АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2023 року м. ОдесаСправа № 916/2703/22
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Колоколова С.І., Філінюка І.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення сторін, апеляційну скаргу Акціонерного товариства "РИСОІЛ С.А"

на рішення Господарського суду Одеської області від 05.04.2023

у справі №916/2703/22

за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Чорноморської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація морського порту Чорноморськ)

до Акціонерного товариства "РИСОІЛ С.А"

про стягнення 123 394,86 грн пені та 290,29 дол. США 3% річних

ВСТАНОВИВ

Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Чорноморської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація морського порту Чорноморськ) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Акціонерного товариства "РИСОІЛ С.А" про стягнення 123 394,86грн. пені та 290,29 дол. США 3% річних.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем в порушення прийнятих на себе за договором про встановлення сервітуту № 40-П-АМПУ-19 від 18.06.2019 щодо своєчасного розрахунку за сервітутом.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 05.04.2023 по справі №916/2703/22 позов задоволено повність, стягнуто з відповідача на користь позивача пеню в сумі 123 394 грн 86 коп., 3% річних у сумі 290,29 доларів США та судовий збір в сумі 2 481 грн.

В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що на виконання умов договору позивачем було виставлено відповідачу рахунки на оплату сервітуту, які відповідачем оплачено із простроченням обумовленого сторонами строку, а тому з урахуванням умов укладеного між сторонами договору та приписів чинного законодавства України, відповідач має платити на користь позивача пеню та три проценти річних.

При цьому, судом першої інстанції відхилено посилання відповідача на наявність форс-мажорних обставин, оскільки, зокрема, відповідно до п. 6.1 Договору сторони Договору, під час його укладання, дійшли згоди стосовно обов`язку оплати сервітуту за весь час дії Договору (у тому числі за час дії форс-мажорних обставин), а припинення нарахування можливо виключно у разі руйнації об`єкту Сервітуарія, що розташований на причалі №11 морського порту Чорноморськ або його демонтажу, що є підставою для розірвання Договору та припинення державної реєстрації права користування Об`єктом сервітуту (іншого речового права).

Також, як відзначено судом першої інстанції, відповідачем прострочена оплату за сервітут, яка виникла в т.ч. за лютий 2022 року, коли протягом 23 діб (з 28 діб місяця), форс-мажорні обставини (запровадження воєнного стану) взагалі були відсутні.

Щодо наданого відповідачем сертифікату виданого, Одеським регіональним відділенням Торгово-промислової палати №5100-22-1507 від 22.11.2022 про форс-мажорні обставини, місцевий господарський суд зазначив, що зі змісту даного сертифікату вбачається, що він підтверджує форс-мажорні обставини щодо неможливості виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, щодо використання об`єкту сервітуту, а саме частиною причалу №11 (довжиною 142 пог.м.), що розташований за адресою: вул. Сухолиманська, 30А, м. Чорноморськ, межі якого визначені у Додатку №1, враховуючи мету, а саме: користування об`єктом сервітуту для модернізації та оптимізації процесів навантаження вантажів на судна, будівництва нових сучасних портових перевантажувальних потужностей шляхом встановлення інженерної споруди (морська транспортна галерея) та суднонавантажувальної машини.

В той же час, за твердженням суду першої інстанції, як вбачається з матеріалів справи, в період з 24.02.2022 по сьогоднішній день інженерна споруда (морська транспортна галерея) (довжиною 142 пог.м), щодо якої встановлено сервітут за Договором №40-П-АМПУ-19 від 18.06.2019, знаходилась на причалі № 11, що розташований за адресою: вул. Сухолиманська, 30А, м. Чорноморськ. Протягом зазначеного періоду її демонтаж не проводився.

Поряд з цим, як зазначено місцевим господарським судом, зі місту Сертифікату вбачається, що посадовими особами Одеського регіонального відділення Торгово-промислової палати України не перевірялись обставини знаходження мобільної споруди на причалі протягом спірного періоду. Також з матеріалів справи неможливо встановити, на підставі яких документів посадові особи Одеського регіонального відділення Торгово-промислової палати України встановили обставини неможливості використання об`єкту сервітуту відповідно до його мети. Листів Відповідача №17 від 31.10.2022 та 18 від 31.10.2022, на які має місце посилання в Сертифікаті Відповідачем до матеріалів справи не надано.

