РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.07.2023Справа № 910/6619/23

Суддя Господарського суду міста Києва Спичак О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи

За позовом Комунального підприємства «Міськтепловоденергія» (32300, Хмельницька обл., Кам`янець-Подільський район, м. Кам`янець-Подільський, вул. Ярослава Мудрого, буд. 123; ідентифікаційний код: 36588183)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Металоцентри Стілмен» (03189, м. Київ, вул. Академіка Вільямса, буд. 6-Д, офіс 43; ідентифікаційний код: 43922411)

про стягнення 81429,73 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

28.04.2023 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Комунального підприємства «Міськтепловоденергія» з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Металоцентри Стілмен» про стягнення 81429,73 грн, з яких 72976,57 грн основного боргу, 6629,12 грн пені, 397,75 грн 3% річних та 1426,29 грн інфляційних втрат.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що відповідачем не у повному обсязі було виконано обов`язок за Договором поставки №19-01/СВ від 19.01.2023 щодо поставки оплаченого позивачем товару, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача суму попередньої оплати у розмірі 72976,57 грн. Крім того, позивачем нараховано до стягнення з відповідача 6629,12 грн пені, 397,75 грн 3% річних та 1426,29 грн інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.05.2023 відкрито провадження у справі №910/6619/23, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (без проведення судового засідання); встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву у визначений судом у відповідності до господарського процесуального закону строк не скористався.

При цьому, про розгляд Господарським судом міста Києва справи №910/6619/23 відповідач повідомлявся належним чином за адресою, яка вказана у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (03189, м. Київ, вул. Академіка Вільямса, буд. 6-Д, офіс 43), що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 355.

За таких обставин, відповідач вважається належним чином повідомлений про розгляд Господарським судом міста Києва справи №910/6619/23.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

19.01.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Металоцентри Стілмен» (постачальник) та Комунальним підприємством «Міськтепловоденергія» (покупець) укладено Договір поставки №19-01/СВ, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити (передати у власність) покупцю товар в асортименті, кількості і по цінам, що узгоджуються за домовленістю сторін даного договору на момент його укладення, а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар і оплатити його на умовах, зазначених в даному договорі.

Відповідно до п. 2.1 Договору поставки №19-01/СВ від 19.01.2023 загальна сума цього договору на момент його підписання становить 89533,72 грн.

Згідно з п. 5.8 Договору поставки №19-01/СВ від 19.01.2023 товар вважається переданим від постачальника до покупця з моменту підписання обома сторонами відповідної видаткової накладної / товарно-транспортної накладної на товар. З цього моменту від постачальника до покупця переходять право власності на товар та всі можливі ризики псування, пошкодження чи загибелі товару.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що відповідачем не у повному обсязі було виконано обов`язок за Договором поставки №19-01/СВ від 19.01.2023 щодо поставки оплаченого позивачем товару, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача суму попередньої оплати у розмірі 72976,57 грн. Крім того, позивачем нараховано до стягнення з відповідача 6629,12 грн пені, 397,75 грн 3% річних та 1426,29 грн інфляційних втрат.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Дослідивши зміст Договору поставки №19-01/СВ від 19.01.2023, суд дійшов висновку, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. (ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України).

Покупець зобов`язаний оплатити повну вартість товару в такому порядку: - попередня оплата у розмірі 50% від загальної вартості договору, що становить 44766,86 грн, протягом 5-ти банківських днів з дати підписання договору на підставі наданого постачальником рахунку; - остаточний розрахунок протягом 5-ти банківських днів з моменту отримання товару, що підтверджується актом передачі-приймання / видатковою накладною, але в будь-яком випадку після реєстрації постачальником вірно оформленої податкової накладної відповідно до ст. 201 Податкового кодексу України (п. 2.2 Договору поставки №19-01/СВ від 19.01.2023).

Судом встановлено, що на підставі виставленого відповідачем рахунку №СТ-0000341 від 19.01.2023 на суму 89533,72 грн позивач 24.01.2023 сплатив відповідачу грошові кошти у розмірі 89533,72 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №264 від 24.01.2023.

Відповідно до статті 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до п. 5.1 Договору поставки №19-01/СВ від 19.01.2023 поставка товару здійснюється постачальником впродовж 10-ти робочих днів з моменту підписання сторонами даного договору, але за умови внесення замовником оплати в порядку та строки, визначені у п. 2.2 договору.

Таким чином, відповідач повинен був поставити відповідачу товар у строк до 02.02.2023 включно.

Відповідно до ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Як вбачається з Акту нестачі товару виявленого при вхідному контролі від 06.02.2023, складеного позивачем, в ньому зазначена інформація про непоставку відповідачем товару на суму 64523,41 грн.

