РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.06.2023Справа № 910/14623/21
Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., за участю секретаря судового засідання Гарашко Т.В., розглянувши за правилами загального позовного провадження матеріали справи за позовом Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Рівнегаз" до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" в особі філії "Центр метрології та газорозподільних систем" Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про зобов`язання вчинити дії,

за участю представників:

Оператора: Янкевич Л.Д.;

Компанії: Голець Г.В.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У вересні 2021 року Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Рівнегаз" (далі - Оператор) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - Компанія) в особі філії "Центр метрології та газорозподільних систем" Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - Філія) про зобов`язання вчинити дії шляхом внесення змін у договір оренди газопроводів та споруд на них від 1 жовтня 2004 року № 14/1291/04, виклавши його в редакції додаткової угоди № 2 до вказаного договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладений між Оператором та Компанією вищевказаний договір оренди суперечить вимогам чинного законодавства, тому правовідносини між сторонами не можуть продовжуватись на його підставі. У зв`язку з цим, останній потребує внесення змін та приведення його у відповідність до Кодексу газорозподільних систем (далі - Кодекс ГРМ), однак відповідач безпідставно відмовив внести такі зміни шляхом викладення договору в редакції додаткової угоди № 2 до нього, яка була запропонована позивачем. Враховуючи викладене, Оператор просив суд задовольнити даний позов.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13 вересня 2021 року (суддя Мудрий С.М.) відкрито провадження у справі № 910/14623/21, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 8 лютого 2022 року, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 22 вересня 2022 року, позов задоволено.

Постановою Верховного Суду від 19 січня 2023 року касаційну скаргу відповідача задоволено частково, постанову Північного апеляційного господарського суду від 22 вересня 2022 року та рішення Господарського суду міста Києва від 8 лютого 2022 року скасовано, а справу 910/14623/21 направлено на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Протоколом проведеного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 2 лютого 2023 року вказану справу було передано на розгляд судді Павленку Є.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 6 лютого 2023 року прийнято справу № 910/14623/21 до свого провадження вказаним суддею та призначено підготовче засідання на 16 березня 2023 року.

3 березня 2023 року на адресу суду від відповідача надійшли письмові пояснення від 28 лютого 2023 року № 96/06-23, у яких останній вказав на неможливість внесення змін до укладеного між сторонами договору в редакції додаткової угоди № 2 з огляду на те, що в ній не погоджено всіх істотних умов для даного виду господарського договору. Окрім того, відповідач зазначив, що додаткова угода повністю змінює правовідносини сторін, а відтак замінює правову природу самого договору. Відповідач стверджував, що договори, наведені у додатках 3-5 Кодексу ГРС, не є примірними або типовими, не є договорами приєднання, а отже запропонована позивачем додаткова угода № 2 не може бути укладена в судовому порядку з посиланням на частину 3 статті 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

13 березня 2023 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив від 8 березня 2023 року № 330-Ск-2883-0323, у якій останній зазначав про існування обмежень щодо свободи укладання договору стосовно належного відповідачу майна, у зв`язку з чим вбачав наявність обов`язку сторін на укладання спірної додактової угоди в силу спеціального закону.

16 березня 2023 року в підготовчому засіданні суд без виходу до нарадчої кімнати постановив протокольну ухвалу про оголошення перерви до 6 квітня 2023 року.

6 квітня 2023 року через загальний відділ діловодства суду відповідач подав додаткові пояснення від вказаної дати, у яких вказав, що в силу внесення змін до Закону України "Про трубопровідний транспорт" обмеження щодо свободи укладання договорів стосовно належного Компанії майна стосується виключно об`єктів державної власності. Однак таким майном газопроводи, щодо яких укладено договір від 1 жовтня 2004 року № 14/1291/04, не є.

6 квітня 2023 року в підготовчому засіданні суд без виходу до нарадчої кімнати постановив протокольні ухвали: про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та про оголошення перерви до 27 квітня 2023 року.

25 квітня 2023 року на електронну адресу суду від позивача надійшли заперечення на додаткові пояснення від вказаної дати № 330-Ск-4843-0423.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27 квітня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 25 травня 2023 року.

25 травня 2023 року суд без виходу до нарадчої кімнати постановив протокольну ухвалу про оголошення перерви в судовому засіданні до 22 червня 2023 року.

1 червня 2023 року на адресу суду від представника Оператора надійшло клопотання від 29 травня 2023 року № 330-Ск-6526-0523, у якому останній просив суд проводити призначене судове засідання в цій справі за участі його представника в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 5 червня 2023 року вказане клопотання задоволено.