Також, як зазначено судом першої інстанції, відповідачем не доведена наявність причинно-наслідкового зв`язку між військовою агресією та неможливістю своєчасно погасити борг. Відповідачем не доведено, що саме через військові дії, він в період з 24.02.2022 не мав можливості своєчасно сплатити надану послугу.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем не доведено дію та вплив форс-мажорних обставин саме на виконання грошових зобов`язань у взаємовідносинах із позивачем за укладеним договором, а також доказів причинно-наслідкового зв`язку між введенням 24.02.2022 в Україні воєнного стану та неможливістю своєчасного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором.

Щодо зменшення штрафних санкцій суд першої інстанції зазначив, що загальний розмір неустойки (пені), присуджений до стягнення з відповідача за порушення виконання грошових зобов`язань складає 123394,86 грн. (за курсом НБУ це 3350,88 дол. США), що співвідноситься до розміру простроченого зобов`язання (15 492,96 дол. США) на рівні приблизно 22%, що не є надмірним та непропорційним, або таким, що створює непосильний майновий тягар для відповідача, за відсутності в матеріалах справи будь-яких доказів на підтвердження складного фінансового становища відповідача.

При цьому, як відзначено місцевим господарським судом, заявляючи про наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, відповідач лише посилається на належне виконання зобов`язань за договором, а також військову агресію російської федерації проти України. Проте, на підтвердження наявності підстав для зменшення штрафних санкцій відповідач не наддав суду жодних належних та допустимих доказів і не довів винятковості обставин.

За таких обставин, зважаючи на відсутність виключних обставин, з якими положення законодавства (ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України) пов`язують можливість зменшення розміру санкцій, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, в т. ч. з урахуванням їх розміру.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, відповідач звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 05.04.2023 по справі №916/2703/22 повністю та ухвалили нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Чорноморської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» до відповідача Акціонерного товариства «РИСОІЛ С.А» про стягнення 123 394,86 грн. пені та 290,29 доларів США 3% річних у повному обсязі.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення ухвалене при неповному з`ясуванні судом всіх обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи із порушенням норм матеріального і процесуального права.

Так, на переконання апелянта, судом першої інстанції не з`ясовано, що Договір про сервітут має особливості/особливі умови, про які домовилися сторони, керуючись принципами вільного викладення умов договору. Наведені обставини мають суттєве значення для даної справи, однак суд не з`ясував їх належним чином та не надав оцінку при ухваленні оскаржуваного рішення.

Зокрема, як зазначає скаржник, АТ «РИСОІЛ С.А.» є власником складських ємностей (резервуарів) для зберігання експортних харчових вантажів, що розміщені на території порту Чорноморськ. Відвантаження експортних вантажів із ємностей та завантаження їх на морські судна відбувається шляхом переміщення вантажів по морській транспортній галереї від ємностей Відповідача та до причалу №11 і подача вантажу на суднонавантажувальну машину. Причали є державним майном, розпорядником якого у порту Чорноморськ є Чорноморська філія ДП «Адміністрація морських портів України». З метою врегулювання питання користування причалом №11, 18.06.2019 між сторонами укладено Договір про сервітут.

За твердженням апелянта, відповідно до умов Договору про сервітут з метою здійснення вантажних операцій, а саме відвантаження (видачу) харчових зернових вантажів на морські судна на території сервітуту встановлена морська транспортна галерея та суднонавантажувальна машина.

При цьому, як вважає скаржник, місцевим господарським судом не з`ясовано та не досліджено те, що договором передбачено надання сервітуту саме з метою перевантаження вантажів встановленим вантажним обладнанням. Фактично, майно та виробничі потужності, що розміщуються на території морських портів, використовуються саме для здійснення вантажних експортно-імпортних операцій. У спірних відносинах сторони також домовились про таку мету договору, про що двічі зазначено у договорі (преамбула, предмет договору).

Разом з тим, як зазначає скаржник, у зв`язку з початком військової агресії з 24 лютого 2022 року, вхід та вихід морських суден з/до українських портів заборонено у зв`язку з мінною небезпекою, загроза піратства з боку суден Чорноморського флоту російської федерації в Чорному та Азовському морях. Дотепер морський порт Чорноморськ заблоковано через невідповідність порту поняттю «безпечний порт».

У зв`язку з наведеними обставинами, як стверджує апелянт, з 24 лютого 2022 року до початку серпня 2022 року (початок роботи «Зернової ініціативи») Відповідач не використовував частину причалу відповідно до мети Договору про сервітут - для відвантаження вантажів на морські судна.

