РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.06.2023Справа № 910/4318/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Кирилюк Т.Ю., за участі секретаря судового засідання Улахли О.М., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Еффітекс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "В.І.О. Трак Сервіс"

про стягнення 849 959,72 грн

за участі представників:

від позивача - Андрощук С.В.;

від відповідача - Дерев`янчук В.А.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Еффітекс" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "В.І.О. Трак Сервіс" про стягнення 849 959,72 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором про передачу в користування робочого одягу та надання послуг з його обслуговування № 112 від 01.03.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.03.2023 позовну заяву залишено без руху, встановлено строк на усунення недоліків позовної заяви п`ять днів з дня вручення цієї ухвали, встановлено спосіб усунення недоліків.

До Господарського суду міста Києва позивачем була подана заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.04.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/4318/23, вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 25.04.2023.

На електронну адресу Господарського суду міста Києва 25.04.2023 від відповідача надійшов відзив, клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій та клопотання про долучення доказів, які ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.05.2023 повернуто без розгляду.

З метою забезпечення процесуальних прав учасників справи суд оголосив перерву у підготовчому засіданні до 23.05.2023.

Через систему "Електронний суд" позивачем 08.05.2023 подано додаткові пояснення у справі стосовно підписаних не уповноваженою особою відповідача заяв по суті спору з клопотанням про повернення їх без розгляду.

За результатами підготовчого засідання 23.05.2023 суд залишив без розгляду клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, у зв`язку з відсутністю ордеру, у підтвердження повноважень представника, та прийняв рішення про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 13.06.2023.

Судом оголошено перерву у судовому засіданні на стадії судових дебатів до 20.06.2023.

Позивачем 15.06.2023 на стадії судових дебатів надано через відділ діловодства суду письмові пояснення, які за своєю процесуально-правовою природою є клопотанням про залучення додаткових доказів після закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами відповідно до статті 217 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи відсутність клопотання про поновлення процесуального строку надання доказів та будь-якого пояснення причин не надання їх суду на стадії підготовчого провадження судом відмовлено у їх прийнятті відповідно до частини восьмої статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 20.06.2023 оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Сторонами у справі 01.03.2019 укладено договір про передачу в користування робочого одягу та надання послуг з його обслуговування.

Відповідно до умов пункту 1.1 договору від 01.03.2019 позивач зобов`язався передати відповідачу у платне користування робочий одяг, здійснювати його обслуговування, а відповідач - оплатити вартість користування та допоміжних послуг.

Частиною першою статті 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності.

За твердженням позовної заяви позивачем надано відповідачу весь спектр передбачених договором послуг, які оплачувались несвоєчасно та не у повному обсязі.

За висновками позовної заяви (зокрема, останній абзац сторінки 3, третій абзац сторінки 4 тощо) станом на 11.01.2023 (день припинення укладеного сторонами у справі договору) заборгованість відповідача складала 71 164, 15 грн.

Стягнення зазначеної суми боргу з оплати наданих послуг визначено позивачем першою вимогою даного позову.

Наявність боргу у визначеному позивачем розмірі відповідачем не заперечено.

У той же час, судом встановлено, що відповідно до додатку №30 до позовної заяви (виписки від 20.03.2023 по рахунку позивача у АТ "ПРОКРЕДИТ Банк" за контрагентом) в період часу з 20.01.2023 до 02.03.2023 (тобто після 11.01.2023) відповідачем загалом було перераховано відповідачу 150 000, 00 грн.

Таким чином, станом на дату подання даного позову заборгованість відповідача було погашено повністю з переплатою у 78 835,85 грн (150 000,00 грн - 71 164,15 грн).

Відповідно, твердження позивача про наявність боргу станом на час подання позову спростовано ним же доданими доказами.

Враховуючи наведене, суд відмовляє у задоволенні вимоги про стягнення 71 164,15 грн боргу.

За розрахунками позивача відповідач має сплатити за несвоєчасно здійснені розрахунки встановлені статтею 625 Цивільного кодексу України нарахування.

