ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2023 року Справа №924/795/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Гудак А.В.

суддя Олексюк Г.Є.

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційні скарги Комунального підприємства "Агенція муніципальної нерухомості" та фізичної особи-підприємця Радецької Людмили Вілінівни на рішення Господарського суду Хмельницької області від 06.04.2023 у справі №924/795/22 (суддя Димбовський В.В., повний текст рішення складено 12.04.2023)

за позовом Комунального підприємства "Агенція муніципальної нерухомості"

до фізичної особи-підприємця Радецької Людмили Вілінівни

про стягнення 240406,98 грн неустойки

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 06.04.2023 у справі №924/795/22 позов задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця Радецької Людмили Вілінівни на користь Комунального підприємства "Агенція муніципальної нерухомості" 51761,18 грн неустойки, 776,42 грн витрат зі сплати судового збору. У решті позову відмовлено.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції, посилаючись на ч.2 ст.785 ЦК України, вказав на недобросовісність поведінки відповідача як контрагента за договором спрямовану на уникнення повернення орендованого майна. При цьому, враховуючи засади цивільного законодавства як добросовісність та справедливість, господарський суд дійшов висновку, що нарахування неустойки підлягає за період з 26.01.2022 по 07.06.2022.

Суд, зокрема, зазначив, що до 26.01.2022 (дата постанови Північно-західного апеляційного господарського суду, якою переглянуто рішення Господарського суду Хмельницької області від 28.09.2021 про виселення відповідача з нежитлового приміщення) відповідач сподівався на продовження дії договору оренди, що виключає умисність дій відповідача щодо ухилення від повернення орендованого майна позивачу. Відтак, саме з дати 26.01.2022 слід визначати умисне ухилення орендаря від обов`язку щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди й, відповідно, з такої дати позивач отримав право здійснювати нарахування неустойки за умисне ухилення орендаря від повернення майна.

Крім того, з огляду на положення ч.2 ст. 785 ЦК України, суд вважає, що нарахування передбаченої вказаною статтею неустойки слід здійснювати саме по дату виселення орендаря, заміни замка вхідних дверей та опечатування всіх дверей, а не підписання акта приймання-передачі. Таким чином, саме по 08.06.2022 позивач мав право нараховувати неустойку у розмірі подвійної плати за користування приміщенням за час прострочення, оскільки після оформлення вищенаведеного акта про виселення відповідача від 08.06.2022, заміни замка вхідних дверей та опечатування всіх дверей, відповідач був позбавлений можливості користування приміщенням

У свою чергу, нарахування неустойки за інші періоди не відповідатиме принципу справедливості, оскільки відсутнє умисне ухилення орендаря від обов`язку щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди, з огляду на що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в розмірі 51761,18 грн, а в позові в частині вимог про стягнення з відповідача 188645,80 грн належить відмовити.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення в частині стягнення з останнього 51761,18 грн неустойки та 776,42 грн витрат зі сплати судового збору скасувати та відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Мотивуючи свою апеляційну скаргу, відповідач вказує, що передбачена ч.2 ст.785 ЦК України неустойка є подвійною платою за користування річчю за час прострочення, а не штрафною санкцією в розумінні ст.230 ГК України, а тому за період 26.01.2022 по 07.06.2022 суд допустився невірного застосування чинного законодавства та безпідставно стягнув суму неустойки.

Відповідач також звертає увагу, що приміщення орендувалось для побутового обслуговування населення, а тому у відповідності до постанови КМУ №611 від 15.07.2020 договір в силу закону був продовженим на період карантину та обмежувальних заходів, а також протягом одного місяця з дня закінчення договору не підлягала нарахуванню та сплаті орендна плата за договорами оренди комунального майна, оскільки було встановлено заборону доступу до майна. Таким чином, приміщення не могло використовуватись, а тому відсутня вина орендаря, а відтак, за цей період не підлягає сплаті і подвійна орендна плата за ст.785 ЦК України.

ФОП Радецька Л.В. зазначає, що відповідно до чинного законодавства сторонами договору найму (оренди) з відповідними правами та обов`язками є наймодавець (орендодавець) та наймач (орендар), натомість отримувач коштів за договором - комунальне підприємство "Агенція муніципальної нерухомості" не має права на звернення до суду з даним позовом, адже таке право чинним законодавством надано лише орендодавцю.

