

За приписами частини 1, пункту 2 частини 2 статті 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

З матеріалів справи вбачається, що суд повідомляв Регіональне відділення про розгляд апеляційної скарги на його електронну адресу.

Таким чином, апеляційний суд виконав обов`язок щодо повідомлення третьої особи про розгляд апеляційної скарги.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.07.2022 у справі №761/14537/15-ц, провадження № 61-3069св21.

Водночас, колегія звертає увагу на те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Також колегія суддів зазначає, що учасники справи не були позбавлені права та можливості знайомитись з відповідними ухвалами у Єдиному державному реєстрі судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua) з огляду на приписи частини 1 статті 9 ГПК України, частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень", відповідно до яких доступ до судових рішень є відкритим, а повний текст судових рішень підлягає оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення та підписання.

В даному контексті варто враховувати також правову позицію Європейського суду з прав людини у справі "Пономарьов проти України", згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представника третьої особи, явка якої у судове засідання обов`язковою не визнавалась, враховуючи, що остання про поважність причин нез`явлення до суду апеляційної інстанції не повідомляла та не заявляла клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів, зважаючи на те, що наявні в матеріалах справи докази є достатніми для вирішення спору у даній справі без заслуховування додаткових пояснень останньої, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги без участі Регіонального відділення.

У судовому засіданні 05.07.2023 представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечив, вважає її безпідставною та необґрунтованою, у зв`язку з чим просив суд апеляційної інстанції відмовити в її задоволенні, а судове рішення залишити без змін.

05.07.2023 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частини 4 статті 269 ГПК України).

Враховуючи межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає, що предметом апеляційного перегляду у даній справі є рішення суду першої інстанції лише в частині задоволення позовних вимог про стягнення 2 064,40 грн пені, 237,65 грн 3% річних, 2 677,02 грн інфляційних втрат, нарахованих за період з 16.03.2022 до 22.06.2022 на суму боргу з орендної плати за лютий 2022 року в розмірі 29 205,65 грн. Не є предметом апеляційного перегляду питання відмови у задоволенні позову в частині стягнення суми основної заборгованості за період із жовтня 2021 року по лютий 2022 року, а також нарахування штрафних санкцій та компенсаційних виплат, нарахованих на суми боргу за період з жовтня 2021 року по січень 2022 року.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 01.07.2010 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області (далі по тексту договору - орендодавець), правонаступником якого є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях відповідно до наказу Фонду державного майна України №786 від 05.08.2019 "Про реорганізацію регіональних відділень Фонду державного майна України", Аеропортом (далі по тексту договору - балансоутримувач) та Підприємством (далі - по тексту договору орендар) було укладено договір оренди №02.1.2-14/24-20 (1052) нерухомого майна, що належить до державної власності, відповідно до пункту 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування: приміщення №№ 13-20, 23-28 на другому поверсі терміналу В (службові приміщення в КПД), загальною площею 247,45 кв.м (інв. №17033); приміщення №№ 7-12 на першому, другому та третьому поверсі будівлі метеорологічного радіолокатора, загальною площею 143,3 кв.м (інв. № 4209), (далі майно).

Згідно з пунктом 14.1. договору №1052 останній укладено строком на два роки одинадцять місяців, що діє з 01.07.2010 по 31.05.2013 включно.

На підставі акта № 1 передачі-приймання орендованого майна 01.07.2010 балансоутримувач передав, а орендар прийняв у користування наступне нерухоме майно: приміщення №№ 13-20, 23-28 на другому поверсі терміналу В (службові приміщення в будівлі КПД), загальною площею 247,45 кв.м (інв. №17033) для здійснення орендарем адміністративно-виробничої діяльності щодо забезпечення авіаперевізників метеоінформацією.

На підставі акту передачі-приймання орендованого майна №2 від 01.07.2010 балансоутримувач передав, а орендар прийняв у користування наступне нерухоме майно: приміщення №№ 7-12 на першому, другому та третьому поверсі будівлі метеорологічного радіолокатора, загальною площею 143,3 кв.м (інв. №4209) для здійснення орендарем адміністративно-виробничої діяльності щодо забезпечення авіаперевізників метеоінформацією.

