РІШЕННЯ

16 травня 2023 року м. ТернопільСправа № 921/378/22

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Гевка В.Л.

за участі секретаря судового засідання Карпи М.Ю.

розглянувши у порядку загального позовного провадження справу

за позовом: Фізичної особи-підприємця Покровської Оксани Іванівни, АДРЕСА_1

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Кісілевича Володимира Володимировича, АДРЕСА_2

про стягнення заборгованості у сумі 332 405 грн 00 коп., з яких: 25 000 грн 00 коп. штраф за дострокове розірвання договору оренди, 45 000 грн 00 коп. сума упущеної вигоди та 262 405 грн 00 коп. безпідставно набуті грошові кошти.

За участі представників:

Позивача: не з`явився;

Відповідача: адвокат Черніцький Іван Романович, ордер на надання правничої (правової) допомоги серія ВО № 1042392 від 24.10.2022.

Cуть справи.

Фізична особа-підприємець Покровська Оксана Іванівна звернулася до Господарського суду Тернопільської області з позовною заявою до відповідача - Фізичної особи-підприємця Кісілевича Володимира Володимировича про стягнення заборгованості у сумі 332 405 грн 00 коп., з яких: 25 000 грн 00 коп. штраф за дострокове розірвання договору оренди, 45 000 грн 00 коп. сума упущеної вигоди та 262 405 грн 00 коп. безпідставно набуті грошові кошти.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.08.2022, для розгляду справи № 921/378/22 визначено суддю Гевка В.Л.

Ухвалою суду від 29.08.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого засідання на 27.09.2022 о 10 год 20 хв.

Ухвалами суду, в порядку статті 183 ГПК України, неодноразово відкладалось підготовче засідання та продовжувався розгляд підготовчого провадження.

У судовому засіданні 21.02.2023, судом продовжено строк підготовчого провадження до 14.03.2023, закрито підготовче провадження з 14.03.2023 та призначено справу до судового розгляду по суті на 14.03.2023 о 11 год 20 хв., яке в порядку частини 5 статті 216 України, неодноразово відкладалось з підстав, зазначених в ухвалах суду, востаннє на 16.05.2023.

Позивач участі повноважного представника у судовому засіданні 16.05.2023 не забезпечив, будь яких заяв чи клопотань суду не надав.

Присутній у судовому засіданні 16.05.2023 представник відповідача позовних вимог не визнає, з підстав, зазначених у Заяві (пояснення та заперечення) (вх. № 7704 від 17.11.2022).

Частиною 1 статті 202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи наведене, суд визнав за можливе розглянути справу без участі представника позивача за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 16.05.2023 суд видалився до тривалої нарадчої кімнати та після повернення з нарадчої кімнати 16.05.2023 ухвалив скорочену (вступну та резолютивну) частину рішення.

АРГУМЕНТИ СТОРІН

Позиція позивача

Позивачка в обґрунтування позовних вимог зазначає, що 23 квітня 2020 року між ФОП Покровською О.І. та ФОП Кісілевич В.В. було укладено Договір оренди приміщення №1, згідно з умовами якого, Орендодавець, передає, а Орендар, приймає в строкове платне користування приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 30кв.м, а також дерев`яний павільйон площею 19,7 кв.м. Майно передається відповідачу з метою розміщення магазину, строком з 02.05.2020 року по 01.05.2023 року.

Також, вказує на те, що відповідач користувався орендованим майном до 6 травня 2021 року, а надалі в односторонньому порядку без попередження розірвав договір оренди приміщення №1, тим самим порушивши норми закону та обумовлені права та обов`язки.

З огляду на те, що Орендарем в односторонньому порядку розірвано Договір оренди приміщення № 1, належним чином не попередивши Орендодавця, та не уклавши Акт приймання-передачі приміщення з оренди, позивач немає змоги здати в оренду іншому орендарю, а відтак Орендодавець зазнає збитків у вигляді упущеної вигоди в сумі щомісячної орендної плати, яка становить 5 000грн щомісяця, що за період з травня 2021 року по січень 2022 року (9 місяців) становить 45 000грн.

Крім цього, позивачкою, заявлена вимога про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, яка обгрунтована тим, що 06.05.2021 року ОСОБА_1 прийшов у житло ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_4 та забрав у ОСОБА_2 кошти в сумі 213 000 (двісті тринадцять тисяч) грн, також ОСОБА_1 заборгував 49405 (сорок дев`ять тисяч чотириста п`ять гривень).

ОСОБА_2 неодноразово зверталась до ОСОБА_1 про повернення коштів, однак останнім таких коштів позивачці не повернуто.

01.06.2021 року ОСОБА_2 звернулась до відділення поліції №4 Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області із заявою-повідомленням про вчинення злочину (кримінального правопорушення).

