ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.07.2023м. ХарківСправа № 922/1322/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Махлай Б.В.

за участю представників учасників процесу:

позивача: Левицька А.В., адвокат, довіреність № 5141-К-Н-О від 09.06.23,

відповідача: не з`явився,

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу,

за позовом: Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», місто Київ,

до Фізичної особи-підприємця Куца Володимира Валерійовича, місто Харків,

про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», звернувся до господарського суду Харківської області із позовною заявою до відповідача, Фізичної особи-підприємця Куца Володимира Валерійовича, про стягнення коштів за кредитним договором № -КД-1 від 02 березня 2021 року в загальному розмірі 689 518,28 грн. з них: 314 939,06 грн. заборгованість за тілом кредиту, 59 640,16 грн. заборгованість за процентами, 314 939,06 грн. заборгованість в порядку регресу за сплаченою гарантією.

10 квітня 2023 року, ухвалою господарського суду Харківської області, залишено позовну заяву Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» без руху. Надано позивачеві строк для усунення недоліків позовної заяви - п`ять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху, шляхом надання до суду: - позовної заяви з поштовим індексом відповідача відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (61050); - документів, які підтверджують відправлення відповідачу копії позовної заяви і доданих до неї документів за правильним поштовим індексом (61050); - інформації щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; - належним чином оформлених додатків до позовної заяви, шляхом зазначення на копії всіх необхідних відміток, а саме: "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії. 24 квітня 2023 року, ухвалою господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до розгляду та відкрито позовне провадження у справі № 922/1322/23. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Почато у справі № 922/1322/23 підготовче провадження і призначено підготовче засідання. 19 червня 2023 року, протокольною ухвалою господарського суду Харківської області, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Відповідачу було встановлено ухвалою господарського суду Харківської області від 24 квітня 2023 року п`ятнадцятиденний строк, з дня вручення даної ухвали, для подання відзиву на позовну заяву. У зазначений строк відповідач має надіслати суду відзив, який повинен відповідати вимогам статті 165 ГПК України, і всі письмові та електронні докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Копію відзиву та доданих до нього документів відповідач має надіслати (надати) іншим учасникам справи одночасно із надсиланням (наданням) відзиву до суду та докази надіслання надати суду разом із відзивом на позов. Відповідач своїм правом на подання відзиву у справі не скористався, як вбачається з трекінгу відправлення за трек номером 136 ухвала суду від 24 квітня 2023 року є повернутою за датою 01.05.2023 з причиною: «адресат відсутній за вказаною адресою». Водночас, відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. У відповідності до статті 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань - документ у паперовій або електронній формі, що сформований програмним забезпеченням Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань за зазначеним заявником критерієм пошуку та містить відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, які є актуальними на дату та час формування витягу або на дату та час, визначені у запиті, або інформацію про відсутність таких відомостей у цьому реєстрі. Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру (стаття 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань"). Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про фізичну особу - підприємця: місцезнаходження (адреса місця проживання, за якою здійснюється зв`язок з фізичною особою - підприємцем). Як унормовано частиною 1, 2, 4 статті 10 вказаного Закону, якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, використовуються для ідентифікації юридичної особи або її відокремленого підрозділу, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, фізичної особи - підприємця, у тому числі під час провадження ними господарської діяльності та відкриття рахунків у банках та інших фінансових установах. Таким чином, відомості про місцезнаходження відповідача, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, є офіційним та достовірним підтвердженням зазначеної інформації.

Враховуючи наведене вище, господарський суд вважає, що не отримання відповідачем кореспонденції, яку господарський суд з дотриманням вимог процесуального закону надіслав за належною адресою, є обставиною, яка зумовлена не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на її адресу. На підставі викладеного, відповідач несе ризики такої своєї поведінки, що цілком залежала від його волі. Водночас, відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України, починається обрахунок визначеного судом процесуального строку на подання відповідачем відзиву на позов.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений ухвалою про відкриття провадження у справі від 24 квітня 2023 року, а саме до 16.05.2023 не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України.