У відповідності до ст.263 ГПК України позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги у зв`язку з її безпідставністю та необґрунтованістю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач також звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апелянт, зокрема, вказує, що суд першої інстанції при прийнятті рішення безпідставно не врахував періоди з 05.11.2020 по 25.01.2022 та з 08.06.2022 по 22.09.2022 для нарахування неустойки на підставі ч.2 ст.785 ЦК України. Факт оскарження відповідачем рішення суду про виселення з орендованого приміщення не може вважатись належним і достатнім доказом вжиття відповідачем дій для продовження орендних відносин, оскільки виконавчим комітетом було прийнято рішення про відмову в його продовженні, що є ключовим у встановленні факту правомірності не продовження орендних відносин з відповідачем та є наслідком припинення договору оренди у зв`язку із закінченням строку його дії.

Також скаржник зазначає, що 08.06.2022 приміщення не було повернуто, оскільки все майно відповідача знаходилось в приміщенні і органами ДВС надано відповідачу можливість для добровільного вивевезення майна. Враховуючи наведене, кінцевою датою повернення позивачу вільного від речей відповідача приміщення, після якого він міг ним розпоряджатись і користуватись, а отже, і кінцевою датою нарахування неустойки є 22.09.2022, що не було враховано господарським судом при прийнятті рішення.

Позивач вважає, що жодна з умов, передбачених ч.2 ст. 785 ЦК України (вчинення орендарем дій з повернення орендованого майна; відсутність у нього умислу на ухилення від повернення об`єкта оренди) відповідачем не була дотримана, оскільки будь-яких дій по поверненню майна нею не вчинялось, навпаки, відповідач постійно ухилялась від повернення об`єкта оренди (майно повернуто в примусовому порядку). Отже, судом неповно досліджено фактичні обставини справи на предмет того, чи спростовано відповідачем належними та достатніми доказами відсутність його вини у простроченні повернення орендованого майна позивачу за наслідком припинення договору оренди.

Враховуючи приписи ч.6 ст.252, ч.10 ст.270 ГПК України, зважаючи на категорію та складність справи, обсяг та характер доказів, які входять до предмету доказування, час, необхідний для вчинення судом та учасниками процесуальних дій, кількість учасників справи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційних скарг Комунального підприємства "Агенція муніципальної нерухомості" та фізичної особи-підприємця Радецької Людмили Вілінівни на рішення Господарського суду Хмельницької області від 06.04.2023 у справі №924/795/22 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши апеляційні скарги в межах вимог та доводів наведених в ній, відзив на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 30.10.2019 року між виконавчим комітетом Хмельницької міської ради (орендодавець), від імені якої діє управління комунального майна Хмельницької міської ради, фізичною особою-підприємцем Радецькою Людмилою Вінілівною (орендар) та міським комунальним підприємством по утриманню нежитлових приміщень комунальної власності (отримувач коштів, балансоутримувач), на виконання рішення міськвиконкому №687 від 22.08.2019, укладено договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Хмельницького (а.с.7-9).

Згідно п.1.1 договору орендодавець, балансоутримувач передає, а орендар приймає в строкове платне користування майно нежитлове приміщення загальною площею 117,1 кв.м, розміщене за адресою: м.Хмельницький, вул.Старокостянтинівське шосе, 17/1, розташоване на першому поверсі п`ятиповерхової будівлі, яке перебуває на балансі міського комунального підприємства по утриманню нежитлових приміщень комунальної власності, вартість якого встановлена за результатами проведення незалежної оцінки і становить відповідно до Звіту про оцінку майна 1081116,00 грн. станом на 31.08.2019. Майно передається в оренду: 89,1 кв.м. під швейне ательє по ремонту та пошиттю одягу за індивідуальним замовленням та 28,0 кв.м. під перукарню строком на один рік з 30.10.2019 року по 30.10.2020 року.

Пунктом 2.1. договору передбачено, що орендар вступає в строкове платне користування майном у термін, указаний в договорі.

Відповідно до п.10.10 договору, чинність цього договору припиняється внаслідок, зокрема, закінчення строку, на який його укладено.

Термін договору закінчився 30.10.2020 року у відповідності до п.10.10, у зв`язку із прийняттям рішення виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 27.08.2020 року про відмову відповідачу у продовженні договору оренди нежитлового приміщення.