11.06.2021 року було відкрито кримінальне провадження № 0000081, в ході якого, під час надання пояснень ОСОБА_1 визнав, що забрав у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі орієнтовно 200 000 (двісті тисяч) грн.

Проте, кримінальне провадження № 0000081 було закрито, у зв`язку із відсутністю складу злочину в діях ОСОБА_1 . Постанова про закриття кримінального провадження від 21.03.2022 року, прийнята дізнавачем СД відділення поліції №4 ТРУП ГУНП в Тернопільській області старшим лейтенантом поліції Вавро Ю.А.).

На переконання, позивачки, грошові кошти в сумі 262 405 (двісті шістдесят дві тисячі чотириста п`ять) грн, ОСОБА_1 набуто без достатньої правової підстави для їх набуття. Тому, такі кошти безпідставно зберігаються відповідачем та підлягають поверненню.

Позиція відповідача

Відповідач у заяві № б/н від 17.11.2022 (вх. № 7704 від 17.11.2022), проти позовних вимог заперечує, вважає доводи і вимоги безпідставними, необгрунтованими та таким, що не відповідають дійсності, не підтверджені належними, допустимими, достатніми та достовірним доказами.

Щодо стягнення штрафу та упущеної вигоди за Договором оренди приміщення № 1 від 23.04.2020, відповідач стверджує, що оскільки Договір оренди приміщення №1 укладено на три роки, але нотаріально не посвідчений, такий договір є нікчемним, а відтак правових наслідків у сторін, внаслідок його укладення, не виникло.

Крім цього, звернув увагу, що умови договору оренди, який відповідач вважає нікчемним, порушила саме позивачка, позаяк починаючи з 08.05.2021 року ФОП Покровська О.І. чинила перешкоди у користуванні приміщенням магазину, обмежуючи доступ, самостійно на власний розсуд здійснюючи торгівлю.

Відповідач, переконаний, що саме позивачка в односторонньому порядку відмовилась виконувати домовленість про користування приміщенням, здійснюючи в ньому підприємницьку діяльність.

Щодо стягнення безпідставно набутих грошових коштів, як зазначив представник відповідача в судовому засіданні, позивачкою не надано будь-яких доказів того, що Кісілевич В.В. взяв у Покровської О.І. особисті кошти, які належали позивачці, в сумі, яка заявлена в позові. Навпаки, докази, які були подані сторонами, підтверджують, що відповідач не брав у позивачки її особисті кошти.

З огляду на необгрунтованість заявлених вимог, просить в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Фактичні обставини, встановлені судом. Мотивована оцінка судом аргументів, наведених учасниками справи. Висновки суду із посиланням на норми закону.

Розглянувши матеріали справи, доводи представника позивачки, заперечення відповідача дослідивши норми чинного законодавства, оцінивши подані докази в їх сукупності, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, судом встановлено таке.

23 квітня 2020 року між ФОП Покровською О.І. (далі Орендодавець) та ФОП Кісілевич В.В. (далі Орендар) укладено Договір оренди приміщення № 1.

Згідно з п.1.1 Договору, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Орендодавець зобов`язується передати Орендареві у строкове платне користування приміщення, що визначене у цьому Договорі.

Адреса приміщення, що орендується: Україна, м. Збараж, Тернопільська область, вул. Грушевського, буд.153А (п.1.3 Договору).

Загальна площа приміщення, що орендується: 30 кв.м Також дерев`яний павільйон 19.7 кв. м (п.1.4 Договору).

Пунктом 3.2 Договору визначено, що у момент підписання Акту прийому-передачі, Орендодавець передає Орендарю ключі від приміщення, що орендується.

Приміщення, що орендується надається орендарю для магазину (п.2.1 Договору).

Орендна плата сплачується орендарем не пізніше 1 числа кожного наступного місяця. Вартість комунальних послуг не входить до орендної плати (п. п 5.2, 5.6 Договору).

Пунктом 5.8 Договору визначено, що цей договір без порушень, або не дотримання норм які вказані в даному договорі з сторін Орендодавця або Орендаря в достроковому розірванню в односторонньому порядку не підлягає. Сторони несуть відповідальність за дострокове розірвання без поважних причин цього договору у вигляді штрафної неустойки, що не включає можливості пред`явлення збитків, у сумі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) гривень. При закінченні терміну Договору оренди Орендар сплачує орендну плату до дня повернення Приміщення та майна. Закінчення строку дії Договору оренди не звільняє Орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі. Ураховуючи санкції(якщо такі передбачені цим Договором), а також Орендар зобов`язаний повернути майно Орендодавцю, не в гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, (прилади, надвірні споруди, щоб були справними і в відповідному вигляді).