02.08.2013 між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до договору №1052, на виконання умов якої ДП МА Бориспіль та ДП УАМЦ склали акт передачі-приймання орендованого майна від 05.08.2013 р., згідно з яким балансоутримувач передав, а орендар прийняв у користування наступне нерухоме майно: частина приміщень №№ 13, 14, 15, 19, 23, 24 на 2-му поверсі терміналу В (згідно з технічним паспортом будівлі аеровокзалу терміналу В змінено: інвентарний номер №6909 приміщення № 10, 11, 25, 26, 27, 32) загальною площею 1,20 кв.м.

29.08.2019 між орендодавцем, балансоутримувачем та орендарем було укладено додатковий договір №2 про внесення змін до договору № 1052, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О. та зареєстрований в реєстрі за №4484 (далі додатковий договір № 2), відповідно до пункту 1 якого сторони домовились викласти договір оренди №1052 в новій редакції.

Відповідно до пункту 1.1 договору № 1052 (додатковий договір № 2) орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно приміщення №№ 6, 7, 8, 9, 10, 11, 25, 26, 27, 28, 29, 31, 32, 33 та частину приміщення №30 на 2-му поверсі будівлі аеровокзалу Б (інв. № 6909) загальною площею 246,25 кв.м, приміщення №№ 7-12 на першому, другому та третьому поверхах будівлі метеолокатора (інв. № 4209) загальною площею 143,3 кв.м, (надалі майно), які знаходяться за адресою: 08307, Київська область, місто Бориспіль, аеропорт та перебувають на балансі Підприємства, вартість якого визначена згідно з висновком про вартість станом на 28.02.2019 і становить за незалежною оцінкою 8 664 666,00 грн без врахування ПДВ.

Згідно з пунктом 1.2. договору № 1052 майно передається в оренду з метою: приміщення №№ 6, 8, 10, 25, 26, 29, 31 та частини приміщення № 30 на 2-му поверсі будівлі аеровокзалу Б розміщення офісів, технологічних приміщень для здійснення орендарем адміністративно-виробничої діяльності щодо забезпечення авіаперевізників метеоінформацією; приміщення №№ 7, 9, 11, 27, 28, 32, 33 та частина приміщення № 30 на 2-му поверсі будівлі аеровокзалу Б для здійснення діяльності по обслуговуванню польотів повітряних суден цивільної авіації; приміщення №№ 7-12 на першому, другому та третьому поверхах будівлі метеолокатора для здійснення діяльності по обслуговуванню польотів повітряних суден цивільної авіації.

Пунктом 2.1. договору № 1052 обумовлено, що орендар вступає в строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору (у разі оренди нерухомого майна на строк не менше ніж на три роки не раніше дати нотаріального посвідчення цього договору) та акта приймання-передавання майна.

Відповідно до пункту 3.1. договору № 1052 орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786, і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку лютий 2019 року 16 700,56 грн (додаток № 1 до договору).

Згідно з пунктом 3.2. договору № 1052 нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством.

За умовами пункту 3.3. договору № 1052, орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Оперативна інформація про індекси інфляції, розміщується на офіційному вебсайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики.

Пунктом 3.5. договору № 1052 визначено, що розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни Методики її розрахунку, зміни орендної ставки, істотної зміни стану об`єкта оренди з незалежних від сторін причин та в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Відповідно до пункту 3.6 договору № 1052 орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% до 30% щомісяця не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до пропорцій розподілу, установлених Методикою розрахунку і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Згідно з пунктом 5.3. договору № 1052 орендар зобов`язується своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату до державного бюджету та балансоутримувачу (у платіжних дорученнях, які оформлює орендар, вказується Призначення платежу за зразком, наведеним у цьому договорі).

Відповідно до пункту 10.1. договору №1052 останній укладено строком на 5 років, та діє з 01.04.2019 до 31.03.2024 включно.