Суд має зазначити, що позивач помилково відносить до штрафних санкцій три проценти річних та інфляційні втрати, оскільки за своєю правою природою вони є компенсаційним механізмом, а не мірою відповідальності за вчинене правопорушення.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суттєвою умовою виникнення права на отримання передбачених наведеною нормою нарахувань є доведений факт прострочення грошового зобов`язання.

Пунктами 4.4 та 4.5 укладеного сторонами у справі договору про передачу в користування робочого одягу та надання послуг з його обслуговування від 01.03.2019 визначено, що розрахунки здійснюються у безготівковій формі на підставі рахунку позивача, яким (у тому числі) визначаються необхідні платіжні реквізити, протягом п`яти робочих днів з моменту виставлення рахунку.

Таким чином, договором визначено, що строк оплати має обчислюватись у кожному випадку з дати отримання відповідачем рахунку на оплату наданих послуг. Договором не визначається певна календарна дата та певна сума грошових коштів, які відповідач має сплачувати щомісячно, щоквартально тощо. Перебіг строку виконання грошового зобов`язання відповідача залежить від вчинення позивачем дій (надання рахунку для оплати).

Відповідно, заявляючи вимогу про стягнення нарахувань, встановлених статтею 625 Цивільного кодексу України, позивач мав (у перш за все) довести суду факти отримання кожного рахунку у певну дату, оскільки саме з календарних дат їх отримання має обраховуватись прострочення грошового зобов`язання.

Зазначений процесуальний обов`язок позивачем не виконано.

Судом встановлено неможливість визнання належними доказами додані до позовної заяви роздруківки невизначеної комп`ютерної програми електронної пошти, які лише можуть підтвердити факти отримання адвокатом позивача копій відповідних рахунків в один день - 04.01.2023 і ніяким чином не підтверджують дати отримання цих рахунків відповідачем.

Пояснення представника позивача у судовому засіданні, що зазначені у цих роздруківках дати створення файлів і є датами направлення та отримання відповідачем відповідних рахунків судом відхиллено, оскільки ці доводи фактично є припущеннями представника позивача і знаходяться у межах розумного сумніву.

Крім того, жодна з наданих позивачем копій рахунків не містить ні фізичних ні кваліфікованих електронних підписів посадової особи позивача, що взагалі унеможливлює їх використання в якості підстави для перерахування грошових коштів.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Недоведеність суду поза розумним сумнівом дати виникнення грошового зобов`язання у відповідача унеможливлює задоволення позовної вимоги про стягнення нарахувань за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України.

Враховуючи наведене, суд відмовляє у задоволенні вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат.

За твердженням абзацу другого сторінки 5 позовної заяви позивач сформував претензію (вих. №95/7-11/01/2022), в якій окремо повідомив відповідача про те, що договір є розірваним з 11.01.2023.

Судом досліджено надану позивачем претензію від 11.01.2023 (додаток №31 до позовної заяви) та встановлено наявність волевиявлення позивача до розірвання договору з 11.01.2023.

У той же час, судом встановлено, що по суті претензія позивача №95/7-11/01/2022 є прямою відповіддю на лист відповідача №20/09-22 від 26.09.2022, яким заявлено пропозицію розірвати укладений сторонами у справі договір у зв`язку з триваючою дією форс-мажорних обставин (військова агресія та введений воєнний стан).

Таким чином, судом встановлено, що обидві сторони договору про передачу в користування робочого одягу та надання послуг з його обслуговування від 01.03.2019 у письмовій формі виклали свої волевиявлення до розірвання господарсько-правових відносин, врегульованих цією угодою.

Відповідно, у даному випадку суду доведено матеріалами справи поза розумним сумнівом досягнення учасниками договору взаємної згоди на розірвання договору.

У той же час, за твердженнями претензії від 11.01.2023 та позовної заяви сторони договору не досягли згоди в правовому механізмі розірвання.

Позивач стверджує, що договір оренди є розірваним в односторонньому порядку на підставі пункту 9.4.2 в односторонньому порядку за вимогою самого позивача.

Таке твердження суд визнає помилковим.

У даному випадку сторонами договору є суб`єкти господарської діяльності. Передане у платне користування майно є робочим одягом співробітників автосервісу, що здійснює ремонт вантажних автомобілів, тобто, предмет оренди є майном, що використовується у господарській діяльності відповідача.