Пунктом 7.1 розділу 7 «Права та обов`язки орендаря» Договору визначено, що Орендар, серед іншого, зобов`язаний:

- використовувати Приміщення, що орендується, виключно у відповідності до мети оренди, визначеної п.2.1 цього Договору;

- своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату;

- забезпечувати збереження орендованого Приміщення та майна, запобігати його пошкодженню і псуванню, тримати Приміщення та орендоване майно в порядку, передбаченому санітарними нормами та правилами пожежної безпеки, підтримувати орендоване майно та Приміщення в належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу, здійснювати заходи протипожежної безпеки;

- надати Орендодавцю доступ на об`єкт оренди з метою перевірки його стану і відповідності напрямку використання за цільовим призначенням, визначеному цим Договором;

- у разі припинення або розірвання Договору повернути Орендодавцеві, орендоване Приміщення та Майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати Орендодавцеві збитки в разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого Майна.

Згідно п.4.1 Договору, строк оренди складає 3 (три) роки.

Строк цього Договору починає свій перебіг з 02.05.2020 року та закінчується 01.05.2023 року.

Позивачка вказала, що на виконання умов Договору, відповідно до Акту приймання-передачі Орендодавцем передано Орендарю, обумовлену Договором частину приміщення, котрим останній користувався до 06 травня 2021 року, сплачував орендну плату та відповідні комунальні послуги.

У травні 2021 року, відповідач, в односторонньому порядку без попередження розірвав Договір оренди приміщення №1 від 23.04.2020, покинувши приміщення разом із належним обладнанням. Ключі від орендованого приміщення не повернув.

Оскільки, відповідач в односторонньому порядку розірвав Договір, належним чином не попередивши позивачку, не уклавши Акт передачі-приймання приміщення з оренди, чим завдав збитків у вигляді упущеної вигоди в сумі щомісячної суми оренди, яка становить 5 000грн, та за два місяці (червень-липень) становить 10 000 грн.

02.08.2021 ФОП Покровською. О.І. надіслано претензію до ФОП Кісілевича В.В. про порушення умов договору оренди приміщення №1 від 23.04.2020 року, у якій вимагала, належним чином виконати взяті за Договором зобов`язання, сплатити штраф за невиконання його умов у розмірі 25 000грн та упущену вигоду у розмірі 10 000грн, що складає загальну суму 35 000грн.

Проте, відповідь на претензію, ФОП Покровська О.І. не отримала, зобов`язання, встановлене договором про оренду приміщення №1 - ФОП Кісілевич В.В. не виконав.

Крім цього, позивачка заявила вимогу про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів в сумі 262 405 грн.

В обґрунтування такої позовної вимоги ФОП Покровська О.І., зазначила, що 06.05.2021 ОСОБА_1 прийшов у житло позивачки за адресою: АДРЕСА_4 та забрав кошти в сумі 213 000 грн.

Крім цього, позивачка вказала, що ОСОБА_1 заборгував 49 405грн.

Як вбачається із позовної заяви ОСОБА_2 неодноразово зверталась до ОСОБА_1 із вимогою про повернення коштів, однак відповідач залишив такі вимоги без розгляду.

01.06.2021 ОСОБА_2 звернулася до відділення поліції №4 Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області із заявою-повідомленням про вчинення злочину (кримінального правопорушення).

11.06.2021 було відкрито кримінальне провадження № 0000081 в ході якого під час надання пояснень ОСОБА_1 визнав, що забрав у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі орієнтовно 200 000 грн.

Однак, таке кримінальне провадження було закрито у зв`язку із відсутністю складу злочину в діях ОСОБА_1 (постанова про закриття кримінального провадження від 21.03.2022 року прийнята дізнавачем СД відділення поліції № 4 ГРУП ГУНП в Тернопільській області старшим лейтенантом поліції Вавро Ю.А.).

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача з позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є, договори та інші правочини.

Частиною 7 статті 179 ГК України встановлено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно частини 1 статті 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Положення частини 1 статті 180 ГК України кореспондуються зі статтею 628 ЦК України.

Частинами 1, 3, 5 статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень статті 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частин 1-3 статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства (стаття 526 ЦК України).

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (частина друга статті 628 ЦК України).

Вказана позиція наведена у постанові Верховного Суду у справі №199/1917/19 від 10.03.2021.

Із наведеного позивачем у позовній заяві та доданих до неї доказів вбачається, що між ФОП Покровською О.І. (далі Орендодавець) та ФОП Кісілевичем В.В. (далі Орендар) 23.04.2020 укладено Договір оренди приміщення № 1.

На виконання Договору, Орендодавець зобов`язався передати Орендареві у строкове платне користування приміщення, за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 30 кв. м та дерев`яний павільйон 19.7 кв.м, строком, що починає свій перебіг з 02.05.2020 року та закінчується 01.05.2023 року.

Між сторонами виникли взаємні права та обов`язки на підставі укладеного договору оренди приміщення № 1 від 23.04.2020.

Відповідно до частити 1 статті 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом (частина 6 статті 283 Господарського кодексу України).