Строки розгляду справи в порядку загального позовного провадження врегульовані розділом ІІІ ГПК України. Так, у відповідності до ч. 3 ст. 177 ГПК України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду. В свою чергу, відповідно до ч. 1, 2 ст. 195 ГПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Україною 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). У пунктах 2, 4 частини 3 статті 129 Конституції України закріплені такі основні засади судочинства як: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зазначені принципи знайшли своє відображення у статтях 7, 13 ГПК України, а тому господарські суди зобов`язані реалізовувати їх під час здійснення господарського судочинства. Закон України "Про судоустрій та статус суддів" (пункт 3 статті 7) також гарантує право кожного на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку. Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (див. рішення у справах "Ейрі проти Ірландії", від 09 жовтня 1979 року, пункт 24, Series A N 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява №38695/97, пункт 43, ECHR 2000-II).

Суд констатує про те, що під час розгляду справи, були створені належні умови для реалізації сторонами своїх прав, що передбачені ГПК України. При цьому, розгляд справи відбувся в межах строку, що передбачений ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив наступне.

ОПИС ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА, ЩО ВИКЛАДЕНА У ПОЗОВНІЙ ЗАЯВІ.

02 березня 2021 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № -КД-1 (надалі «Договір») відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у розмірі 1 200 000,00 грн. (п. А.2. Договору) із терміном повернення 01.12.2024 року (пп. А.3, 1.2., 2.2.3. Договору). Цього ж дня відповідачем було отримано кредитні кошти у розмірі та на цілі відповідно до п. А2 Договору. 02 березня 2021 року між позивачем та відповідачем також була укладена додаткова угода № 1 до Договору (надалі «Додаткова угода») відповідно до підпункту «а» пункту 1 якої сторони узгодили, що протягом строку кредиту, зазначеного в п. А.3. Договору, за умови належного виконання позичальником положень Порядку програми фінансової державної підтримки суб`єктів малого та середнього підприємства та умов цієї Додаткової угоди, позичальник має право на отримання фінансової державної підтримки. Згідно із п. 2.1. Додаткової угоди за користування кредитом на умовах та в порядку визначених цієї Додатковою угодою, позичальник сплачує банку базову процентну ставку, яка становить 14.45% річних. Відповідно до п. 2.2. Додаткової угоди у випадку прострочення понад 15 днів позичальником своїх зобов`язань по погашенню кредиту і/або процентів в розмірі, зазначеному в п. 2.3., 2.7. цієї Додаткової угоди, позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом в порядку та розмірі: - в період прострочення з 1-го до 15-го включно в розмірі базової процентної ставки, що діяла на період прострочення; - в період з 16 числа місяця, в якому виникла прострочена заборгованість до дати її погашення в розмірі, визначеному за формулою: розмір базової процентної ставки з урахуванням її зміни згідно п. 2.1. цієї Додаткової угоди + 5% річних. Пунктом 2.7. Додаткової угоди визначено, що погашення кредиту (тіла) позичальник здійснює рівними частинами в строки і розмірах, що зазначені в Додатку 1 (Графік погашення кредиту), що є невід`ємною частиною цієї Додаткової угоди. Згідно із п. 2.10. Додаткової угоди у випадку порушення позичальником строку повернення кредиту, зазначено в п. А.3. Договору позичальник зобов`язується сплатити банку заборгованість за кредитом, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у розмірі, визначеному за формулою: розмір базової процентної ставки з урахуванням її зміни згідно п. 2.1. цієї Додаткової угоди + 5% річних. 