На думку апелянта, об`єктивно вбачається, що у стані воєнної агресії, існування мінної небезпеки та відсутності суднозаходів державне та комунальне майно, що забезпечувало відвантаження вантажів на морські судна і розміщене на територіях заблокованих морських портів, не використовувалося, що спричинило відсутність у користувачів джерел оплати за таке користування. Питання звільнення від плати за користування державним майном на території морських портів через відсутність факту користування постало перед всіма суб`єктами господарювання, що здійснюють свою діяльність у порту.

Як стверджує апелянт, він звертався до Позивача з приводу підписання додаткової угоди про звільнення від оплати за Договором про сервітут на період дії воєнного стану. Проте Позивач наполягав на відповідній сплаті, що абсолютно не узгоджується з кроками держави у напрямку звільнення та/або зменшення оплати за користування державним майном у портах у період відсутності суднозаходів. Відповідач зазначав про наведені обставини, які мають суттєве значення для розгляду даної справи, проте судом їм не приділено уваги та не з`ясовано.

Скаржник також вважає, що до даних відносин має застосовуватися аналогія закону, а саме відповідно до ст. 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Враховуючи наведене, апелянт вважає, що до спірних правовідносин щодо звільнення особи, яка не може користуватися сервітутом через незалежні від нього обставини, за аналогією закону має застосувати положення ч. 6 ст. 762 ЦК України, яка регулює подібні правовідносини. Таке застосування відповідатиме також загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, справедливості, добросовісності та розумності.

Також, на думку апелянта, відмовляючи у зменшені розміру заявлених до стягнення пені та трьох процентів річних, суд першої інстанції не врахував обставини про те, що за весь період дії Договору про сервітут Відповідач вчасно сплачував плату за договором та не допускав порушення зобов`язань, що не заперечується позивачем.

Крім того, апелянт вважає, що судом першої інстанції не було враховано, що відповідач у повному обсязі розрахувався за весь період заборгованості, а тому зобов`язання виконане у повному обсязі.

Прострочення за період лютий 2022 року-липень 2022 року, за твердженням апелянта, виникло виключно через обставини непереборної сили. Введення воєнного стану на території України спричинило блокування роботи морського порту Чорноморськ і призупинення господарської діяльності, що унеможливило належне виконання взятих зобов`язань. Цей випадок є винятковим і знаходиться поза впливом волі сторін.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.05.2023 відкрито апеляційне провадження по справі №916/2703/22 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "РИСОІЛ С.А" на рішення Господарського суду Одеської області від 05.04.2023, визначено розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу в якому позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В обґрунтування своїх заперечень позивач зазначає, що судом першої інстанції вірно з`ясовано правову природу договору, а мета договору сервітуту відповідачем в апеляційній скарзі вказана невірно. Так, відповідно до умов договору Позивач, який виступає власником майна, надав Відповідачу, який виступає Сервітуарієм, право обмеженого користування па умовах сервітуту майном Позивача. Відповідно до умов Договору його мстою є забезпечення Сервітуарію права користування об`єктом сервітуту для модернізації та оптимізації процесів навантаження вантажів на судна, будівництва нових сучасних портових перевантажувальних потужностей шляхом встановлення інженерної споруди (морська транспортна галерея) та суднонавантажувальної машини.

Тобто, як стверджує позивач, договір передбачає перелік цілей для яких він встановлений, а саме: для модернізації та оптимізації процесів навантаження вантажів на судна, будівництва нових сучасних портових перевантажувальних потужностей шляхом встановлення інженерної споруди (морська транспортна галерея) та суднонавантажувальної машини. Таким чином, метою сервітуту було встановлення інженерної споруди (морська транспортна галерея) та суднонавантажувальної машини.

Посилаючись на приписи ст. 404 ЦК України позивач зазначає, що виконання сторонами договору сервітуту не пов`язано із можливістю користування особою, що отримала сервітут, майном яке встановлено на об`єкті сервітуту. Це також визначено умовами договору сервітуту, що укладений між сторонами.

Отже, на переконання позивача, в даному випадку протягом спірного періоду Відповідач використовував своє право користування, сплатив кошти, однак із порушенням строків визначених договором.