На підставі договору № 1052 у період з жовтня 2021 року по лютий 2022 року балансоутримувач виставив орендарю рахунки-фактури для сплати орендної плати на загальну суму 802 333,98 грн, а саме: № 904/289 від 31.10.2021 на суму 163522,18 грн, з яких до сплати балансоутримувачу 68 134,24 грн; № 904/330 від 30.11.2021 на суму 164830,36 грн, з яких до сплати балансоутримувачу 68 679,32 грн.; № 904/355 від 31.12.2021 на суму 165 819,34 грн, з яких до сплати балансоутримувачу 69 091,39 грн.; №904/19 від 31.01.2022 на суму 167 974,98 грн, з яких до сплати балансоутримувачу 69989,57 грн; № 904/56 від 28.02.2022 на суму 140 187,12 грн, з яких до сплати балансоутримувачу 58 411,30 грн.

Також до матеріалів справи долучено акти приймання-здачі виконаних послуг за договором: від 31.10.2021 на суму 163 522,18 грн, від 30.11.2021 на суму 164830,36 грн, від 31.12.2021 на суму 165 819,34 грн, від 31.01.2022 на суму 167974,98 грн, від 28.02.2022 на суму 58 411,30 грн. Вказані акти підписані з боку балансоутримувача та скріплені його печаткою, з боку орендаря акти не підписані.

У зв`язку з несплатою Підприємством орендних платежів за договором за період з жовтня 2021 року по лютий 2022 року, Аеропорт звернувся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача 167 152,90 грн основної заборгованості, 67329,09 грн пені, 5320,96 грн 3% річних та 45 438,84 грн інфляційних втрат.

Оцінюючи подані учасниками справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги вважає необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, зважаючи на наступне.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно з частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Даючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання даного договору, колегія суддів зазначає, що за своєю правовою природою укладений сторонами договір є договором найму (оренди), за яким, відповідно до частини 1 статті 759 ЦК України, наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до частин 1, 5 статті 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством (частина 1 статті 286 ГК України).

Постановою Кабінетів Міністрів України № 611 від 15.07.2020 "Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину" (далі - Постанова) врегульовані питання щодо звільнення орендарів від орендної плати, а також щодо нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном.

Так, пунктом 1 Постанови визначено, що на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном, здійснюється у розмірі 50 відсотків суми нарахованої орендної плати для орендарів за переліком згідно з додатком 2.

Згідно з пунктом 2 Постанови орендодавцям державного майна постановлено забезпечити нарахування орендної плати орендарям згідно з пунктом 1 цієї постанови, починаючи з дати встановлення карантину.

Карантин на усій території України згідно з постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" №211 від 11.03.2020 встановлено з 12.03.2020.

У додатку 2 до Постанови наведено перелік орендарів, для яких нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном здійснюється у розмірі 50 відсотків, у тому числі орендарі, які використовують нерухоме державне майно для розміщення транспортних підприємств з перевезення пасажирів; офісних приміщень (зокрема, в аеропортах).

Відповідно до положень пункту 1.2. договору відповідач орендує приміщення №№6, 8, 10, 25, 26, 29, 31 та частини приміщення № 30 на 2-му поверсі будівлі аеровокзалу Б з метою розміщення офісів, технологічних приміщень для здійснення орендарем адміністративно-виробничої діяльності щодо забезпечення авіаперевізників метеоінформацією; приміщення №№ 7, 9, 11, 27, 28, 32, 33 та частина приміщення № 30 на 2-му поверсі будівлі аеровокзалу Б для здійснення діяльності по обслуговуванню польотів повітряних суден цивільної авіації; приміщення №№ 7-12 на першому, другому та третьому поверхах будівлі метеолокатора для здійснення діяльності по обслуговуванню польотів повітряних суден цивільної авіації.

Зі змісту договору та матеріалів справи вбачається, що орендоване приміщення належить державі та відноситься до державної власності.