У частині 1 статті 759 ЦК України вказано, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Договір найму укладається на строк, встановлений договором (частина 1 статті 763 ЦК України).

Згідно зі статтею 794 ЦК України право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки, підлягає державній реєстрації відповідно до закону, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 793 цього Кодексу, якщо договір, укладений за результатами електронного аукціону, предметом якого є майно державної або комунальної власності.

Відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно з пунктом 10.3. Договору, строк цього Договору починає свій перебіг з 02.05.2020 року та закінчується 01.05.2023 року.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Позивачкою у позовній заяві зазначено, що на виконання умов Договору, відповідно до Акту приймання-передачі Орендодавцем передано Орендарю, обумовлену Договором частину приміщення, котрим останній користувався до 06 травня 2021 року, сплачував орендну плату та комунальні послуги.

У випадку порушення зобов`язання, що виникає з цього Договору, сторона несе відповідальність визначені цим Договором та (або) чинним в Україні законодавством (п.8.1 Договору).

Порушенням договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього Договору (п.8.1. Договору).

Як вбачається із Постанови про закриття кримінального провадження № 0000554 від 23.12.2022, в ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_2 має на праві власності приміщення, яке знаходиться в АДРЕСА_3 . В згаданому приміщенні функціонує магазин «Релакс».

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 попередньо домовились вести спільну підприємницьку діяльність. Суть спільної підприємницької діяльності полягала у торгівлі продуктами харчування, алкогольними та тютюновими виробами у вищезгаданому магазині «Релакс».

З травня 2020 року, ОСОБА_2 фактично почала вести спільну підприємницьку діяльність із ОСОБА_1 , про те, будь-яких відповідних документів про це не складалося. Вклади ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перед початком ведення спільної підприємницької діяльності були однаковими.

З наведеного вище у сукупності з іншими доказами, поясненнями сторін, змістом договору, та змістом відносин, які фактично склалися між сторонами можна зробити висновок, що Договір оренди приміщення №1 від 23.04.2020 за своєю правовою природою є змішаним та містить у собі елементи договорів оренди та спільної діяльності.

Згідно статті 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить закону. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

У відповідності до статті 1131 ЦК України договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

За приписами статті 1133 ЦК України вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність, в тому числі грошові кошти. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками.

Тобто, учасники мають можливість за своїм бажанням встановлювати суму, яку кожен з учасників вносить у спільну діяльність, а також форму та вартість майнових внесків учасників.

Із наданих позивачкою та відповідачем доказів, зокрема пояснення ОСОБА_2 , пояснення ОСОБА_1 , постанови про закриття кримінального провадження від 21.03.2022 та 23.12.2022, підтверджується, що ФОП Покровська О.І. та ФОП Кісілевич В.В. на підставі усної домовленості вели спільну підприємницьку діяльність, роздрібну торгівлю продуктами харчування, алкогольними та тютюновими виробами у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », за адресою: АДРЕСА_3 .

ФОП Покровська О.І. здійснювала торгівлю алкогольними та тютюновими виробами, ФОП Кісілевич В.В. здійснював торгівлю продуктами харчування.

Як вбачається із Пояснення ОСОБА_1 від 10.06.2021 у кримінальному провадженні, під час проведення ревізії, відповідач виявив недостачу в розмірі 57 000 грн. В подальшому ОСОБА_2 проведено підрахунок ревізії, де сума недостачі становила 44 000 грн. На думку ОСОБА_1 , така недостача виникла внаслідок неправомірних дій ОСОБА_2 .

В ході ведення спільної підприємницької діяльності між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виникли розбіжності та протиріччя.

Зі змісту Протоколу допиту потерпілої від 15.07.2021 у кримінальному провадженні № 90000081, який долучений до матеріалів справи позивачкою, 06 травня 2021 продавець магазину «Релакс» повідомила ОСОБА_2 про наявність в магазині значної суми грошових коштів, зазначила при цьому, що ОСОБА_1 на телефонні дзвінки не відповідає.

ОСОБА_2 запропонувала продавцю привести грошові кошти додому позивачки.

ОСОБА_2 зазначила, 06.05.2021, вранці продавець привезла грошові кошти за адресою АДРЕСА_4 , однак позивачка не знала яку суму грошових коштів привезла продавець.

При цьому як вбачається із пояснення ОСОБА_1 , яке долучено до матеріалів справи позивачкою, 06.05.2021 до ОСОБА_1 зателефонувала одна із продавців та повідомила, що кошти з каси магазину знаходяться у ОСОБА_2 .

З цього приводу ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 за пояснення, на що остання повідомила, що їй необхідні кошти для придбання автомобіля.

На пояснення відповідача, про необхідність розрахунку з постачальниками товару, ОСОБА_2 запропонувала ОСОБА_1 приїхати до неї у помешкання, при цьому розповівши де знаходяться грошові кошти та дозволивши забрати їх, при умові, що ОСОБА_1 виплатить їй дивіденди у розмірі 28 000 грн.