Із посиланням на приписи Закону України «Про морські порти України» позивач відзначає, що закриття входу/виходу до/з портів не впливає на виконання сторонами умов Договору сервітуту. Протягом спірного періоду Позивачем виконано свої зобов`язання за договором, а саме забезпечено Відповідачу право розміщення мобільної споруди на причалі, Відповідачем в свою чергу дане право реалізовано шляхом розміщення споруди на причалі.

Одночасно, позивач зазначає, що питання користування об`єктом сервітуту, не є предметом спору по даній справі, оскільки сторони не спорять про сервітут та користування ним, а предметом позову є стягнення санкцій за несвоєчасно внесений платіж за договором.

При цьому, як стверджує позивач, в своїх заявах по суті та апеляційній скарзі, Відповідачем не доведено, що збройна агресія російської федерації є форс-мажорною обставиною відносно зобов`язання з оплати грошового зобов`язання, оскільки відсутня така ознака як причинно-наслідковий зв`язок між військовою агресією та неможливістю своєчасно погасити борг.

Крім того, як вважає позивач, відповідачем не враховано, що згідно ст.218 ГК України, ст.617 ЦК України відсутність у боржника необхідних коштів не є обставиною, що звільняє його від виконання зобов`язань перед кредитором та не є правовою підставою для звільнення від відповідальності, передбаченої договором та чинним законодавством.

Відзначає позивай й, що спір щодо стягнення плати за сервітут між сторонами відсутній, а тому посилання апелянта на ч. 6 ст. 762 ЦК України для застосування аналогії закону є недоречним.

Щодо наявності обставин непереборної сили, позивач зазначає, що протягом спірного періоду мобільна споруда знаходилась на причалі, та під час дії обставин, які Відповідач, називає форс- мажорними, галерея перебувала на причалі, Відповідач її демонтаж не проводив. Відповідно до п. 6.1 Договору сторони Договору, під час його укладання, дійшли згоди стосовно обов`язку оплати сервітуту за весь час дії Договору (у тому числі за час дії форс-мажорних обставин), а припинення нарахування можливо виключно у разі руйнації об`єкту Сервітуарія, що розташований на причалі №11 морського порту Чорноморськ або його демонтажу, що є підставою для розірвання Договору та припинення державної реєстрації права користування Об`єктом сервітуту (іншого речового права).

Позивач наголошує, що збройна агресія російської федерації не є форс-мажорною обставиною відносно зобов`язання з оплати за сервітут, якщо відсутня така ознака як причинно-наслідковий зв`язок між військовою агресією та неможливістю погасити борг. Введення воєнного стану на території України не означає, що Відповідач не повинен сплачувати грошові зобов`язання у визначений договором термін.

Позивач наголошує, що будь-яка обставина вважається форс-мажорною не взагалі, а відносно певного зобов`язання конкретного суб`єкта. Обставина визнається форс-мажорною, якщо є причинно-наслідковий зв`язок між обставиною/подією та неможливістю виконання заявником своїх конкретних зобов`язань (за договором, контрактом, угодою, законом, нормативним актом, актом місцевого самоврядування, тощо). Збройний конфлікт, війна дійсно можуть бути обставинами непереборної сили, але тільки в тому випадку, коли вони відповідають всім чотирьом наведеним ознакам.

В той же час, на думку позивача, Відповідачем не доведена наявність причинно-наслідкового зв`язку між військовою агресією та неможливістю своєчасно погасити борг. Відповідачем не доведено, що саме через військові дії, він в період з 24.02.2022 не мав можливості своєчасно сплатити надану послугу. Банківська система працювала та продовжує працювати належним чином, офіси та потужності Відповідача не постраждали, тому Відповідач мав цілковиту можливість оплатити заборгованість в даний період. Сертифікату про настання форс-мажорних обставин в частині неможливості виконання грошового зобов`язання не надано.

Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що слід дійти висновку, що під час розгляду справи Відповідачем не доведено дію та вплив форс-мажорних обставин саме на виконання грошових зобов`язань у взаємовідносинах із Позивачем за укладеним договором, а також доказів причинно-наслідкового зв`язку між введенням 24.02.2022 в Україні воєнного стану та неможливістю своєчасного виконання відповідачем своїх зобов`язань за вказаним договором.

Щодо доводів відповідача про зменшення розміру санкцій позивач зазначає, що таке зменшення є правом суду, а не обов`язком, а тому незменшення санкцій судом не може вважатися порушенням норм матеріального права.