Враховуючи невиконання орендарем своїх зобов`язань щодо повернення балансоутримувачу об`єкта оренди після закінчення дії договору у відповідності до п.5.10 договору, КП "Агенція муніципальної нерухомості" звернулось до суду з позовом про примусове виселення ФОП Радецької Л.В. із займаного приміщення.

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 28.09.2021 у справі №924/598/21 (а.с.12-15), залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.01.2022 (а.с.16-20), позов задоволено. Виселено ФОП Радецьку Л.В. з нежитлового приміщення загальною площею 117,1 кв.м., що розташоване за адресою: м. Хмельницький, Старокостянтинівське шосе, 17/1, та зобов`язано передати його по акту приймання-передачі балансоутримувачу.

22.09.2022 року вказане рішення суду було виконано у примусовому порядку в межах виконавчого провадження №67622374 від 22.11.2021. Нежитлове приміщення комунальної власності загальною площею 117,1 кв.м., що розташоване за адресою: м. Хмельницький, Старокостянтинівське шосе, 17/1 було звільнено від боржника та передано балансоутримувачу на підставі акта приймання-передачі (а.с.29).

26.09.2022 року КП "Агенція муніципальної нерухомості" направлено орендарю лист-претензію з вимогою добровільно сплатити нараховану неустойку за фактичне користування приміщенням після закінчення договору оренди на підставі п.5.11 договору та ч.2 ст.785 ЦК України (а.с.44).

Однак, орендарем ФОП Радецькою Л.В. вказана претензію залишена без задоволення та без будь-якої відповіді, що і стало підставою для звернення КП "Агенція муніципальної нерухомості" з даним позовом до суду.

Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду колегія суддів враховує наступне.

Згідно зі ст.509 ЦК України зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом положень ст.626, 627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з приписами ст.525, 526, 629 ЦК України та ст.193 ГК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до п.4 ст.291 ГК України правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

Пунктом 1 ст.785 ЦК України встановлено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно з ч.2 ст.795 ЦК України повернення наймачем предмета договору найму оформлюється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

За умовами п.2.3 договору, у разі припинення, розірвання, відмови від договору майно повертається орендарем балансоутримувачу. Орендар повертає майно аналогічно порядку, встановленому при передачі майна орендарю цим договором. Майно вважається поверненим з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі (п. 2.3. договору).

Пунктом 2.4 договору передбачено, що обов`язок по складанню акта приймання-передачі покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні договору.

Відповідно до п. 5.10 договору оренди у разі припинення, розірвання або відмови орендодавця від договору в 5-денний термін орендар зобов`язується повернути балансоутримувачу орендоване майно у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати балансоутримувачу (отримувачу коштів) збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини орендаря.

Із аналізу ст. 785, 795 ЦК України та п.2.3, 2.4, 5.10 договору оренди вбачається, що після припинення договору оренди орендар зобов`язаний повернути майно орендодавцю, повернення майна оформлюється відповідним документом (актом), при цьому обов`язок складання вказаного акта покладено на орендаря після припинення договору оренди, у відповідності до п.2.4 договору.

У силу дії п.1.1 договору, договір припинив свою дію 30.10.2019 року у зв`язку з закінченням строку, на який його укладено. Відтак, у відповідача відсутні правові підстави займати орендовані нежитлові приміщення, а тому він зобов`язаний повернути орендоване приміщення та виселитися з нього.

Вказана обставина встановлена рішенням Господарського суду Хмельницької області від 28.09.2021, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.01.2022, у справі №924/598/21 за позовом Комунального підприємства "Агенція муніципальної нерухомості" до ФОП Радецької Людмили Вілінівни про виселення з нежитлового приміщення загальною площею 117,1 кв.м. та передання його по акту приймання-передачі балансоутримувачу.

Колегія суддів зауважує, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018 у справі №910/9823/17.

Отже, виходячи з вищевикладеного, враховуючи принцип обов`язковості судових рішень згідно ст.129-1 Конституції України, а також принцип правової певності як основний елемент верховенства права, рішення Господарського суду Хмельницької області від 28.09.2021 у справі №924/598/21, яке набрало законної сили, не може бути поставлене під сумнів та має преюдиціальне значення, а встановлені при його ухваленні обставини повторного доказування у даній справі не потребують в силу ч.4 ст.75 ГПК України.

Таким чином, в рішенні суду від 28.09.2021 у справі №924/598/21 встановлені обставини неповернення орендарем орендованого приміщення після закінчення договору оренди та такі обставини не потребують доказування у даній справі в силу положень п.4 ст.75 ГПК України, що було вірно враховано судом першої інстанції.