Зі змісту Постанови про закриття кримінального провадження від 23.12.2022, покази ОСОБА_1 підтверджує інформація, отримана по номеру мобільного телефону, яким користується останній та знаходилась в оператора (стільникового) мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар».

07.05.2021 ОСОБА_1 ініційовано проведення повторної ревізії з метою рівного поділу залишеного товару.

Як вбачається із Акту проведення ревізії магазину «Релакс» АДРЕСА_5 від 07.05.2021 за участю стажистів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 під час ревізії, була відсутньою за станом здоров`я.

Зі змісту постанови про закриття кримінального провадження від 23.12.2022, випливає , що в день ревізії 07.05.2021 ОСОБА_1 телефонував ОСОБА_2 з пропозицією прийняти участь у ревізії, однак остання відмовилась.

В постанові зазначено, що такі покази ОСОБА_1 підтверджено інформацією оператора (стільникового) мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар».

Також, під час ревізії було проведено розподіл спільно придбаного товару.

ФОП Кісілевичем В.В. проведено ревізію та розподіл наявного в магазині «Релакс» товару рівними частинами.

Внаслідок поділу, ФОП Кісілевич В.В свою частину товару забрав, частину товару ФОП Покровської залишив у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Акт проведення ревізії від 07.05.2021 підписаний всіма присутніми під час її проведення.

Як вбачається із Заяви (пояснення та заперечення) (вх. № 7704 від 17.11.2022), з 08.05.2021 ФОП Покровська О.І. чинила йому перешкоди у користуванні приміщенням магазину, котрим він користувався, обмежувала доступ, самостійно здійснюючи торгівлю.

Через обмеження доступу до орендованого приміщення, Кісілевич В.В. звернувся до правоохоронних органів.

Згідно Довідки від 30.08.2021 складеної за результатами розгляду повідомлення Кісілевича В.В. старшим дільничним офіцером відділення поліції №4 (м. Збараж) Тернопільського РУ поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області капітаном поліції Дмитром Міньком, встановлено факт ведення підприємницької діяльності за адресою: м. Збараж, вул. Грушевського,153а ФОП Покровською О.І. та здійснення торгівлі продавцем ФОП Покровської О.І.

Щодо стягнення штрафу за дострокове розірвання договору оренди № 1 від 23 квітня 2020 року.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі статями 525, 526 Цивільного кодексу України, відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 5.8. Договору визначено, що цей договір без порушень, або не дотримання норм які вказані в даному договорі з сторін Орендодавця або Орендаря в достроковому розірванню в односторонньому порядку не підлягає. Сторони несуть відповідальність за дострокове розірвання без поважних причин цього договору у вигляді штрафної неустойки, що не включає можливості пред`явлення збитків, у сумі 25 000,00 (двадцять п`ять тисяч) гривень. При закінченні терміну Договору оренди Орендар сплачує орендну плату до дня повернення Приміщення та майна. Закінчення строку дії Договору оренди не звільняє Орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі. Ураховуючи санкції (якщо такі передбачені цим Договором), а також Орендар зобов`язаний повернути майно Орендодавцю, не в гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, (прилади, надвірні споруди щоб були справними і в відповідному вигляді).

Як вбачається із наведеного, сторони домовились, що у випадку дострокового розірвання договору, без поважних причин, винна сторона сплачує штраф.

Проте суд вважає, що матеріалами справи запереченнями, зокрема поданими відповідачем доказами, вірогідно підтверджується та обставина, що відповідач мав поважні причини на дострокове розірвання договору, а тому не порушив його умов, і до нього не є вірним застосування п.5.8. Договору.

До таких висновків суд дійшов, виходячи з такого.

Статтею 3 частини 1 пункту 6 ЦК України, визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до статті 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyondreasonabledoubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Відповідачем в якості доказів долучено матеріали кримінального провадження, постанову про закриття кримінального провадження від 23.12.2022, пояснення ОСОБА_1 , акт проведення ревізії магазину «Релакс», що якраз є тими доказами, які вірогідно вказують на поважні причини розірвання договору та недобросовісну поведінку позивачки.

Як вбачається з матеріалів справи, внаслідок непорозумінь та розбіжностей, які виникли між ФОП Покровською О.І. та ФОП Кісілевичем В.В., останній провівши розподіл товару, свою частину товару забрав, частину товару позивачки залишив у магазині «Релакс», що за адресою м. Збараж, вул. Грушевського 153-А.

Позивачка у позовній заяві, стверджує, що орендарем фактично в односторонньому порядку розірвано Договір оренди, орендна плата з 06.05.2021 року по даний час не оплачується, а приміщення разом із належним обладнанням покинуто та ключі від орендованого приміщення не повернуто.