Відповідач не заперечував проти вказаних обставин та у відповіді на вимогу від №27.02.2023 №ВЛ515/23/167 вказав на неможливість виконання зобов`язання з поставки товару на суму 64523,41 грн у зв`язку з форс-мажорними обставинами, що підтверджується листом ТПП України від 28.02.2022 №2024/02-7.1.

У пункті 1 частини першої статті 263 Цивільного кодексу України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути.

За змістом частини другої статті 218 Господарського кодексу України підставою для звільнення від відповідальності є тільки непереборна сила, що одночасно має ознаки надзвичайності та невідворотності.

Так, норма частини другої статті 218 Господарського кодексу України передбачає, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

В статті 14-1 Закону України «Про Торгово-промислові палати в Україні» вказано, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Ознаками форс-мажорних обставин є такі елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за таких умов здійснення господарської діяльності.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України» шляхом видачі сертифіката.

Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Тобто, в даному випадку сторона повинна довести, що саме введення воєнного стану призвело до унеможливлення виконання конкретних зобов`язань за договором.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 30.05.2022 у справі №922/2475/21.

Однак, відповідних доказів відповідачем суду не надано.

При цьому, згідно з п. 7.4 Договору поставки №19-01/СВ від 19.01.2023 сторони погодили, що факт введення Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 воєнного стану в Україні вважатиметься однією з обставин, що унеможливлює виконання зобов`язань по даному договору, з врахуванням довідки від ТПП України від 28.02.2022 №2024-02.0-7.1, але виключно у випадку проведення бойових дій на території виконання даного договору.

Матеріали справи не містять доказів проведення бойових дій на території виконання Договору поставки №19-01/СВ від 19.01.2023 (місце відвантаження - м. Київ, місце розвантаження - м. Кам`янець-Подільський).

Враховуючи викладені обставини, суд погоджується з доводами позивача про посилання відповідача на обставини форс-мажору є необгрунтованими та безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 665 Цивільного кодексу України, у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97- ВР від 17.07.1997 ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» від 23.10.1991, «Федоренко проти України» від 01.06.2006 зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого «права власності».

Статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.

Отже, за висновками суду, відсутність дій відповідача щодо поставки товару, надає позивачу право на «законне очікування», що йому будуть повернуті кошти попередньої оплати. Не повернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Брумареску проти Румунії», «Пономарьов проти України», «Агрокомплекс проти України»).

Покупець має право на односторонню відмову від договору купівлі-продажу, зокрема, у випадку здійснення покупцем попередньої оплати та непередання продавцем товару після її отримання у встановлені договором строки, у такому випадку покупець має право на повернення попередньої оплати, водночас, з моменту відмови покупця від договору та вимоги повернути попередню оплату - обов`язок продавця поставити товар припиняється.

Отже, відповідне право передбачає собою відмову від договору купівлі-продажу та припинення зобов`язань сторін за договором, в тому числі припинення обов`язку продавця поставити погоджений товар (в межах зобов`язання, яке виникло з конкретної погодженої поставки).

Згідно з п. 6.2 Договору поставки №19-01/СВ від 19.01.2023 у випадку «грубого порушення» постачальником зобов`язань по даному договору покупець має право достроково розірвати договір шляхом односторонньої відмови шляхом направлення постачальнику повідомлення із зазначенням дати розірвання договору, при цьому постачальник здійснює повернення передоплати протягом 3-х днів, якщо інший термін не вказаний у повідомленні.

Відповідно до п. 6.3 Договору поставки №19-01/СВ від 19.01.2023 під «грубим порушенням» сторони розуміють затримку поставки товару більше ніж на 10 календарних днів, поставка товару неналежної якості, що виключає можливість використання товару за призначенням.

Судом встановлено, що 19.04.2023 на електронну адресу відповідача та на поштову адресу (03189, м. Київ, вул. Академіка Вільямса, буд. 6-Д, офіс 43) позивач направив Повідомлення про дострокове розірвання договору №1-19/04.23 від 19.04.2023, в якому повідомив про одностороннє розірвання Договору поставки №19-01/СВ від 19.01.2023 з 19.04.2023 та про необхідність повернення попередньої оплати у розмірі 64523,41 грн у строк до 21.04.2023.

Доказів повернення відповідачем на користь позивача грошових коштів у сумі 64523,41 грн станом на дату розгляду справи у суді відповідачем суду не надано.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Обов`язок Товариства з обмеженою відповідальністю «Металоцентри Стілмен» з повернення суми попередньої оплати у розмірі 64523,41 грн підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не був спростований, у зв`язку з чим позовні вимоги Комунального підприємства «Міськтепловоденергія» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Металоцентри Стілмен» суми основного боргу у розмірі 72976,57 грн (саме вказана сума зазначена позивачем у прохальній частині позовної заяви) підлягають частковому задоволенню у розмірі 64523,41 грн.