При цьому, на переконання позивача, обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання. Натомість, заявляючи про наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, Відповідач лише посилався на належне виконання зобов`язань за договором, а також військову агресію російської федерації проти України. Проте, на підтвердження наявності підстав для зменшення штрафних санкцій відповідач не наддав суду жодних належних та допустимих доказів і не довів винятковості обставин.

Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.7 ст.252 ГПК України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Згідно з ч.2 ст.270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

В ході апеляційного розгляду даної справи Південно-західним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України. Позивач скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст.282 ГПК України, зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, 18.06.2019 між державним підприємством "Адміністрація морських портів України" (надалі - Позивач/ДП "АМПУ") та акціонерним товариством "Рисоіл С.А." (надалі - Відповідач/АТ "RISOIL S.A."/AT "РИСОІЛ С. А.") було укладено Договір про встановлення сервітуту № 40-П-АМПУ-19 (надалі - Договір) відповідно до якого Позивач, який виступає власником майна, надав Відповідачу, який виступає Сервітуарієм, право обмеженого користування на умовах сервітуту майном Позивача, а саме: частиною причалу № 11 (довжиною 165 пог.м), що розташований за адресою: вул. Сухолиманська, 30А, м. Чорноморськ, межі якого визначені у Додатку №1 до даного Договору (далі - Об`єкт сервітуту), а Сервітуарій зобов`язується вносити плату за користування майном у розмірах і в порядку, передбачених цим Договором.

Згідно з Додатковою угодою № 2 від 23.02.2021 до Договору довжина сервітуту встановлена 142 пог.м.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що метою цього Договору є забезпечення Сервітуарію права користування Об`єктом сервітуту для модернізації та оптимізації процесів навантаження вантажів на судна, будівництва нових сучасних портових перевантажувальних потужностей шляхом встановлення інженерної споруди (морська транспортна галерея) та суднонавантажувальної машини.

Згідно з п. 2.10.2 Договору Сервітуарій зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі вносити плату за сервітут відповідно до статті 4 цього Договору.

Відповідно до п. 4.4-4.6 Договору рахунок на оплату та акт наданих послуг формується Власником не пізніше 5-го числа місяця наступного за звітним. Сервітуарій зобов`язується направити свого представника для отримання рахунку на оплату не пізніше 8-го числа місяця, наступного за звітним. Сервітуарій зобов`язується здійснювати оплату за сервітут у розмірі, встановленому п. 4.3 цього Договору, в строк не пізніше 10 числа кожного місяця, наступного за звітним. Якщо 10 число припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Щомісячна плата за сервітут, що визначається Власником у національній валюті, оплачується Сервітуарієм в іноземній валюті (долар США) за офіційним курсом НБУ гривні до долара США на останню дату розрахункового місяця.

Відповідно до умов п. 5.2 Договору у разі порушення термінів оплати, встановлених цим Договором, Сервітуарій несе відповідальність у вигляді сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення виконання грошових зобов`язань, від суми прострочення, що підлягає оплаті за кожен день прострочення.

На виконання умов договору позивачем було виставлено відповідачу рахунки на оплату сервітуту, а саме №пр2/1 536 від 28.02.2022 на суму 6 922,62 дол. США, №пр2/2 804 від 31.03.2022 на суму 7 664,33 дол. США, №пр2/3 245 від 30.04.2022 на суму 7 417,09 дол. США, №пр2/3 458 від 31.05.2022 на суму 7 664,33 дол. США, №пр2/3770 від 30.06.2022 на суму 7 417,09 дол. США та №пр2/4141 від 31.07.2022 на суму 6 131,47 дол. США.

Однак, у порушення умов укладеного між сторонами договору, відповідач оплату за вказаними рахунками здійснив несвоєчасно, а лише 15.08.2022.

З урахуванням суми та строку прострочення сплати основного боргу відповідача перед позивачем за Договором, розмір нарахованої пені за неналежне виконання відповідачем умов Договору за розрахунком, наданим позивачем, складає 123 394,86грн.

Окрім того, позивач у позові вказує, що оскільки відповідачем не виконані умови Договору щодо оплати за сервітутом, він зобов`язаний сплатити на користь позивача три проценти річних в сумі 290,29 дол. США.

Відтак, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором про встановлення сервітуту № 40-П-АМПУ-19 від 18.06.2019р., щодо своєчасного розрахунку за сервітутом, Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Чорноморської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація морського порту Чорноморськ) звернулось до Господарського суду Одеської області з відповідним позовом за захистом свого порушеного права.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та задовольнив їх у повному обсязі.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського з цього приводу зазначає наступне.