На переконання позивачки, Орендарем порушено умови Договору перед Орендодавцем, що тягне за собою відповідальність визначену п.5.8. Договору.

Згідно з пунктом 8.1.2 Договору, сторона вважається невинуватою і не несе відповідальності за порушення Договору, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів що до неналежного виконання умов цього Договору.

Заперечуючи наведене позивачкою у позовній заяві, відповідач у Заяві (пояснення та заперечення) (вх. № 7704 від 17.11.2022) наголосив, що починаючи з 08.05.2021 ФОП Покровська О.І. чинила перешкоди у користуванні приміщенням магазину, котрим відповідач користувався самостійно, здійснюючи торгівлю.

Оскільки ФОП Покровська О.І. чинила перешкоди ФОП Кісілевичу В.В. у користуванні орендованим приміщенням, останній звернувся до правоохоронних органів, за результатами звернення якого, старшим дільничним офіцером поліції відділення поліції № 4 (м.Збараж) Тернопільського РУ поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області капітаном поліції Дмитром Міньком, встановлено факт ведення підприємницької діяльності ФОП Покровською О.І. за вказаною адресою, що дає підстави вважати, що саме неправомірні дії, ФОП Покровської О.І., що виразились у вилученні грошових коштів з каси, які мали б бути спрямовані на розрахунки за товар, небажанні спільного проведення ревізії товару, та перешкоджанні ФОП Кісілевичу В.В. користуватись орендованим приміщенням призвели до розірвання договору.

Щодо стягнення 45 000 грн упущеної вигороди.

Позивачка стверджує, що внаслідок одностороннього розірвання Договору оренди № 1 від 23.04.2020, відповідачем завдано збитки у формі упущеної вигоди, правовою підставою зазначає статті 22, 623 ЦК України та 224, 225, 229 ГК України.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності відповідно до статті 623 ЦК України. Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок неналежного виконання зобов`язання за договором, тобто наявності прямого причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно із пунктом 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно із частиною першою статті 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

За приписами частини першої статті 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Частиною другою статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно із частиною другою статті 224, частиною першою статті 225 ГК України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається, зокрема, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною.

Отже збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.

Відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною в силу правил статті 22 ЦК України, адже частиною першою цієї статті визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Оскільки відшкодування збитків є однією з форм цивільно-правової відповідальності, застосування цієї відповідальності можливе лише за наявності чотирьох умов складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки боржника; збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданими збитками, вини боржника.

Окрім того, при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання (частина четверта статті 623 ЦК України).

Отже для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, в тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди не настає (див. висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 у справі № 3-64гс11, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.10.2018 у справі № 908/2261/17, від 31.07.2019 у справі № 910/15865/14).

У цивільному праві протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності)). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

За загальними правилами розподілу обов`язку доказування кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини перша та третя статті 74 ГПК України).

Частиною другою статті 623 ЦК України визначено, що розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Тож при зверненні з позовом про відшкодування заподіяних збитків у вигляді упущеної вигоди, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами протиправність (неправомірність) поведінки заподіювача збитків, наявність збитків та їх розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, що виражається в тому, що збитки мають виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача збитків.

Натомість боржник зі свого боку має доводити відсутність своєї вини у заподіянні збитків, оскільки чинним законодавством закріплена презумпція вини особи, яка порушила зобов`язання. Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов`язання (стаття 614 ЦК України).

За змістом пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України, частини другої статті 224 ГК України, частини першої статті 225 ГК України до складу збитків у вигляді упущеної вигоди входять: 1) неотриманні стороною доходи, які вона могла б реально отримати за звичайних обставин якби її право не було порушено; 2) доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною; 3) неодержаний прибуток, на який сторона, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною.

Отже згідно наведених норм упущеною вигодою є неодержаний (не отриманий) дохід, який кредитор міг реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушено, а боржник додержувався правил здійснення господарської діяльності.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це розрахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на доказах, які підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання певних грошових сум, якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Тому звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.

Крім того, позивач (кредитор) має довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (подібні за змістом висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.06.2020 у справі № 910/12204/17, від 16.06.2021 у справі № 910/14341/18).

Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18)).

Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є достатньою підставою для його стягнення, оскільки у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані за звичайних обставин (мають реальний, передбачуваний та очікуваний характер).

Окрім того, позивач (кредитор) повинен довести: факти вжиття ним певних заходів щодо одержання таких доходів. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню (подібні висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.12.2019 у справі № 908/2486/18, від 15.10.2020 у справі № 922/3669/19, від 16.06.2021 у справі № 910/14341/18).