17 червня 2022 року між позивачем та відповідачем також було укладено Договір про внесення змін до Кредитного договору № -КД-1 від 02.03.2021 року відповідно до якого відповідач підтвердив свої зобов`язання перед банком щодо погашення заборгованості за Договором та сторони дійшли згоди продовжити строк користування позичальником кредитними коштами та встановити кінцевий термін повернення кредиту та сплати процентів за його користування 01.06.2023 року. Відносно забезпечення зобов`язань відповідача гарантією, позивач зазначає наступне. Відповідно до підпункту «в» пункту 1 Додаткової угоди позичальник обізнаний про те, що його грошові зобов`язання перед банком зі сплати основної суми кредиту частково забезпечені гарантією відповідно до Порядку надання державних гарантій на портфельній основі у 2020 році, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.11.2020 № 1151. При цьому, позичальнику відомі та повністю зрозумілі умови надання гарантії, з якими (умовами) він повністю погоджується та вважає їх прийнятними для нього. 31 грудня 2020 року між Міністром фінансів України Марченко С.М. та позивачем було укладено договір про надання державної гарантії на портфельній основі № 13010-05/269 (надалі «Договір гарантії»), відповідно до п. 2.1. якого Гарант на умовах цього Договору та в межах ліміту гарантії надає на користь Бенефіціара (позивача) безвідкличну гарантію з метою гарантування виконання принципалами (у т.ч. відповідачем) своїх грошових зобов`язань перед Бенефіціаром за кредитними договорами, включеними до портфеля. Відповідно до п. 6.2. Договору з метою реалізації зворотної вимоги (регресу) гаранта до принципала та на виконання статті 6 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та вимог, передбачених пунктами 6.1. та 6.3. цього Договору, бенефіціар, виступаючи на підставі Порядку та цього Договору, зобов`язується, зокрема: - здійснювати заходи щодо стягнення суми, сплаченої гарантом, з усіма процесуальними правами, що надаються позивачу. Позивач зазначає, що відповідач порушив свої зобов`язання за Договором, припинив здійснювати щомісячні платежі, які передбачені Графіком платежів. Відповідно до пп. «г» п. 2.3.2. Договору при настанні будь-якої з наступних подій, зокрема, порушення позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених умовами цього Договору, банк має право згідно зі ст. 651 ЦК України та ст. 188 ГК України здійснити одностороннє розірвання Договору з відправлення позичальнику повідомлення. 15 грудня 2022 року позивачем було направлено до відповідача повідомлення про розірвання Договору з вимогою до 04.01.2023 здійснити погашення заборгованості в повному обсязі. 09.01.2023 року позивачем була направлена до Міністерства фінансів України (Гаранта) та АТ «УКРЕКСІМБАНК» (Агента) вимога на сплату за гарантією № 111 на суму 314 939,06 грн. 21 січня 2023 року позивачем було направлено повідомлення до відповідача про надсилання вимоги гаранту № 111 від 06.01.2023 року. 03 лютого 2023 року Міністерством фінансів України була перерахована сума сплати за гарантією у розмірі 314 939,06 грн. Підсумовуючи, позивач зазначає, що з урахуванням гарантійних виплат гаранта, заборгованість відповідача перед позивачем за Договором станом на 15.02.2023 року становить 374 579,22 грн., з яких: 314 939,06 грн. заборгованість за тілом кредиту та 59 640,16 грн. заборгованість за процентами, що не була погашена відповідачем. Також, позивач прохає про стягнення 314 939,06 грн. в якості заборгованості в порядку регресу за сплаченою гарантією, адже своє право на регресну вимогу до боржника (ч. 1 ст. 569 ЦК України) гарант реалізує шляхом наділення позивача повноваженнями на стягнення з відповідача сплаченої відповідно до гарантії суми, а такої нарахованої пені (пункти 6.1., 6.2., 6.8., 6.9. Договору гарантії, пункти 2.11., 2.13., 2.14. Додаткової угоди).

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

ВІДНОСНО АНАЛІЗУ НАЯВНОСТІ/ВІДСУТНОСТІ ПІДСТАВ ДЛЯ СТЯГНЕННЯ ОСНОВНОЇ ЗАБОРГОВАНОСТІ ПО ТІЛУ КРЕДИТУ.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини. В статті 174 Господарського кодексу України визначено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. При цьому, ст. 12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК з урахуванням особливостей, передбачених ГК України. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 173 ГК України, зі змістом якої кореспондуються і приписи ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