Згідно з ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до п.1 ст.12 Цивільного кодексу України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ст.ст. 626, 627, 628 та 629 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

У відповідності до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (ст. 402 ЦК України).

За приписами ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню.

Як вже було зазначено вище, та не заперечується сторонами по справі, позивачем на виконання умов договору було виставлено відповідачу рахунки на оплату сервітуту.

В свою чергу, відповідачем було виконано свій обов`язок щодо оплати наданих послуг, однак з простроченням строку визначено сторонами у договорі, що також не заперечується відповідачем.

Відповідно до умов п. 5.2 Договору у разі порушення термінів оплати, встановлених цим Договором, Сервітуарій несе відповідальність у вигляді сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення виконання грошових зобов`язань, від суми прострочення, що підлягає оплаті за кожен день прострочення.

Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, відповідач, який прострочив виконання взятого на себе зобов`язання повинен сплатити на користь позивача пеню та три проценти річних.

Так, позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню у сумі 123 394,86 грн. та 290,29 дол. США 3% річних.

В п. 28 Постанови Верховного суду від 07 квітня 2018 року по справі № 916/1435/17 зазначено, що оскільки максимальний розмір пені пов`язаний із розміром облікової ставки Національного банку України, а чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні, (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 3-29гс15 від 01.04.2015). В п. 6.2.5 Постанови від 23 листопада 2018 року по справі №922/4404/17 Верховний Суд виходить з того, що пеня у таких випадках, має обчислюватись і стягуватись в національній валюті України - гривні. При цьому, саме у гривні вона повинна обчислюватись на момент щоденного прострочення зобов`язання.

Відповідно до офіційного веб-сайту НБУ курс долара США з 28.02.2022 по 20.07.2022 складав 29,25 грн за 1 долар США; з 21.07.2022 по 15.08.2022 складав 36,57 грн за 1 долар США.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені у розмірі 123 394,86 грн, колегія суддів встановила, що він є вірними, арифметично правильним та здійснений з урахуванням періоду прострочення виконання відповідачем взятого на себе зобов`язання, суми та курсу долара США до національної валюти.

Щодо заявлених до стягнення трьох процентів річних, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 7.10 Постанови Верховного суду від 22 жовтня 2019 року по справі №905/2508/15 передбачене ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Дослідивши та перевіривши здійснений позивачем розрахунок суми 3% річних в розмірі 290,29 дол. США., судом апеляційної інстанції встановлено, що вказаний розрахунок здійснений позивачем вірно.

З урахуванням вищевикладеного, на переконання колегії суддів, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог та наявності підстав для їх задоволення.

Разом з цим, колегія суддів не приймає до уваги твердження апелянта щодо наявності форс-мажорних обставин, що спричинили прострочення виконання зобов`язання за договором, з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" та пункту 3.1 Регламенту ТПП(2) форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.08.2022 у справі №922/854/21.

Між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі №910/15264/21).

З аналізу наведеного слідує, що на особу, яка порушила зобов`язання, покладається обов`язок доведення того, що відповідне порушення є наслідком дії певної непереборної сили, тобто, що непереборна сила не просто існує, а безпосередньо призводить до порушення стороною свого зобов`язання (необхідність існування причинно-наслідкового зв`язку між виникненням форс-мажорних обставин та неможливістю виконання стороною своїх зобов`язань).

Іншими словами, сама по собі військова агресія російської федерації проти України не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Воєнний стан, як обставина непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із ним обставин юридична чи фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.

Отже, форс-мажор не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань, стороною договору має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 30.05.2022 у справі №922/2475/21.

Щодо встановлення факту настання форс-мажору, слід зазначити, що відповідно до 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", виключною компетенцією засвідчувати зазначену подію наділена Торгово-промислова палата України (далі - ТПП України) та її регіональні підрозділи.

Зважаючи на вищевикладене, саме сертифікат ТПП України підтверджує період дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) і є належним доказом, який підтверджує неможливість належного виконання відповідачем своїх зобов`язань внаслідок форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Разом з цим, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі № 905/55/21).

Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу (п. 75-77 постанови Об`єднаної палати КГС ВС від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17; п. 5.19-5.21 постанови КГС ВС від 21.09.2022 у справі № 911/589/21; п. 47 постанови КГС ВС від 04.10.2022 у справі № 927/25/21).