У судовому засіданні 22 червня 2023 року представник позивача підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача у цьому судовому засіданні проти задоволення вимог Оператора заперечив з підстав, зазначених у своїх заявах по суті справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

1 жовтня 2004 року між Оператором та Компанією укладено договір оренди газопроводів та споруд на них № 14/1291/04, відповідно до умов якого остання передає, а Оператор - приймає у строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно, загальною вартістю 3 973 122,00 грн. Майно передається в оренду з метою забезпечення безперебійного та безаварійного постачання природного газу споживачам Рівненської області та отримання на цій основі прибутку (пункт 1.1. договору).

Відповідно до пункту 2.1. вказаного правочину орендар вступає у строкове платне користування майном з дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі майна.

Згідно з пунктом 2.2. договору передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно. Власником майна залишається орендодавець, а орендар користується ним протягом строку оренди.

Цей договір укладено строком на 360 днів, що діє з 1 жовтня 2004 року до 25 вересня 2005 року включно (пункт 10.1. правочину).

Згідно з пунктом 10.3. договору зміни і доповнення до нього вносяться за взаємної письмової згоди сторін. Зміни та доповнення, що пропонується внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх подання до розгляду іншою стороною.

За умовами пункту 10.5. зазначеного правочину у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення його дії або зміну після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий термін та на тих самих умовах, які були ним передбачені.

Згідно з актом приймання-передачі майна Компанія передала, а Оператор - прийняв у користування: підвідний газопровід від ГРС до смт. Клесів і с. Федорівка Сарнинського району Рівненської області, підвідний газопровід від ГРС до с. Яринівка Березнівського району Рівненської області, підвідний газопровід до с. Бугрин Гощанського району Рівненської області, підвідний газопровід до с. Білашів Здолбунівського району Ріненської області, газові мережі с. Козак Корецького району Рівненської області, газопровід-відвід для газопостачання об?єктів соціальної сфери м. Корець Корецького району Рівненської області, газові мережі с. Копитів Корецького району Рівненської області, газові мережі с. Річки Корецького району Рівненської області та газові мережі с. Ганнівка Корецького району Рівненської області.

9 липня 2021 року Оператор звернувся до Компанії з листом №330007.1-Сл-5878-0721, яким запропонував викласти вищевказаний договір оренди газопроводів та споруд на них у редакції додаткової угоди № 2, з метою приведення останнього у відповідність до вимог статті 7 Закону України "Про трубопровідний транспорт".

Листом від 22 липня 2021 № 564/08-21 Компанія відмовила позивачу в прийнятті вищезазначеної пропозиції з огляду на те, що вказана додаткова угода фактично є не договором оренди, а є договром на експлуатацію газорозподільної системи. Проте відповідач не замовляв та не замовляє будь-яких послуг з експлуатації чи з обслуговування об`єктів газорозподільної системи та/або її складових, розташованих на території ліцензійної діяльності Оператора. Крім того, згідно з частинами 1 та 3 статті 37 Закону України "Про ринок природного газу", оператор ГРМ відповідає за надійну та безпечну експлуатацію, підтримання у належному стані та розвиток газорозподільної системи, якою він користується на законних підставах, та забезпечує здійснення покладених на нього цим Законом функцій за рахунок своїх фінансових, матеріально-технічних, людських та інших ресурсів. Оскільки усі об`єкти газорозподільної системи, які належать Компанії та розташовані на території ліцензійної діяльності Оператора, використовуються оператором ГРМ у діяльності з розподілу природного газу, за результатами якої позивач отримує відповідні кошти, у тому числі від кінцевих споживачів, відповідач не вбачав підстав для укладення вищевказаної додаткової угоди та внесення нею змін до раніше укладеного сторонами договору оренди.

На час розгляду даної справи судом згоди на укладення вищевказаної додаткової угоди до договору сторонами досягнуто не було.

Частинами 1-4 статті 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) встановлено, що майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори. Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Загальний порядок укладання господарських договорів передбачений статтею 181 ГК України.

Згідно з вимогами частин 1-3 статті 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі у гривнях. Ціни у зовнішньоекономічних договорах (контрактах) можуть визначатися в іноземній валюті за згодою сторін (частина 2 статті 189 ГК України).

Відповідно до частини 1 статті 38 Закону України "Про ринок природного газу" права та обов`язки оператора газорозподільної системи визначаються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, кодексом газотранспортної системи, кодексом газорозподільних систем, а також договором розподілу природного газу.