02 березня 2021 року між Акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (позивач, банк за Договором) та Фізичною особою-підприємцем Куцем Володимиром Валерійовичем (відповідач, позичальник за Договором) був укладений кредитний договір № -КД-1. Відповідно до п. 1.1. Договору банк за наявності вільних грошових коштів зобов`язується надати позичальнику кредиту у вигляді згідно з п. А.1. цього Договору на цілі, зазначені у п. А.2 цього Договору, не пізніше 5 днів з моменту, зазначеного у другому абзаці п. 2.1.2. цього Договору. Відповідно до п. А.2. Договору ліміт цього Договору 1 200 000,00 грн. на поповнення обігових коштів. Відповідно до п. А.3. термін повернення кредиту 01.03.2023 року. Відповідно до п. А.6. за користування кредитом позичальник сплачує проценти у розмірі 14,45% річних від суми залишку непогашеної заборгованості. Відповідно до п. А.7. Договору у випадку порушення позичальником грошового зобов`язання по сплаті кредиту позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 28,9% річних від суми простроченої заборгованості за кредитом. Відповідно до п. А.8. Договору проценти, встановлені п.п. А.6., А.6.1. Договору, нараховуються та сплачуються щомісячно, датою сплати процентів є 1-е число кожного поточного місяця, починаючи з дати підписання цього Договору, якщо інше не передбачене п. 7.3. цього Договору. У випадку несплати процентів вони вважаються простроченими (крім випадків розірвання цього Договору згідно з п. 2.3.2. цього Договору). Платежі по кредиту сплачуються відповідно до графіку, який є невід`ємною частиною Договору. Додатком до Договору є Графік платежів. Кредитний договір був підписаний з використанням ЕЦП, про що свідчить відповідний протокол перевірки підписів.

02 березня 2021 року між позивачем та відповідачем також була укладена додаткова угода № 1 до Договору (надалі «Додаткова угода») відповідно до підпункту «а» пункту 1 якої сторони узгодили, що протягом строку кредиту, зазначеного в п. А.3. Договору, за умови належного виконання позичальником положень Порядку програми фінансової державної підтримки суб`єктів малого та середнього підприємства та умов цієї Додаткової угоди, позичальник має право на отримання фінансової державної підтримки. Згідно із п. 2.1. Додаткової угоди за користування кредитом на умовах та в порядку визначених цієї Додатковою угодою, позичальник сплачує банку базову процентну ставку, яка становить 14.45% річних. Відповідно до п. 2.2. Додаткової угоди у випадку прострочення понад 15 днів позичальником своїх зобов`язань по погашенню кредиту і/або процентів в розмірі, зазначеному в п. 2.3., 2.7. цієї Додаткової угоди, позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом в порядку та розмірі: - в період прострочення з 1-го до 15-го включно в розмірі базової процентної ставки, що діяла на період прострочення; - в період з 16 числа місяця, в якому виникла прострочена заборгованість до дати її погашення в розмірі, визначеному за формулою: розмір базової процентної ставки з урахуванням її зміни згідно п. 2.1. цієї Додаткової угоди + 5% річних. Пунктом 2.7. Додаткової угоди визначено, що погашення кредиту (тіла) позичальник здійснює рівними частинами в строки і розмірах, що зазначені в Додатку 1 (Графік погашення кредиту), що є невід`ємною частиною цієї Додаткової угоди. Згідно із п. 2.10. Додаткової угоди у випадку порушення позичальником строку повернення кредиту, зазначено в п. А.3. Договору позичальник зобов`язується сплатити банку заборгованість за кредитом, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у розмірі, визначеному за формулою: розмір базової процентної ставки з урахуванням її зміни згідно п. 2.1. цієї Додаткової угоди + 5% річних. Додаткова угода до Договору була підписана з використанням ЕЦП, про що свідчить відповідний протокол перевірки підпису.

Як вбачається з платіжного доручення № DIC038IWAE від 03 березня 2021 року, позивач перерахував відповідачу грошові кошти за Договором в якості кредиту у розмірі 1 200 000,00 грн.