Для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання згідно зі статтями 617 ЦК України, 218 ГК України особа, яка порушила зобов`язання, повинна довести: 1) наявність обставин непереборної сили; 2) їх надзвичайний характер; 3) неможливість попередити за даних умов завдання шкоди; 4) причинний зв`язок між цими обставинами і понесеними збитками (постанова Верховного Суду України від 10.06.2015 року у справі № 904/6463/14; п. 44 постанови КГС ВС від 04.10.2022 у справі № 927/25/21).

Відтак, для звільнення себе від відповідальності внаслідок настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відповідач зобов`язаний надати не лише сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а й довести, що такі обставини об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (п. 52 постанови КГС ВС від 04.10.2022 у справі №927/25/21).

Всупереч зазначеному відповідач не надав жодних доказів (окрім сертифікату ТПП), які б підтверджували неможливість виконання ним взятого на себе господарського зобов`язання у зв`язку із настанням форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили).

Як вбачається зі змісту Сертифікату він підтверджує форс-мажорні обставини щодо неможливості виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, щодо використання об`єкту сервітуту, а саме частиною причалу № 11 (довжиною 142 пог.м.), що розташований за адресою: вул. Сухолиманська, 30А, м. Чорноморськ, межі якого визначені у Додатку №1, враховуючи мету, а саме: користування Об`єктом сервітуту для модернізації та оптимізації процесів навантаження вантажів на судна, будівництва нових сучасних портових перевантажувальних потужностей шляхом встановлення інженерної споруди (морська транспортна галерея) та суднонавантажувальної машини.

В той же час, сервітут є речовим правом на чуже майно, яке полягає в обмеженому користуванні чужим майном для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом (стаття 395 Цивільного кодексу України).

Так, за умовами укладеного між сторонами договору про встановлення сервітуту позивач, який виступає власником майна, надав відповідачу, який виступає Сервітуарієм, право обмеженого користування на умовах сервітуту майном позивача, а саме: частиною причалу № 11 (довжиною 142 пог.м у відповідності до Додаткової угоди № 2 від 23.02.2021), що розташований за адресою: вул. Сухолиманська, 30А, м. Чорноморськ, межі якого визначені у Додатку №1 до даного Договору (далі - Об`єкт сервітуту), а Сервітуарій зобов`язується вносити плату за користування майном у розмірах і в порядку, передбачених цим Договором.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що метою цього Договору є забезпечення Сервітуарію права користування Об`єктом сервітуту для модернізації та оптимізації процесів навантаження вантажів на судна, будівництва нових сучасних портових перевантажувальних потужностей шляхом встановлення інженерної споруди (морська транспортна галерея) та суднонавантажувальної машини.

Відтак, виходячи з умов укладеного між сторонами договору, метою сервітуту було встановлення відповідачем інженерної споруди (морська транспортна галерея) та суднонавантажувальної машини.

Судова колегія також відзначає, що відповідно до п. 6.1 Договору сторони Договору, під час його укладання, дійшли згоди стосовно обов`язку оплати сервітуту за весь час дії Договору (у тому числі за час дії форс-мажорних обставин), а припинення нарахування можливо виключно у разі руйнації об`єкту Сервітуарія, що розташований на причалі №11 морського порту Чорноморськ або його демонтажу, що є підставою для розірвання Договору та припинення державної реєстрації права користування Об`єктом сервітуту (іншого речового права).

Однак, як підтверджується наявними матеріалами справи та не спростовано відповідачем, як у спірний період, так й до теперішнього часу, інженерна споруда (морська транспортна галерея) (довжиною 142 пог.м), щодо якої встановлено сервітут за Договором №40-П-АМПУ-19 від 18.06.2019, знаходиться на причалі № 11, що розташований за адресою: вул. Сухолиманська, 30А, м. Чорноморськ.

Доказів того, що протягом спірного періоду, або після запровадження на всій території України венного стану, було проведено демонтаж інженерної споруди, наявні матеріли справи не містять, а відповідачем надано не було.

Отже, протягом спірного періоду, позивачем на виконання умов укладеного між сторонами договору було забезпечено відповідачеві право розміщення інженерної споруди на причалі, в свою чергу відповідач своє право реалізував шляхом розміщення такої споруди (морської транспортної галереї) на причалі.