Так, на виконання вищезазначеного закону був розроблений Кодекс газорозподільних систем, який затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року № 2494 (далі - Кодекс ГРС).

Відповідно до пункту 1 глави 1 розділу III Кодексу ГРС експлуатацію газорозподільних систем здійснюють виключно оператори ГРМ. Оператор газорозподільної системи - це суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

Пунктом 2 глави 1 розділу III Кодексу ГРС передбачено, що власники газової мережі, яка згідно з розділом II цього Кодексу кваліфікується як газорозподільна система (крім газорозподільної системи, що відноситься до державного майна), що не є операторами ГРМ, та оператор ГРМ, до мереж якого підключені належні власникам газорозподільні системи (або на території ліцензованої діяльності якого знаходяться споживачі, підключені до цих газорозподільних систем), зобов`язані укласти договір про експлуатацію таких газорозподільних систем, або договір господарського відання чи користування з передачею газорозподільних систем на баланс оператору ГРМ, або оформити передачу належних власникам газорозподільних систем у власність зазначеному оператору ГРМ (у тому числі шляхом купівлі-продажу).

Договори експлуатації, господарського відання та користування укладаються за формами, визначеними у додатках 3-5 цього Кодексу (крім газових мереж, що є державним майном).

У спірних правовідносинах відповідач виступає власником вищезазначених складових газорозподільної системи, а позивач - оператором газорозподільних систем.

Частиною 1 статті 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством

Згідно з частиною 1 статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до статті 187 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом; інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

В інших випадках згідно зі статтями 6 та 627 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як було зазначено вище, позивач обґрунтовує необхідність укладання додаткової угоди № 2 тим, що укладений раніше між Оператором та Компанією договір оренди суперечить вимогам чинного законодавства, у зв`язку з чим просить викласти такий договір у редакції додаткової угоди, яка в свою чергу викладена за формою договору про експлуатацію газорозподільних систем (додатку 3 Кодексу ГРС).

Разом із цим, додаткова угода - це правочин, що вносить зміни до вже існуючого договору.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 31 травня 2021 року в справі № 917/265/18.

Тобто, дія додаткової угоди поширюється виключно на правовідносини сторін, визначені договором, у зв`язку з чим остання не може встановлювати права та обов`язки третіх осіб, а також виходити за межі предмету основного договору.

Укладений між сторонами договір від 1 жовтня 2004 року № 14/1291/04 за своєю правовою природою є договором найму (оренди). Відповідно до частини 1 статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом (частини 1, 3 статті 760 ЦК України).

Частинами 1, 3 та 6 статті 283 ГК України унормовано, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Об`єктом оренди може бути, зокрема, інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб`єктам господарювання.

Водночас, зі змісту додаткової угоди № 2 вбачається, що остання за своєю правовою природою є не договором найму (оренди), а є змішаним договором, оскільки в ньому містяться елементи договору надання послуг та договору підряду, та передбачає зобов`язання Оператора здійснювати комплекс технічних заходів, необхідних для забезпечення розподілу природного газу, виконувати роботи з технічного обслуговування, огляду, обстеження та поточного ремонту, у строки та порядку, передбачених цією угодою (пункт 3 розділу І спірної угоди). У свою чергу, Компанія зобов`язана оплачувати такі послуги Оператора (пункт 2 розділу ІІ угоди).

Таким чином, умови додаткової угоди виходять за межі предмету основного договору, що не відповідає обсягу можливих змін і доповнень, які можуть вноситися нею до цього правочину.

При цьому, суд відхиляє доводи позивача стосовно застосування до спірних правовідносин положення статті 179 ГК України, згідно яких укладання господарського договору є обов`язковим для сторін, зокрема, якщо існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання, органів державної влади чи органів місцевого самоврядування. Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори.

Зокрема, суд вправі задовольнити позов про спонукання укласти договір лише в разі, якщо встановить, що існує правовідношення, в силу якого сторони зобов`язані укласти договір, але одна із сторін ухилилася від цього. При цьому, у справі має бути доведено наявність відповідного правовідношення, а саме - прямого законодавчого обов`язку відповідача щодо укладення договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 4 грудня 2018 року в справі №910/18478/17 та від 12 червня 2019 року в справі № 910/11503/18.

Водночас, у даному позові Оператор не просить укласти новий договір, а просить на підставі даної норми внести змінити у вже існуючий договір, який має зовсім іншу правову природу.