Також, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 6629,12 грн (за прострочення поставки товару) за період з 08.02.2023 по 23.04.2023.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 6.1 Договору поставки №19-01/СВ від 19.01.2023 у випадку несвоєчасної поставки товару постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення, від вартості непоставленого в строк товару за кожен день прострочення.

Перевіривши розрахунок пені, суд дійшов висновку в його необґрунтованості, оскільки з 19.04.2023 спірний договір є розірваним, у зв`язку з чим у відповідача припинився обов`язок поставити позивачу товар та виник обов`язок повернути отриману попередню оплату.

Таким чином, за прострочення поставки товару обґрунтованим для нарахування пені є період з 08.02.2023 по 18.04.2023 (в межах заявленого позивачем періоду нарахування).

Отже, здійснивши власний розрахунок пені, суд дійшов висновку, що обґрунтованим розміром пені за прострочення виконання відповідачем обов`язку з поставки товару є 6187,18 грн, у зв`язку з чим позовні вимоги Комунального підприємства «Міськтепловоденергія» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Металоцентри Стілмен» пені у розмірі 6629,12 грн підлягають частковому задоволенню у розмірі 6187,18 грн.

Також, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 397,75 грн за період з 08.02.2023 по 23.04.2023.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши розрахунок 3% річних, суд дійшов висновку в його необґрунтованості, оскільки нарахування 3% можливе виключно за прострочення виконання грошового зобов`язання, тобто зобов`язання з повернення попередньої оплати.

Як встановлено судом, у відповідача виник обов`язок повернути позивачу попередню оплату лише після того, як позивач відмовився від договору в односторонньому порядку, внаслідок чого обов`язок з поставки відповідачем товару припинився.

При цьому, оскільки позивачем було встановлено відповідачу строк повернення попередньої оплати (до 21.04.2023), обґрунтованим для нарахування 3% річних є період з 22.04.2023 по 23.04.2023 (в межах заявленого позивачем періоду нарахування).

Здійснивши власний розрахунок 3% річних (в межах заявленого позивачем періоду нарахування), суд дійшов висновку, що обґрунтованим розміром 3% річних є 10,61 грн, у зв`язку з чим позовні вимоги Комунального підприємства «Міськтепловоденергія» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Металоцентри Стілмен» 3% річних у розмірі 397,75 грн підлягають частковому задоволенню у розмірі 10,61 грн.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати у розмірі 1426,29 грн за період з лютого по березень 2023 року.

У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

Кредитору, у свою чергу, згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України належить право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу.

Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.

Водночас, частиною першою статті 8 Цивільного кодексу України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Частиною п`ятою статті 4 Цивільного кодексу України передбачено, що інші органи державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону). Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.

З метою реалізації Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).

Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007.

Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 Цивільного кодексу України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - «дефляція», то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ №1078 від 17.07.2003.

Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку в його необґрунтованості, оскільки нарахування інфляційних втрат можливе виключно за прострочення виконання грошового зобов`язання, тобто зобов`язання з повернення попередньої оплати.

Як встановлено судом, у відповідача виник обов`язок повернути позивачу попередню оплату лише після того, як позивач відмовився від договору в односторонньому порядку, внаслідок чого обов`язок з поставки відповідачем товару припинився.

При цьому, оскільки позивачем було встановлено відповідачу строк повернення попередньої оплати (до 21.04.2023), обґрунтованим для нарахування інфляційних втрат є період з травня 2023 року.

Таким чином, суд відмовляє у позові Комунального підприємства «Міськтепловоденергія» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Металоцентри Стілмен» інфляційних втрат у розмірі 1426,29 грн (так як вони нараховані за період, коди у відповідача не існувало прострочення з виконання грошового зобов`язання).

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Металоцентри Стілмен» (03189, м. Київ, вул. Академіка Вільямса, буд. 6-Д, офіс 43; ідентифікаційний код: 43922411) на користь Комунального підприємства «Міськтепловоденергія» (32300, Хмельницька обл., Кам`янець-Подільський район, м. Кам`янець-Подільський, вул. Ярослава Мудрого, буд. 123; ідентифікаційний код: 36588183) суму основного боргу у розмірі 64523 (шістдесят чотири тисячі п`ятсот двадцять три) грн 41 коп., пеню у розмірі 6187 (шість тисяч сто вісімдесят сім) грн 18 коп., 3% річних у розмірі 10 (десять) грн 61 коп. та судовий збір у розмірі 2331 (дві тисячі триста тридцять одна) грн 04 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.М. Спичак