Таким чином, беззаперечним є факт того, що за своєю правовою природою укладений сторонами у справі договір є господарсько-правовим договором, яким врегульовано саме господарсько-правові відносини його учасників.

Відповідно до статті 1 Господарського кодексу України цей Кодекс визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб`єктами господарювання, а також між цими суб`єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

Частиною другою статті 4 Господарського кодексу України встановлено, що особливості регулювання майнових відносин суб`єктів господарювання визначаються цим Кодексом.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом (частина перша статті 175 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини сьомої статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями (частина перша статті 179 Господарського кодексу України).

Сторони можуть за взаємною згодою конкретизувати або розширити зміст господарського зобов`язання в процесі його виконання, якщо законом не встановлено інше (частина третя статті 173 Господарського кодексу України).

Наведені норми позитивного права фактично встановлюють загальне правило обов`язковості виконання прийнятого за укладеним договором зобов`язання і неможливості його зміни або розірвання за одностороннім волевиявленням одного з учасників угоди.

Одностороння відмова від договору допустима лише як виключення з загального правила у випадках, прямо передбачених договором або законом.

Цивільний кодекс України передбачає три основні види односторонньої відмови від договору:

1) як санкцію за порушення умов договору другою стороною;

2) як право на вчинення односторонньої відмови без застосування мір цивільно- правової відповідальності;

3) як безпідставну відмову від договору за відсутності порушень умов договору другою стороною з покладенням на сторону, що відмовилася, негативних правових наслідків, передбачених договором або законом.

В усіх перерахованих випадках одностороння відмова від договору не спричиняє, як правило, його автоматичне припинення або розірвання, оскільки інша сторона має право оспорити односторонню відмову від договору у суді, який може визнати її неправомірною (правомірною) і визнати на вимогу однієї із сторін договір розірваним із застосуванням відповідних правових наслідків до винної сторони. Якщо ж відмова безпідставна, суд може на вимогу позивача зобов`язати виконати договір, за винятком тих випадків, коли законом стороні надається безумовне привілеєве право на відмову від договору або визнати його розірваним.

Проте у даному випадку мова йде про господарсько-правові відносини оренди майна, які врегульовано в частині їх припинення статтею 291 Господарського кодексу України:

1. Одностороння відмова від договору оренди не допускається.

2. Договір оренди припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу (приватизації) об`єкта оренди; ліквідації суб`єкта господарювання-орендаря; загибелі (знищення) об`єкта оренди.

3. Договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

4. Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

Таким чином, укладений сторонами господарсько-правовий договір оренди може бути розірваним в односторонньому порядку виключно з дотриманням порядку, визначеного статтею 188 Господарського кодексу України.

Матеріали справи не містять доказів дотримання позивачем встановленого статтею 188 Господарського кодексу України порядку, відповідно, відсутні підстави для твердження про розірвання договору від 01.03.2019 одностороннім рішенням позивача.

У той же час судом встановлено наявність волевиявлення відповідача та фактично кореспондованого волевиявлення позивача до припинення договірних відносин.

Відповідно, судом встановлено, що договір є припиненим з моменту набуття волевиявлення позивача письмової форми, тобто з 11.01.2023.

Окремо суд має зазначити, що за умовою пункту 9.5 укладеного сторонами у справі договору у випадках, визначених пунктами 3.2, 9.4.1 та 9.4.2 цього договору, а також у випадку розірвання відповідачем договору в односторонньому порядку з невизначених договором підстав позивач залишає за собою право прийняти одноосібне рішення та забрати весь належний йому одяг та вимагати від відповідача компенсацію у 12 кратному розмірі за останній місяць оренди.

Позивач помилково ототожнює юридичні поняття компенсації та штрафу.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

В свою чергу, під терміном компенсація розуміється відшкодування, зрівноважування чи винагорода за щось.

Таким чином, заявляючи вимогу про стягнення компенсаційної виплати позивач мав довести суду існування певних втрат або виконаної роботи, вартість яких має бути компенсовано відповідачем.