Відповідно до ч.2 ст.785 ЦК України, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

За умовами п. 5.11 договору в разі не виконання орендарем вимог, зазначених в п.5.10, орендар сплачує отримувачу коштів неустойку за фактичне використання приміщення в подвійному розмірі орендної плати по день фактичної передачі приміщення по акту приймання-передачі.

Пунктом 9.1 договору передбачено, за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України та цим договором.

Сторони також погодили, що у разі несвоєчасного повернення орендованого майна при припиненні, розірванні, відмові від договору оренди, передбаченого пунктом 5.10 та в разі користування приміщенням без дозволу виконавчого комітету та договору оренди орендар сплачує неустойку у розмірі подвійної орендної плати за останній місяць оренди до дня повернення майна за актом приймання-передачі включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити отримувачу коштів заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, ураховуючи санкції, передбачені цим договором (п.9.4 договору).

Таким чином, не виконання обов`язку орендаря з повернення майна орендодавцю після припинення договору оренди, є підставою для застосування відповідальності передбаченої п.5.11 договору оренди та ч.2 ст.785 Цивільного кодексу України, про що суд першої інстанції дійшов вірного висновку.

При цьому, оцінюючи висновки суду щодо періоду нарахування неустойки з 26.01.2022 по 07.06.2022, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

За змістом ст.610, 611, 612 ЦК України, невиконання зобов`язання у погоджений сторонами в договорі строк є порушенням зобов`язання, внаслідок якого до боржника може бути застосовано, зокрема, неустойку.

Відповідно до ч.1 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Для застосування наслідків, передбачених ч.2 ст.785 ЦК України, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог ст. 614 ЦК України. Тобто судам необхідно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав.

Аналогічна правова позиція, викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 11.04.2018 у справі №914/4238/15, постанові від 24.04.2018 у справі № 910/14032/17 та у постанові від 09.09.2019 у справі № 910/16362/18.

До предмета доказування при вирішенні спорів щодо стягнення неустойки в порядку ч.2 ст. 785 ЦК України як подвійної плати за користування орендованим майном після спливу строку дії договору оренди входять обставини, пов`язані із невжиттям орендарем належних заходів щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди за наслідком припинення орендних правовідносин, за відсутності умов, які б перешкоджали орендарю вчасно повернути майно орендодавцю у визначений договором оренди строк; умисним ухиленням орендаря від обов`язку щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди; утриманням орендованого майна у володінні орендаря та перешкоджанням орендарем у доступі орендодавця до належного йому об`єкта оренди; відсутністю з боку орендодавця бездіяльності та невчиненням ним дій, спрямованих на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно від орендаря та оформити повернення наймачем орендованого майна.

При цьому, апеляційний суд також враховує, що за умовами ст.638 ЦК України, яка кореспондується зі ст.180 ГК УКраїни, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст.283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч.1 ст. 284 ГК України істотними умовами договору оренди, зокрема, є об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Тобто істотними умовами договору оренди, які сторони мали погодити при укладенні договору, а господарські суди встановити під час розгляду справи, є, зокрема, строк договору та умови повернення орендованого майна.

Аналізуючи вказані норми законодавства, враховуючи принципи свободи договору, обов`язковості умов договору та добросовісного їх виконання сторонами, передбачені ст. 525, 526, 626, 627, 629 ЦК України, ст.193 ГК України, зважаючи на закінчення строку договору оренди 30.10.2019 року на підставі п.1.1, 10.10 договору та припинення правовідносин між сторонами, приймаючи до уваги погоджений сторонами 5-денний строк повернення балансоутримувачу орендованого майна у разі припинення договору згідно п.5.10 договору, та відповідно встановлення факту неповернення майна у вказаний строк, колегія суддів дійшла висновку про підставність нарахування відповідачем неустойки за користування приміщенням у порядку ч.2 ст.785 ЦК України з 05.11.2019.