Крім того, як було вже зазначено вище, згідно з додатком до договору оренди Компанією було передано в оренду Оператора наступні об`єкти: підвідний газопровід від ГРС до смт. Клесів і с. Федорівка Сарнинського району Рівненської області, підвідний газопровід від ГРС до с. Яринівка Березнівського району Рівненської області, підвідний газопровід до с. Бугрин Гощанського району Рівненської області, підвідний газопровід до с. Білашів Здолбунівського району Ріненської області, газові мережі с. Козак Корецького району Рівненської області, газопровід-відвід для газопостачання об?єктів соціальної сфери м. Корець Корецького району Рівненської області, газові мережі с. Копитів Корецького району Рівненської області, газові мережі с. Річки Корецького району Рівненської області та газові мережі с. Ганнівка Корецького району Рівненської області.

У той же час, у додатку № 1 до проекту додаткової угоди № 2 позивач в одностороньому порядку збільшив перелік об`єктів, які повинні бути передані Компанією в експлуатацію Оператора, а саме: підвідний газопровід від ГРС до смт. Клесів і с. Федорівка Сарненського району Рівненської області, підвідний газопровід від ГРС до с. Яринівка Березнівського району Рівненської області, підвідний газопровід до с. Бугрин Гошанського району Рівненської області, підвідний газопровід до с. Білашів Здолбунівського району Рівненської області, газові мережі с. Козак району Рівненської області, газопровід-відвід для газопостачання об`єктів соціальної сфери м. Корець Рівненської області, газові мережі с. Копитів Корецького району Рівненської області, газові мережі с. Річки району Рівненської області, газові мережі с. Ганнівка Корецького району Рівненської області, підвідний газопровід с. Городище Рівненського району Рівненської області, газові мережі с. Немовичи Сарненського району Рівненської області та підвідний газопровід школи с. Острожець до с. Бобрин Млинівського району Рівненської області.

Тобто, позивач фактично намагається зобов`язати відповідача передати йому в експлуатацію об`єкти, які взагалі не були предметом раніше укладеного між сторонами договору.

Також, проаналізувавши умови спірного проекту додаткової угоди № 2 до договору, суд дійшов висновку, що в ньому не було погоджено усіх істотних умов для даного виду правочину.

Зокрема, у пункті 2 спірного проекту додаткової угоди визначено, що вартість послуг (робіт) визначається сторонами відповідно до переліку послуг (робіт) з експлуатації об`єкта газопостачання, що надаються Оператором Компанії протягом календарного року, та становить 1 383 635,96 грн, у тому числі ПДВ 230 605,99 грн.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, Компанія вказувала на те, що зазначені в додатковій угоді послуги нею взагалі не замовлялися, а тому і не може погоджуватись вартість таких послуг.

Крім того, у пункті 5 розділу І спірної додаткової угоди чітко визначено, що надання послуг (робіт) за цим правочином здійснюється за умови наявності у Компанії акта розмежування меж балансової належності газопроводів та експлуатаційної відповідальності сторін.

Наявність такого акта розмежування меж балансової належності газопроводів та експлуатаційної відповідальності сторін, як необхідної умови надання послуг (робіт) Оператором, прямо передбачена й у формі такого договору, яка наведена у додатку 3 до Кодексу ГРС, та пунктом 3 постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року № 2494.

Водночас судом встановлено, що такий акт розмежування меж балансової належності між сторонами не був підписаний, що, у свою чергу, унеможливлює надання Оператором відповідних послуг Компанії за договором на експлуатацію складових газорозподільної системи.

Окрім того, представлений позивачем проект додаткової угоди містить умову щодо строку її дії - до 31 грудня 2021 року. Тобто, позивач просить зобов`язати Компанію укласти угоду, строк дії якої на час розгляду судом даної справи закінчився. Водночас визнання укладеною такої додаткової угоди у 2023 році позбавить відповідача можливості реалізувати надане йому право, встановлене в пункті 1 розділу VІ цієї додаткової угоди на припинення дії цього правочину на майбутнє, оскільки таким правом Компанія може скористатися лише протягом одного місяця до 31 грудня 2021 року.

Враховуючи те, що судом не встановлено жодних законних підстав, у силу яких у відповідача виникає обов`язок внести зміни до чинного договору оренди газопроводів та споруд на них від 1 жовтня 2004 року № 14/1291/04, шляхом викладення його в редакції додаткової угоди № 2, яка фактично є договором на експлуатацію складових газорозподільної системи, позов задоволенню не підлягає.

Усі інші доводи і міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, позовні вимоги Оператора задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 4 липня 2023 року.

СуддяЄ.В. Павленко