Ураховуючи наведене, пред`явлення вимоги про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, визначених статтею 22 ЦК України, статтями 224, 225 ГК України, покладає на кредитора (позивача), обов`язок довести: 1) протиправність (неправомірність) поведінки заподіювача збитків (боржника), 2) наявність збитків, їх розмір, в числі рахунку реальну можливість отримання ним таких збитків, 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, а також 4) вжитті ним заходи для отримання заявлених збитків, тоді як відповідач - має довести відсутність своєї вини у заподіянні заявлених до стягнення з нього збитків.

Водночас суд звертає увагу, що за змістом частини першої статті 42, частини першої статті 44 ГК України будь-яка підприємницька діяльність суб`єктів господарювання здійснюється на підставі комерційного розрахунку та власного комерційного ризику. Тому суб`єкти господарювання повинні враховувати наявність таких ризиків та усвідомлювати наслідки вчинюваних ними дій, а суди, розглядаючи справи, предметом яких є стягнення упущеної вигоди, повинні встановити чи є наслідки, на які посилається позивач, упущеною вигодою чи такі наслідки є результатом власних комерційних прорахунків суб`єкта господарювання (висновки, викладені у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.03.2021 у справі № 908/2261/17).

Беручи до уваги, що наявні у справі матеріали кримінального провадження зокрема, постанова про закриття кримінального провадження від 23.12.2022, довідка про результати розгляду повідомлення ОСОБА_1 від 30.08.2021 та заява (пояснення та заперечення) (вх. № 7740 від 17.11.2022) є тими доказами, які вірогідно підтверджують використання приміщення позивачкою.

Судом встановлено, що приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_3 , використовувалось ФОП Покровською О.І., дказів зворотнього сторонами не надано, судом не здобуто, так як і доказів, які б підтверджували наміри ФОП Покровської О.І. повернути приміщення з оренди та підписати акт приймання передачі приміщення.

Відсутні також докази, які б підтверджували відмову ФОП Кісілевича В.В. передати таке приміщення з оренди та підписати Акт приймання-передачі.

Натомість з постанови про закриття кримінального провадження вбачається, що позивачкою проігноровано ревізію 07.05.2021, хоча про проведення такої ревізії їй було відомо.

Тому, враховуючи наведене, господарський суд, дійшов висновку про відмову у позові в цій частині, позаяк позивачкою не доведено, яке саме господарське правопорушення було допущено відповідачем, відповідно судом не встановлено усіх елементів складу правопорушення (які позивач повинен довести) необхідних для стягнення збитків, наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання прибутку не є підставою для його стягнення.

Щодо відшкодування безпідставно набутих коштів у розмірі 262 405,00 грн., суд зазначає таке.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про, зокрема, відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збiльшення майна в oднiєї особи (вона набуває нові цiнностi, збільшує кiлькiсть та вартiсть належного їй майна або звертає майно, яке неминуче мало б вибути iз її володіння); 2) втрата майна iншою особою, тобто збiльшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна iншою особою; 3) причинний зв`язок мiж збільшенням майна в oднiєї особи i вiдповiдною втратою майна iншою особою; 4) вiдсутнiсть достатньої правової пiдстави для збільшення майна в oднiєї особи за рахунок iншої особи, тобто обов`язковою умовою є збiльшення майна oднiєї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його в iншої сторони (потерпілого), а також вiдсутнiсть правової підстави (юридичного факту) для збагачення.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України.

Положення частини 1 статті 74 ГПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 ГПК України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 1 статті 77 ГПК України).

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 ГПК України).

Судом встановлено, що ФОП Покровська О.І. та ФОП Кісілевич В.І. вели спільну підприємницьку діяльність, роздрібну торгівлю продуктами харчування алкогольними та тютюновими виробами. Внески до такої діяльності як позивачки як і відповідача були рівними, що слідує зокрема із протоколу допиту потерпілої, поясненням та постанови про закриття кримінального провадження.

Відповідно до ст. 1134 ЦК України внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема доказами долученими як позивачем так і відповідачем, в ході такої підприємницької діяльності ФОП Покровською О.І. без попередження ФОП Кісілевича В.В. вилучено грошові кошти з каси магазину «Релакс», однак точну суму грошових коштів, яку вилучено з каси магазину «Релакс» невідомо.

Позивачка, у позовній заяві, зазначила, що ФОП Кісілевич В.В. забрав у неї грошові кошти в сумі 213 000 грн, окрім того заборгував ще 49 405 грн, однак належних доказів такого ФОП Покровською О.І. не надано, а судом не здобуто.

При цьому вбачається, що якісь кошти від ФОП Покровської О.І., відповідач все ж забрав для розрахунку за товар, однак встановити суми таких розрахунків, суду не вдалося, за відсутності належних доказів.

Крім цього, з огляду на те, що сторони веди спільну діяльність, то кошти виручені від такої діяльності є спільною частковою власністю як ФОП Покровської О.І. так і ФОП Кісілевича В.В., відтак відсутні підстави вважати такі кошти безпідставно набутими.