17 червня 2022 року між позивачем та відповідачем було підписано Договір про внесення змін до Договору. Відповідно до пп. 1 п. 1 цього договору позичальник (відповідач) підтверджує свої зобов`язання перед банком (позивачем) щодо погашення заборгованості за Договором, яка складається з суми неповернутого кредиту у розмірі 649 030,00 грн. Відповідно до п. 2 розділу ІІ цього договору сторони дійшли згоди встановити наступні додаткові умови по Договору, а саме: право банка, у випадку невиконання (неналежного виконання) позичальником будь-якого із зобов`язань, визначених п. п. 1) п. ІІ цього Договору про внесення змін, вимагати від позичальника дострокове повернення кредиту, сплати процентів за користування, виконання інших зобов`язань за Договором у повному обсязі шляхом відправлення повідомлення. Договір про внесення змін був підписаний з використанням ЕЦП, про що свідчить відповідний протокол перевірки підпису.

Відповідно до пп. «г» п. 2.3.2. Договору при настанні будь-якої з наступних подій, зокрема, порушення позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених умовами цього Договору, банк має право згідно зі ст. 651 ЦК України та ст. 188 ГК України здійснити одностороннє розірвання Договору з відправлення позичальнику повідомлення. У зазначену у повідомленні дату цей Договору вважається розірваним. 15 грудня 2022 року позивачем було направлено до відповідача повідомлення про розірвання Договору з вимогою до 04.01.2023 здійснити погашення заборгованості в повному обсязі.

Як вбачається з представлено до суду розрахунку грошової заборгованості, відповідачем станом на день подання позову не було сплачено тіло кредиту у розмірі 314 939,06 грн. Іншого розрахунку до суду не представлено.

Таким чином, проаналізувавши наявні матеріали справи, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги в частині стягнення тіла кредиту за Договором у розмірі 314 939,06 грн.

Відповідно до частини 2 статті 614 Цивільного кодексу України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до частини 3 та 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належних доказів на підтвердження здійснення повної оплати.

ВІДНОСНО АНАЛІЗУ НАЯВНОСТІ/ВІДСУТНОСТІ ПІДСТАВ ДЛЯ СТЯГНЕННЯ ГРОШОВИХ КОШТІВ З ВІДПОВІДАЧА В ПОРЯДКУ РЕГРЕСУ.

Як вбачається з матеріалів справи, 31 грудня 2020 року між Міністром фінансів України, який діє від імені держави за дорученням Кабінету Міністрів України та позивачем був кладений договір про надання державної гарантії на портфельній основі № 13010-05/269. Відповідно до п. 2.1. цього договору Гарант на умовах цього договору та в межах Ліміту Гарантії надає на користь Бенефіціара (позивач) безвідкличну Гарантію з метою гарантування виконання Принципалами (в т.ч. відповідачем) частини своїх грошових зобов`язань перед Бенефіціаром за кредитними договорам, включеними до Портфеля. Відповідно до п. 2.2. цього Договору Гарантія надається за Кредитами, включеними до Портфеля. Відповідно до п. 2.3. цього договору Гарантія вважається наданою на користь Бенефіціара з дати укладення цього Договору. Відповідно до п. 3.1. цього договору з метою включення кредитів до портфеля Бенефіціар формує Реєстр, до якого включаються всі Кредити, які Бенефіціар визначив як такі, що включені до Портфеля (в тому числі ті, які вже включені до Портфеля).

Відповідно до п. 6.1. цього Договору у разі здійснення Гарантом виплати ССГ за будь-яким Проблемним кредитом Бенефіціар зобов`язується відобразити в обліку виникнення заборгованості Принципала перед бюджетом на суму здійсненої Гарантом виплати ССГ та застосувати інструменти врегулювання заборгованості (в тому числі, але не виключно, за рахунок реалізації предмета забезпечення) за таким Проблемним кредитом. Відповідно до п. 6.2. цього договору з метою реалізації зворотної вимоги (регресу) Гаранта до Принципала та на виконання статті 61 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та вимог, передбачених пунктами 6.1. та 6.3. цього договору, Бенефіціар, виступаючи на підставі Порядку та цього договору, зобов`язується: 6.2.2. здійснювати заходи щодо стягнення суми, сплаченої Гарантом, з усіма процесуальними правами, що надаються позивачу в судах.