Як було встановлено судом першої інстанції, наказом Регіонального відділення №674 від 26.10.2020 визначено, що на період дії карантину нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном здійснюється у розмірі 50 відсотків суми нарахованої орендної плати, у тому числі для Підприємства (договори № 1052 від 01.07.2010, № 943 від 01.12.2009, № 1766 від 01.02.2016) (т. 1, а.с. 97-98).

Регіональним відділенням на адреси сторін було направлено лист №50-02.02-4059 від 25.09.2020 щодо нарахування орендної плати на період дії карантину, за змістом якого зазначалося, що за договорами №1052 від 01.07.2010, № 943 від 01.12.2009, № 1766 від 01.02.2016 нарахування орендної плати за користуванням нерухомим державним майном здійснюється у розмірі 50% від суми нарахованої орендної плати.

Орендодавець листом №50-02.02.-1040 від 03.03.2021 надав орендарю роз`яснення Фонду державного майна України № 10-16-16181 від 13.08.2020, відповідно до якого визначено, що рішення про застосування передбачених Постановою звільнень і знижок рекомендується приймати шляхом видання керівником Регіонального відділення наказу або розпорядження. Разом із тим, внесення змін до договору оренди вказаною постановою не вимагається.

Відповідачем було направлено позивачу лист №07-194 від 19.03.2021 з проханням привести у відповідність до зазначеної постанови рахунки та акти, зокрема, за спірним договором.

Отже, враховуючи встановлені судом обставини, беручи до уваги положення Постанови та наявність письмового погодження орендодавця на відповідне зменшення орендної плати за договором оренди нерухомого майна, що відноситься до державної власності на 50%, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що належною до нарахування орендарю на користь балансоутримувача орендованого відповідачем майна, є орендна плата в розмірі 30%, розрахована відповідно до визначеної Методики, із зменшенням на 50% відповідно.

Як було раніше зазначено, балансоутримувач виставив орендарю рахунки-фактури для сплати орендної плати на загальну суму 802 333,98 грн, з яких до сплати балансоутримувачу 334 305,82 грн, а саме: № 904/289 від 31.10.2021 на суму 163522,18 грн, з яких до сплати балансоутримувачу 68 134,24 грн; № 904/330 від 30.11.2021 на суму 164830,36 грн, з яких до сплати балансоутримувачу 68 679,32 грн.; № 904/355 від 31.12.2021 на суму 165 819,34 грн, з яких до сплати балансоутримувачу 69 091,39 грн; №904/19 від 31.01.2022 на суму 167 974,98 грн, з яких до сплати балансоутримувачу 69989,57 грн; № 904/56 від 28.02.2022 на суму 140 187,12 грн, з яких до сплати балансоутримувачу 58 411,30 грн.

Враховуючи приписи Постанови щодо зменшення орендної плати на 50%, вартість орендної плати за період з жовтня 2021 року по лютий 2022 року складає 167 152,91 грн (334 305,82 грн /2).

Місцевим господарським судом встановлено, що відповідач повністю сплатив вищезазначену належну суму орендної плати, що підтверджується платіжними інструкціями: № 3397 від 15.11.2021 на суму 34067,12 грн, № 3494 від 14.12.2021 на суму 34339,66 грн, № 3574 від 14.01.2022 на суму 34545,70 грн, № 3665 від 15.02.2022 на суму 34994,79 грн, № 3723 від 22.06.2022 на суму 29205,65 грн, копії яких містяться в матеріалах даної справи.