Щодо визначення господарським судом кінцевого строку нарахування неустойки 08.06.2022 року, апеляційний суд враховує таке.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 08.06.2022 Головним державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) складено акт про виселення ФОП Радецької Л.В., згідно якого вбачається, що ФОП Радецька Л.В. прийшла на примусове виселення, двері відчиняти відмовилась, замок вхідних дверей замінено, всі двері опечатано. Радецькій Л.В. державним виконавцем запропоновано забрати майно найближчим часом.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що саме по 08.06.2022 позивач мав право нараховувати неустойку у розмірі подвійної плати за користування приміщенням за час прострочення, оскільки після оформлення акта про виселення відповідача від 08.06.2022, заміни замка вхідних дверей та опечатування всіх дверей, відповідач був позбавлений можливості користування приміщенням.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч.2 ст.66 Закону України "Про виконавче провадження", примусове виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від боржника, його майна, домашніх тварин та у забороні боржнику користуватися цим приміщенням. Примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі.

Водночас, при розгляді спорів про стягнення неустойки судам необхідно враховувати, що право наймодавця вимагати оплати неустойки відповідно до ч.2 ст.785 ЦК України та обов`язок наймача сплачувати таку неустойку зберігається до моменту повернення наймачем наймодавцю орендованого майна (постанова Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 13.12.2019 у справі № 910/20370/17).

Пунктом 5.11 сторонами погоджено сплату неустойки орендарем по день фактичної передачі приміщення по акту приймання-передачі.

Колегією суддів встановлено, що акт про виселення відповідача від 08.06.2022 не містить інформації про повне і безумовне звільнення приміщення орендарем та можливість безперешкодного його використання власником, оскільки в приміщенні ще знаходилось майно відповідача. Крім того, після складення вказаного акта виконавчі дії в межах виконавчого провадження №67622374 продовжились, про що свідчить, зокрема, постанова про залучення працівників ГУНП від 15.09.2022, вимога виконавця від 15.09.2022 (а.с.28), а також акт приймання-передачі від 22.09.2022 року (а.с.29).

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, нежитлове приміщення комунальної власності загальною площею 117,1 кв.м., що розташоване за адресою: м. Хмельницький, Старокостянтинівське шосе, 17/1, яке було предметом договору оренди, звільнено від боржника та передано балансоутримувачу у примусовому порядку в межах виконавчого провадження №67622374 від 22.11.2021 на підставі акта приймання-передачі від 22.09.2022 року.

Відтак, враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що кінцевою датою нарахування неустойки є саме 22.09.2022 року як день фактичної передачі приміщення балансоутримувачу по акту приймання-передачі у відповідності до п.5.11 договору.

З огляду на звільнення ФОП Радецькою Л.В. орендованого приміщення у примусовому порядку після тривалого невиконання добровільно вимог п.2.3, 2.4, 5.10 договору оренди, ст. 785, 795 ЦК України, вбачається наявність вини у діях відповідача у звязку з ухиленням його від повернення об`єкта оренди, а тому позивач має право нараховувати неустойку у розмірі подвійної плати за користування приміщенням за період з 05.11.2019 по 22.09.2022 року.

Колегія суддів, здійснивши перевірку нарахування позивачем неустойки за вказаний період із врахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с.55), дійшла висновку про обґрунтованість та законність вказаного розрахунку, а тому до стягнення з відповідача підлягає неустойка в сумі 240406,98 грн на підставі ч.2 ст.785 ЦК України.

Оцінюючи доводи відповідача, що неустойка, передбачена ч.2 ст.785 ЦК України, є подвійною платою за користування річчю за час прострочення, а не штрафною санкцією в розумінні ст.230 ГК України, апеляційний суд вважає за необхідне вказати наступне.

За приписами ст.549 ЦК України - неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною 1 ст.230 ГК України визначено поняття штрафних санкцій за Господарським кодексом України, якими визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Положеннями ст.549 ЦК України та ст.230 ГК України визначено загальне поняття штрафних санкцій, яке у господарському судочинстві включає неустойку, штраф, пеню, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил господарської діяльності, невиконання господарського зобов`язання.

Статтею 785 ЦК України регламентовано обов`язок повернення майна у разі припинення договору найму (ч.1), а також передбачено санкцію за порушення такого зобов`язання (ч.2).

Отже, в розумінні загальних та спеціальних норм права, санкції, передбачені ст.549 ЦК України та ст.230 ГК України, є загальними мірами відповідальності, натомість неустойка, нарахована на підставі ч.2 ст.785 ЦК України, є особливим видом майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, з огляду на що відповідні доводи апеляційної скарги відповідача не приймаються судом до уваги.