06.01.2023 року позивачем була складена вимога на сплату за Гарантією № 111 від 06.01.2023 за договором про надання гарантії на портфельній основі № 13010-05/269 від 31.12.2020 року. У цій вимозі зазначено, що загальна сума кредиту позичальника 1 200 000,00 грн., сума залишку основного боргу 629 878,12 грн. У зв`язку з цим, позивач прохає про перерахування суми сплати за гарантією в розмірі 314 939,06 грн. Листом з вих. № 10302HAL2S3O0 від 09 січня 2023 року, позивач повідомив відповідача про надсилання Міністерству фінансів України, як гаранту за Договором, вимоги на сплату за гарантією № 111 від 06.01.2023 відповідно договору про надання гарантії на портфельній основі № 13010-05/269 від 31.12.2020 року (сума сплати за гарантією становить 314 939,06 грн.).

Як вбачається із виписки з 02.03.2021 року по 15.02.2023 року, 03 лютого 2023 року була сплачена гарантія за договором про надання гарантії на портфельній основі № 13010-05/269 від 31.12.2020 року у розмірі 314 939,06 грн.

Відповідно до підпункту «в» пункту 1 Додаткової угоди позичальник обізнаний про те, що його грошові зобов`язання перед банком зі сплати основної суми кредиту частково забезпечені гарантією відповідно до Порядку надання державних гарантій на портфельній основі у 2020 році, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.11.2020 № 1151. При цьому, позичальнику відомі та повністю зрозумілі умови надання гарантії, з якими (умовами) він повністю погоджується та вважає їх прийнятними для нього. Відповідно до п. 2.13. Додаткової угоди № 1 до Договору позичальник визнає та підтверджує, що Банк має всі повноваження стягувати з нього прострочену перед державою заборгованість та застосовувати інші інструменти врегулювання заборгованості. Відповідно до п. 2.14. Додаткової угоди № 1 до Договору грошові кошти, отримані від звернення стягнення щодо забезпечення або в результаті інших заходів щодо стягнення з позичальника простроченої заборгованості направляються, в тому числі, в рахунок відшкодування (в порядку регресу) сплачених гарантом та нарахованої пені.

Таким чином, на підставі представлених до суду документів, суд прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача 314 939,06 грн., що є заборгованістю в порядку регресу за сплаченою гарантією.

ВІДНОСНО АНАЛІЗУ НАЯВНОСТІ/ВІДСУТНОСТІ ПІДСТАВ ДЛЯ СТЯГНЕННЯ ПРОЦЕНТІВ.

Позивачем заявлено до стягнення 59 640,16 грн. заборгованості за процентами.

Згідно із п. 2.10. Додаткової угоди у випадку порушення позичальником строку повернення кредиту, зазначено в п. А.3. Договору позичальник зобов`язується сплатити банку заборгованість за кредитом, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у розмірі, визначеному за формулою: розмір базової процентної ставки з урахуванням її зміни згідно п. 2.1. цієї Додаткової угоди + 5% річних.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 січня 2022 року по справі №910/18557/20 зазначено наступне:

«Визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду».

Здійснивши перевірку суми нарахованих процентів, суд прийшов до висновку, що вони здійснені арифметично вірно, а отже підлягають задоволенню в повному обсязі, а саме у розмірі 59 640,16 грн.

Таким чином, суд прийшов до висновку про повне задоволення позовних вимог.

Здійснюючи розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи, враховуючи вимоги статті 129 ГПК України, а також висновки суду про задоволення позову, судові витрати, понесені позивачем, покладаються на відповідача.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин. У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року). Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1-5, 10-13, 20, 41-46, 49, 73-80, 86, 123, 129, 194-196, 201, 208-210, 217-220, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Куца Володимира Валерійовича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (01001, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 1Д; ) заборгованість, яка виникла за кредитним договором № -КД-1 від 02 березня 2021 року, а саме: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 314 939,06 грн., заборгованість за процентами у розмірі 59 640,16 грн., заборгованість в порядку регресу за сплаченою гарантією у розмірі 314 939,06 грн., а також судові витрати (сплачений судовий збір) у розмірі 10 342,77 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "04" липня 2023 р.

Суддя Н.В. Калініченко