Відсутність заборгованості за договором за спірний період також визнається третьою особою.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відсутності у відповідача на час звернення балансоутримувача з даним позовом до суду заборгованості за договором зі сплати орендної плати за користування державним майном за період з жовтня 2021 року по лютий 2022 року, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення 167 152,90 грн основного боргу є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

У своєму позові Аеропорт просив суд стягнути з Підприємства 5 320,96 грн 3% річних та 45 438,84 грн інфляційних втрат, з яких: 1 201,22 грн - три проценти річних, 9885,79 грн - інфляційні втрати, нараховані за період з 16.11.2021 по 18.01.2023 на суму боргу в розмірі 34 067,12 грн, 1 126,15 грн - три проценти річних, 9 700,64 грн - інфляційні втрати, нараховані за період з 16.12.2021 по 18.01.2023 на суму боргу в розмірі 34 339,66 грн, 1 044,89 грн - три проценти річних, 9 190,27 грн - інфляційні втрати, нараховані за період з 16.01.2022 по 18.01.2023 на суму боргу в розмірі 34 545,69 грн, 969,31 грн - три проценти річних, 8 612,04 грн - інфляційні втрати, нараховані за період з 16.02.2022 по 18.01.2023 на суму боргу в розмірі 34 994,78 грн, 979,39 грн - три проценти річних, 8 050,10 грн - інфляційні втрати, нараховані за період з 16.03.2022 по 18.01.2023 на суму боргу в розмірі 29205,65 грн.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 10.04.2018 у справі №910/10156/17.

Грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц.

Зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відтак, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 ЦК України.

Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частин 1, 5 статті 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до пункту 3.6. договору № 1052 орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% до 30% щомісяця не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до пропорцій розподілу, установлених Методикою розрахунку і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Разом із цим, орендна плата за лютий 2022 року (за 23 дні) у розмірі 29 205,65 грн була сплачена на підставі рахунку-фактури № 904/56 від 28.02.2022 лише 22.06.2022, що підтверджується копією платіжної інструкції від 22.06.2022 №3723 (т. 1, а.с. 95).

З матеріалів справи вбачається, що вказаний рахунок на оплату був отриманий відповідачем засобами електронного зв`язку 27.05.2023 (т. 1, а.с. 42, 43).

Зі змісту пункту 3.6. договору вбачається, що сторони встановили строк оплати орендної плати пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним. Жодних інших умов щодо строку оплати договір не містить, відтак заперечення апелянта щодо неповного дослідження судом першої інстанції обставин справи та доказів відхиляються колегією суддів через їх необґрунтованість.

Також у своїй апеляційній скарзі Підприємство заперечило проти обґрунтованості рішення суду першої інстанції з підстави відсутності вини відповідача внаслідок обставин непереборної сили.

Проте колегія суддів не погоджується з вказаними доводами апелянта, виходячи з наступного.

Проте згідно зі статтею 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Відповідно до статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

За частиною 2 статті 218 ГК України, у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами.

Ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку.

Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду в постановах: від 25.01.2022 у справі № 904/3886/22, від 16.07.2019 у справі №917/1053/18, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 09.11.2021 у справі №913/20/21.

Колегією суддів встановлено, що положеннями договору, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, не передбачено, які обставини відносяться до обставин непереборної сили, а також порядку та строків повідомлення іншої сторони про форс-мажорні обставини.

Так, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в України" у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022.

Частиною 1 статті 141 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні" встановлено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Отже, відповідний сертифікат торгово-промислової палати є документом, який підтверджує виникнення форс-мажорних обставин та строк їх дії.

Проте у порушення приписів чинного законодавства на підтвердження форс-мажорних обставин відповідач не надав відповідного документа.

Судом встановлено, що всупереч приписам законодавства в матеріалах даної справи відсутні будь-які докази повідомлення позивача про настання форс-мажорних обставин.

Разом із тим, колегія суддів зазначає, що вартість орендної плати за лютий 2022 року згідно з рахунком-фактурою від 28.02.2022 №904/56 визначена за 23 дні, тобто до 24.02.2022 - до введення воєнного стану.

Також колегія суддів звертає увагу, що зобов`язання з оплати послуг з оренди не пов`язана з безпосереднім доступом до приміщення, а могла бути здійснена у безготівковій формі на рахунок балансоутримувача.