Доводи апеляційної скарги ФОП Радецької Л.В., що договір мав бути продовженим на період карантину та обмежувальних заходів, на підставі Закону України "Про соціальну підтримку застрахованих осіб та суб`єктів господарювання на період здійснення обмежувальних протиепідемічних заходів, запроваджених з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом Sars-CoV-2", яким було внесено зміни до п. 2 розділу II "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби Covid-19", а тому за цей період не підлягає сплаті і подвійна орендна плата за ст. 785 ЦКУ, не заслуговують на увагу, оскільки рішенням Господарського суду Хмельницької області від 28.09.2021 у справі №924/598/21 встановлено закінчення договору оренди від 30.10.2019, що є преюдиціальним фактом в силу ч.4 ст.75 ГПК України, а відтак вказані норми не підлягають застосуванню у спірних правовідносинах.

Крім того, враховуючи вичерпний перелік підстав застосування постанови Кабінету Міністрів України №611 від 15.07.2020 "Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину", приймаючи до уваги заявлені позовні вимоги про стягнення неустойки за користування приміщенням після закінчення договору оренди у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для звільнення відповідача від відповідальності, передбаченої ч.2 ст.785 ЦК України, на підставі вказаної постанови КМУ.

Щодо доводів відповідача про неналежність позивача у даній справі, апеляційний суд зауважує, що пунктом 5.11 договору, зокрема, передбачено, що у разі невиконання орендарем вимог, зазначених в п.5.10, щодо повернення орендованого майна, орендар сплачує отримувачу коштів неустойку за фактичне використання приміщення в подвійному розмірі орендної плати. При цьому, отримувачем коштів згідно умов договору є балансоутримувач, КП "Агенція муніципальної нерухомості", відтак апеляційний суд констатує належність позивача у заявленому позові, з огляду на що відповідні доводи апеляційної скарги відповідача вважає необґрунтованими та безпідставними.

Крім того, посилання відповідача на правові позиції, викладені в постановах Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 06.09.2019 у справі №910/7364/18, від 20.10.2021 у справі №911/3067/20 щодо неможливості звернення балансоутримувача з позовом про зобов`язання орендаря повернути орендоване майно, а також в постановах від 13.02.2018 у справі №910/12949/16, від 17.12.2018 у справі №903/1037/16 щодо застосування ст.785 ЦК України, не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки правові висновки у даних справах не є релевантними, адже у вказаних справах мали місце інші фактичні обставини, відмінні від обставин у даній справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з п.4 ч.1 ст.277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на викладене, з огляду на неправильне тлумачення судом першої інстанції норми ч.2 ст.785 ЦК України, що призвело до невірного визначення періоду нарахування неустойки за фактичне використання приміщення після закінчення строку договору оренди та як наслідок задоволення позовних вимог лише в частині, колегія суддів дійшла висновку про наявність обґрунтованих підстав для задоволення апеляційної скарги позивача та відповідно про скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нового рішення про задоволення позову у повному обсязі, з огляду на що апеляційна скарга відповідача не підлягає до задоволення.

Враховуючи приписи ст.129 ГПК України, колегією суддів, з підстав скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги позивача, здійснено перерозподіл судових витрат зі сплати судового збору.

Керуючись ст. 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні апеляційної скарги фізичної особи-підприємця Радецької Людмили Вілінівни на рішення Господарського суду Хмельницької області від 06.04.2023 у справі №924/795/22 відмовити.

2. Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Агенція муніципальної нерухомості" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 06.04.2023 у справі №924/795/22 задоволити.

3. Рішення Господарського суду Хмельницької області від 06.04.2023 у справі №924/795/22 скасувати та прийняти нове рішення.

4. Позов задоволити у повному обсязі.

5. Стягнути з фізичної особи-підприємця Радецької Людмили Вілінівни ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь Комунального підприємства "Агенція муніципальної нерухомості" (29007, м.Хмельницький, вул. Кам`янецька, 2, ) 240406,98 грн (двісті сорок тисяч чотириста шість гривень дев`яносто вісім копійок) неустойки.

6. Стягнути з фізичної особи-підприємця Радецької Людмили Вілінівни ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь Комунального підприємства "Агенція муніципальної нерухомості" (29007, м.Хмельницький, вул. Кам`янецька, 2, ) 3606,10 грн (три тисячі шістсот шість гривень десять копійок) судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, 5409,15 грн (п`ять тисяч чотириста дев`ять гривень п`ятнадцять копійок) судового збору за розгляд апеляційної скарги.

7. Господарському суду Хмельницької області видати судові накази.

8. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Гудак А.В.