Суд апеляційної інстанції також відзначає, що зі змісту Сертифікату також не вбачається, що посадовими особами Одеського регіонального відділення Торгово-промислової палати України здійснювалась перевірка обставин знаходження інженерної споруди на причалі протягом спірного періоду. Також з матеріалів справи неможливо встановити, на підставі яких документів посадові особи Одеського регіонального відділення Торгово-промислової палати України встановили обставини неможливості використання об`єкту сервітуту відповідно до його мети.

Слід також відзначити, що за приписами ст. 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Враховуючи наведене, а також умови укладеного між сторонами договору, колегія суддів дійшла висновку, що виконання сторонами договору сервітуту не пов`язано із можливістю користування особою, що отримала сервітут, майном яке встановлено на об`єкті даного сервітуту, що відповідно, спростовує твердження апелянта про те, що судом першої інстанції не було досліджено мету укладеного між сторонами договору, а саме перевантаження вантажів встановленим вантажним обладнанням, а також те, що відповідач через настання форм-мажорних обставин не використовував частину причалу відповідно до названої мети договору.

Відтак, протягом спірного періоду, відповідач використовував своє право користування, визнав таке користування, шляхом сплати відповідних коштів, однак, вчинив такі дії із порушенням визначеного сторонами у договорі строку, що відповідно є підставою для притягнення його до відповідальності.

При цьому, колегія суддів наголошує на тому, що у даному спорі питання щодо (не)можливості користування об`єктом сервітуту не є предметом заявлених позовних вимог, оскільки між сторонами відсутній спір щодо сервітуту та користування ним, натомість, предметом даного позову стягнення грошових коштів за несвоєчасне здійснення відповідачем платежів за договором.

В свою чергу, як вже було вказано вище, відповідачем не доведено, із посиланням на відповідні докази, того, що запровадження воєнного стану, блокування портів, тощо є форс-мажорною обставиною саме відносно зобов`язань з оплати сервітуту на користь позивача, тобто наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими обставинами та неможливістю своєчасно виконати свої зобов`язання за договором.

Судова колегія також не приймає до уваги твердження апелянта щодо необхідності застосування до спірних правовідносин п. 18 Прикінцевих положень ЦК України, за аналогією закону, з огляду на таке.

У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (п. 18 Прикінцевих положень ЦК України).

Отже, вказані положення стосуються правовідносин, що виникли з договору позики або кредитного договору. Натомість спірні правовідносини сторін виникли за договором про встановлення сервітуту № 40-П-АМПУ-19, до яких вказані вище положення п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України - застосуванню не підлягають.

При цьому, у даному випадку, відсутні підстави для застосування до правовідносин щодо встановлення сервітут аналогії закону, оскільки п. 18 Прикінцевих положень ЦК України містить посилання не на будь-які договору, а на чіткий перелік договір за якими передбачено звільнення від відповідальності у вигляді санкцій, а саме договори позики та кредитні договори.

Щодо зменшення заявлених до стягнення штрафних санкцій, колегія суддів зазначає таке.

Статтею 233 ГК України установлено право суду на зменшення розміру санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За правовою позицією Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі №924/456/19, зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, що оцінивши надані сторонами докази та обставини справи в їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені, а також розмір, до якого підлягає її зменшення.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, загальний розмір неустойки (пені), присуджений до стягнення з відповідача за порушення виконання грошових зобов`язань складає 123394,86 грн. (за курсом НБУ це 3350,88 дол. США), що співвідноситься до розміру простроченого зобов`язання (15 492,96 дол. США) на рівні приблизно 22%, що не є надмірним та непропорційним, або таким, що створює непосильний майновий тягар для Відповідача, за відсутності в матеріалах справи будь-яких доказів на підтвердження складного фінансового становища Відповідача.

Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Натомість, заявляючи про наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, відповідач лише посилається на військову агресію російської федерації проти України. Проте, на підтвердження наявності підстав для зменшення штрафних санкцій відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів і не довів винятковості обставин.

За таких обставин, зважаючи на відсутність виключних обставин, з якими положення законодавства (ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України) пов`язують можливість зменшення розміру санкцій, відсутні підстави для задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, в т. ч. з урахуванням їх розміру.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням того, що наведені в апеляційній скарзі порушення не знайшли свого підтвердження, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 05.04.2023.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 05.04.2023 у справі №916/2703/22 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Датою ухвалення та складання судового рішення є 22.06.2023.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Колоколов С.І.

Суддя Філінюк І.Г.