Відтак, суд дійшов висновку, про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Щодо посилання відповідача на нікчемність договору оренди приміщення № 1 від 23.04.2020, то суд відхиляє такі заперечення відповідача та розглядає їх критично з огляду на таке.

Згідно з частини 1 статті 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Строк оренди складає 3 (три ) роки (п.4.1. Договору).

Згідно з пунктом 10.3 Договору, строк цього договору починає свій перебіг з 02.05.2020 року та закінчується 01.05.2023.

Згідно статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.(п.1 статті 254 ЦК України).

Таким чином, строк оренди приміщення за умовами Договору, зокрема приймаючи до уваги п.10.3 Договору, складає 2 роки 11 місяців.

Тому даний Договір згідно з вимогами частини 2 статті 793 ЦК України не підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню та не може бути визнаним нікчемним в порядку статті 220 ЦК України.

З врахуванням наведеного, суд відхиляє такі доводи відповідача, як безпідставні.

Одночасно, суд бере до уваги те, що даний Договір виконувався фактично сторонами, про що вони не заперечують.

Висновок суду.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У частині третьої статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд наголошує щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

До того ж, господарський суд наголошує, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyondreasonabledoubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 вказаного кодексу обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша).

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (заява № 16404/03) від 19.02.2009 зазначається, що хоча стаття 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (див. рішення у справі "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.1998 та у справі "Тейшейра ді Кастру проти Португалії" від 09.06.1998).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 ГПК України).

Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Господарський суд відзначає, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Долучені до матеріалів справи: Договір оренди №1 від 23.04.2020, Претензія щодо виконання умов договору №1 від 02.08.2021, Заяву-повідомлення про злочин, Пояснення Покровської О.І, Пояснення ОСОБА_1 , Протокол допиту потерпілої, Постанову про закриття кримінального провадження № 0000081 від 21.03.2022, господарський суд не може оцінювати в якості доказів на підтвердження того, що у відповідача виник обов`язок з оплати 25 000 грн 00 коп. штраф за дострокове розірвання договору оренди, 45 000 грн 00 коп. сума упущеної вигоди та, оскільки наведені відповідачем аргументи та долучені докази, спростовують викладене позивачем у позовні заяві.

Позиція Позивачки не підтверджується належними, допустимими, вірогідними доказами, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Так, на переконання суду, надані відповідачем докази з більшою вірогідністю свідчать про відсутність неправомірної поведінки з його сторони та відповідно, відсутність підстав для стягнення 25 000 грн 00 коп. штрафу за дострокове розірвання договору оренди, 45 000 грн 00 коп. суми упущеної вигоди та 262 405 грн 00 коп. безпідставно набутих грошових коштів.

З урахуванням всіх вказаних обставин у їх сукупності, позовні вимоги визнаються судом необґрунтованими та не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Шодо судового збору

Відповідно до частин 1 статті 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати, згідно з положеннями ст. 129 ГПК України, суд покладає на позивача.

Пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю (частина 2 статті 7 Закону України «Про судовий збір».).

Як вбачається з квитанції 0.0..1 від 15.02.2022 на суму 2481,00грн, № 1786-8014-8156-5223 від 22.08.2022 на суму 3 936,07грн, позивачем за подачу даного позову сплачено судовий збір у загальному розмірі 6 417,07 грн.

За таких обставин стосовно до вимог ст. 7 Закону України "Про судовий збір" зайво сплачена частина судового збору у розмірі 1 431,00 грн. (6417,07 грн-4986,07 грн) підлягає поверненню платнику.

Керуючись положеннями статей 2, 42, 86, 129, 231,233, 236, 238, 241, з 253 по 259 у сукупності з іншими статтями Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

3. Повернути позивачу - Фізичній особі-підприємцю Покровській Оксані Іванівні з Державного бюджету України судовий збір в розмірі 1 431 (одну тисячу чотириста тридцять одну) грн 00коп., як зайво сплачений згідно квитанції №1786-8014-8156-5223 від 22.08.2022.

Позивач: Фізична особа-підприємець Покровська Оксана Іванівна, АДРЕСА_1 (код НОМЕР_1 );

Відповідач: Фізична особа-підприємець Кісілевич Володимир Володимирович, АДРЕСА_2 (код НОМЕР_2 ).

Рішення господарського суду набирає законної сили у порядку статті 241 ГПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається у порядку, визначеному статтями з 253 по 259 ГПК України. Повне рішення буде складено на протязі десяти днів з дня ухвалення скороченої частини рішення. Повний текст рішення надіслати учасникам справи рекомендованою кореспонденцією із повідомленням про вручення поштового відправлення або вручити наручно особисто уповноваженим представникам.

Учасники справи можуть отримати інформацію по справі на офіційному веб -порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб - адресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Повний текст складено 21.06.2023.

Суддя В.Л. Гевко