Крім того, заявляючи відповідну вимогу позивач мав обчислювати за договірною нормою пункту 9.5 граничний розмір компенсації виходячи з вартості оренди за січень 2023, оскільки цей місяць є останнім місяцем договірних відносин (договір припинено з 11 січня 2023 року).

Встановивши відсутність у позивача права на стягнення з відповідача штрафу у розмірі 499 451, 16 грн та кореспондованого обов`язку відповідача сплачувати цей штраф суд відмовляє у задоволенні відповідної вимоги.

За твердженням позовної заяви (абзац перший сторінки3) в період часу з 01.03.2019 до 24.02.2022 ним було передано у користування відповідачу щонайменше 437 одиниць робочого одягу, що підтверджується відповідними актами приймання-передачі.

Суд має зазначити, що звертаючись до відповідача (у тому числі) з вимогою про примусове стягнення вартості наданого у користування одягу позивач мав прямий процесуальний обов`язок належними та допустимими доказами довести суду точну його кількість та підтвердити вартість кожної одиниці. Твердження про приблизну кількість є неприпустимим.

Позивачем долучено до позовної заяви документ під назвою "Розрахунок вартості викупу одягу станом на 11.01.2023" (додаток 33), який не визначає прізвища та посади особи, що його склала, та не містить підписів (електронних чи фізичних).

Відповідно до наданого позивачем документу у відповідача станом на 11.01.2023 перебувало у користуванні 437 одиниць одягу та залишок на складі - 8 одиниць. Таким чином, цим документом стверджується, що відповідачем має бути сплачено на користь позивача 231 978,92 грн. вартості 445 одиниць одягу.

У той же час, судом встановлено, що відповідно до деталізації рахунку №3218 від 31.08.2022 в оренді відповідача у серпні 2022 року перебувало 466 одиниць одягу (сума рахунку за серпень 2022 року - 42 807,9 грн).

Деталізації рахунків за вересень та за жовтень 2022 року (рахунки №3323 від 30.09.2022 та №3426 від 31.10.2022) визначають, що в оренді протягом цих двох місяців перебувало 426 одиниць одягу (сума рахунку 41 427,00 грн).

Протягом листопада - грудня 2022 року за обліковими даними позивача у відповідача знаходились 403 одиниці одягу (деталізації рахунків №3426 від 31.10.2022 та №3656 від 31.12.2022).

Таким чином, обліковими даними позивача підтверджується факт зменшення одягу, що знаходився у користуванні відповідача, протягом серпня - жовтня 2022 року у кількості 63 одиниць. При цьому, матеріали справи не містять жодного доказу (акт приймання-передачі, акт списання тощо) на підставі яких змінювався первинний бухгалтерський облік на 63 одиниці одягу, що ставить під обґрунтований сумнів належність та достовірність ведення первинного обліку позивачем.

Відповідно до частини другої статті 86 Господарського процесуального кодексу України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи наведене, судом встановлено відсутність у долученого позивачем до позовної заяви документу "Розрахунок вартості викупу одягу станом на 11.01.2023" (додаток 33) доказової сили.

У той же час, вимога позову про стягнення з відповідача вартості одягу у розмірі 231 978,92 грн. обрахована за додатком №33 до позовної заяви виходячи з кількості у 445 одиниць. При цьому, перелік складається з різних номенклатур, що мають різну залишкову вартість.

Поза розумним сумнівом знаходиться той факт, що відповідач станом на 11.01.2023 не використовував 445 одиниць.

За наявними у справі доказами у суду відсутня будь-яка можливість встановити точну кількість та вартість одягу, яка не була повернута позивачу як станом на 11.01.2023 так і станом на момент звернення з даним позовом.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини друга статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 13 Господарського процесуального кодексу України Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Недоведеність позивачем належними та допустимими доказами як кількості так і вартості майна, що перебувало у відповідача на момент звернення з позовом зумовлює відмову у задоволенні відповідної вимоги.

Враховуючи наведене, суд відмовляє у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача 231 978,92 грн залишкової вартості одягу.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 129, 233, 238, 241-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,-

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 26.06.2023

Суддя Т.Ю.Кирилюк