Крім того, враховуючи доктрину "venire contra factum proprium" (заборони суперечливої поведінки), колегія суддів зазначає, що настання обставин непереборної сили не були предметом розгляду в суді першої інстанції та не зазначалися відповідачем, а враховуючи принципи диспозитивності та змагальності господарського процесу, закріплені в статтях 13, 14, 74 ГПК України, суд не має права самостійно збирати докази, що стосуються предмету позову, а за положеннями статті 617 ЦК України тягар доказування відсутності вини боржника покладено саме на останнього.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість доводів відповідача про відсутність його вини внаслідок настання обставин непереборної сили.

З огляду на прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, перевіривши надані позивачем розрахунки інфляційних втрат та процентів за відповідний період, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 237,65 грн 3% річних та 2 677,02 грн інфляційних втрат, нарахованих за період з 16.03.2022 до 22.06.2022 на суму боргу в розмірі 29 205,65 грн.

З матеріалів справи вбачається, що орендна плата за період з жовтня 2021 року по січень 2022 року була сплачена відповідачем у строк, визначений пунктом 3.6. договору, відтак похідні вимоги позивача про стягнення 59278,99 грн інфляційних втрат та 44459,45 3% річних, нараховані на суми боргу за вказані місяці, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Таким чином, у задоволенні позовних вимог про стягнення 5 083,31 грн 3% річних та 42 761,82 грн інфляційних втрат судом першої інстанції було правомірно відмовлено.

Крім суми основного боргу та компенсаційних виплат, посилаючись на несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов`язання, позивач також заявив вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 67 329,09 грн, з яких: 14 302,59 грн, нараховані за період з 16.11.2021 по 18.01.2023 на суму боргу в розмірі 34 067,12 грн, 13931,55 грн, нараховані за період з 16.12.2021 по 18.01.2023 на суму боргу в розмірі 34339,66 грн, 13487,02 грн, нараховані за період з 16.01.2022 по 18.01.2023 на суму боргу в розмірі 34 545,69 грн, 13 077,50 грн, нараховані за період з 16.02.2022 по 18.01.2023 на суму боргу в розмірі 34 994,78 грн, 12 530,43 грн, нараховані за період з 16.03.2022 по 18.01.2023 на суму боргу в розмірі 29 205,65 грн.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов`язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій - неустойка, штраф, пеня. При цьому, порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені частиною 4 статті 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

З системного аналізу вищенаведених положень чинного законодавства вбачається, що вказані штрафні санкції можуть бути стягнуті лише у тому випадку (якщо не встановлено законом), коли основне зобов`язання прямо забезпечено неустойкою (пеня, штраф) у чинному договорі, а також ним встановлено її розмір (встановлено за згодою сторін).

Пунктом 3.7 договору встановлено, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і сплачується до бюджету балансоутримувача у визначеному пунктом 3.6. співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення перерахування орендної плати.

В силу статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню у розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного Закону визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

З огляду на прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, перевіривши надані позивачем розрахунок штрафних санкцій за відповідний період, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2 064,40 грн пені, нарахованої за період з 16.03.2022 до 22.06.2022 на суму боргу в розмірі 29 205,65 грн.

З матеріалів справи вбачається, що орендна плата за період з жовтня 2021 року по січень 2022 року була сплачена відповідачем у строк, визначений пунктом 3.6. договору, відтак похідна вимога позивача про стягнення 65 264,69 грн пені, нарахованої на суми боргу за вказані місяці, є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Таким чином, у задоволенні позовної вимоги про стягнення 65 264,69 грн пені судом першої інстанції було правомірно відмовлено.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Разом з тим, саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог.

Доводи апелянта щодо необґрунтованості прийнятого рішення суду першої інстанції внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та поданих позивачем доказів, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, а наявні в матеріалах справи докази свідчать про обґрунтованість викладених в оскаржуваному рішенні висновків суду.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції, інші доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не беруться до уваги, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 13.04.2023 у справі №911/298/23 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Товариства має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст.ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Український авіаційний метеорологічний центр" на рішення Господарського суду Київської області від 13.04.2023 у справі №911/298/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 13.04.2023 у справі №911/298/23 залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/298/23 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду відповідно до статей 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 11.07.2023.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова