ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" червня 2023 р. Справа№ 910/1278/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Гончарова С.А.

Шаптали Є.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Гончаренка О.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 27.06.2023 у справі №910/1278/22 (в матеріалах справи)

розглянувши у відкритому судовому засіданні

матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Укртрансгаз»

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2023, повний текст якого складений 21.03.2023

у справі № 910/1278/22 (суддя Мельник В.І.)

за позовом Акціонерного товариства «Укртрансгаз»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дарекс-Енерго»

про стягнення 989 670,00 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дарекс-Енерго» про стягнення пені в сумі 989 670,00 грн. нарахованої за порушення строків поставки товару за договором про закуплю товарів № від 15.03.2021.

У позовній заяві позивач зазначив про те, що відповідно до умов спірного договору товар мав бути поставлений не пізніше 30.09.2021, проте фактична поставка відбулась 28.10.2021 та 29.10.2021, що підтверджується видатковими накладними № 300 від 28.10.2021 та № 301 від 28.10.2021 та товарно-транспортними накладними № Р178 від 28.10.2021 та № Р177 від 28.10.2021, тобто прострочення тривали 27 та 28 днів, з огляду на що, виходячи з положень п. 7.2 спірного договору, згідно з яким за порушення строків поставки товарів або недопоставку товарів постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі 0,1 відсотка вартості товарів, поставку яких прострочено та/або недопоставлено, за кожний день такого прострочення, а за прострочення поставки товарів понад тридцять днів постачальник додатково сплачує штраф у розмірі 10 % вартості товарів, поставку яких прострочено, позивач має право на стягнення пені.

Відповідач у клопотанні/заяві, яка надійшла до суду 26.10.2022, проти задоволення позову заперечив, пославшись на те, що несвоєчасне виконання ним обов`язків по поставці товару було обумовлено форс-мажорними обставинами у контрагентів відповідача, а саме спалахом захворювання COVID-19 в Китайській народній республіці та впливом тайфуну «Фейєрверк», які змусили виробника продукції відтермінувати виробництво та відвантаження продукції з 06.08.2021 на 28.08.2021, а також просив суд зменшити розмір неустойки на 50 % та, з огляду на вказане, відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення пені в сумі 494 835,00 грн. (989 670,00*50%).

07.11.2023 позивач звернувся до суду з заявою про збільшення позовних вимог, у якій просив стягнути з відповідача пеню в сумі 1 187 604,00 грн. та штраф в сумі 3 598 800,00 грн., які ним нараховані за порушення строків поставки товару за договором про закуплю товарів № від 15.03.2021.

Вимоги вказаної заяви обґрунтовані тим, що виходячи з п. 5.8 спірного договору датою постави товарів є прийняття позивачем товарів за кількістю та якістю, а, так як відповідні акти приймання продукції за кількістю та якістю були підписані 02.11.2021 та 04.11.2021, прострочення щодо поставки товару тривало 32 та 34днів. Вказане свідчить про наявність підстав для стягнення пені саме за 32 та 34дні прострочення, а також про наявність підстав для стягнення штрафу у розмірі 10 % вартості товарів, поставку яких прострочено.

Відповідач у клопотанні/заяві, яка надійшла до суду 12.12.2022, просив відмовити позивачу у задоволенні заяви про збільшення позовних вимог та продовжити розгляд первісних вимог позивача про стягнення пені в сумі 989 670,00 грн. У обґрунтування вказаної заяви відповідач послався на те, що подана позивачем заява за своїм змістом є заявою про зміну предмету позову шляхом доповнення позовних вимог новими (крім стягнення пені ще й стягнення штрафу) та на те, що позивачем фактично було змінено і підстави позову, так як у позові позивач обраховує строк поставки виходячи з п. 5.6 спірного договору, а у заяві про збільшення позовних вимог - з п. 5.8 спірного договору.

У відзиві на заяву про збільшення позовних вимог (надійшла до суду 13.12.2022) відповідач просив відмовити позивачу у позові, пославшись на те, що виходячи з положень ЦК України моментом передачі товару є саме підписання видаткової накладної, а не актів приймання продукції за кількістю та якістю та на те, що ним завчасно 25 та 26 жовтня 2012 року) позивача було попереджено про заплановані дати поставки, проте останній під різними приводами відкладав роботу комісії з приймання товарів.

В судовому засіданні 17.022023 протокольною ухвалою судом першої інстанції відхилено заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.03.2023 у справі № 910/1278/22 позовні вимоги задоволені частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено пеню в розмірі 494 835,00 грн. та судовий збір в розмірі 7 422,53 грн., в іншій частині позову відмовлено.

При розгляді спору сторін по суті, суд першої інстанції, встановивши, що позовні вимоги обґрунтовано порушенням відповідачем строків поставки товару, в зв`язку із чим позивач просить суд стягнути пеню в розмірі 989 670,00 грн., а відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог та просив зменшити штрафні санкції до 50 % а саме - 494 835,00 грн., дійшов висновку про можливе зменшити розмір пені до 494 835,00 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство «Укртрансгаз» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2023 у справі № 910/1278/22 в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Крім того, скаржником заявлене клопотання про поновлення строку оскарження вищевказаного рішення.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що оскаржуване рішення в частині незадоволених позовних вимог (в частині відхилення заяви про збільшення розміру позовних вимог та зменшення розміру пені на 50%) є незаконним та необґрунтованим, таким, що прийнято при не з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на те, що:

-у заяві про збільшення позивачем лише збільшено кількісні показники нарахованої до стягнення з відповідача суми, без зміни підстав позову, а тому позивач, користуючись своїм процесуальним правом, правомірно збільшив розмір позовних вимог у даній справі, однак суд першої інстанції в судовому засіданні 17.02.2023 протокольною ухвалою без належного обґрунтування підстав, відхилив заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог, що призвело до подальшого неповного розгляду заявлених вимог позивача та порушення судом норм процесуального права. При цьому в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції, в порушення ч. 4 ст. 238 ГПК України, взагалі не зазначив про те, що позивач звертався з заявою про збільшення розміру позовних вимог та не вказав жодних підстав та обґрунтування для відхилення (не прийняття) заяви позивача;

- враховуючи, що змісту спірного договору слідує, що датою поставки товарів є саме дата підписання актів приймання продукції за кількістю та якістю, тобто, у спірному випадку 02.11.2021 та 04.04.2021, прострочення щодо поставки товару тривало 32 та 34днів, з огляду на що позивач має право на стягнення пені та штрафу у заявлених в заяві про збільшення розміру позовних вимог сумах;

- судом першої інстанції не було належним чином обґрунтовано висновок про наявність підстав для зменшення розміру пені, так як вся мотивація щодо зменшення розміру пені в оскаржуваному рішенні зведена виключно до посилань на внутрішнє переконання суду;

- підстави для зменшення розміру штрафних санкцій відсутні, так як:

1) нараховані позивачем штрафні санкції не є надмірно великими (989 670,00 грн. - пені) у порівнянні з не виконаним вчасно зобов`язанням відповідача (35 988 000,00 грн. - сума спірного договору);

2) укладаючи спірний договір сторони погодили всі його істотні умови, в тому числі, ціну, строк виконання, штрафні санкції, а відтак, прийнявши на себе зобов`язання за таким договором, відповідач погодився із передбаченою ним відповідальністю за прострочення взятих на себе зобов`язань, а також усвідомлював визначені договором строки поставки товарів;

3) позивач здійснює суспільно-важливу і стратегічну функцію для суб`єктів господарювання та соціальної сфери України шляхом зберігання природного газу. Відповідно до постанови № 83 Кабінету Міністрів України від 04.03.2015, позивач є підприємством, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, яке здійснює забезпечення населення та промислових підприємств України природним газом. Отже, неналежним виконанням взятих на себе договірних зобов`язань, відповідач поставив позивача у невигідне становище, порушуючи умови спірного договору, своєчасне та повне виконання якого мало та має вагоме значення для позивача як підприємства, яке має стратегічне значення для Держави Україна.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.04.2023, справу № 910/1278/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Станік С.Р., Шаптала Є.Ю..

З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, до надходження матеріалів справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.04 .2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/1278/22, а також відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи № 910/1278/22.

08.05.2023 від Господарського суду міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи.

У період із 01.05.2023 по 09.05.2023 судді Яковлєв М.Л., Шаптала Є.Ю. та Станік С.Р. перебували у відпустці.

10.05.2023 судді Яковлєв М.Л. та Шаптала Є.Ю. повернулися з відпустки, проте суддя Станік С.Р., який не є головуючим суддею, все ще перебував у відпустці, в зв`язку з чим вирішити питання щодо подальшого руху вищезгаданої заяви у визначеному складі суду було неможливо.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/1725/23 від 10.05.2023 призначений повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.05.2023 визначений наступний склад колегії суддів: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя, судді: Гончаров С.А., Шаптала Є.Ю..

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.05.2023 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укртрансгаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2023 по справі № 910/1278/22 залишено без руху та надано Акціонерному товариству «Укртрансгаз» строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, шляхом подання до суду апеляційної інстанції доказів сплати судового збору у розмірі 8 907,04 грн.

25.05.2023 від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої, зокрема, додані докази сплати судового збору у зазначеному розмірі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.05.2023 задоволено клопотання Акціонерного товариства «Укртрансгаз» про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2023 у справі № 910/1278/22 та поновлено апелянту вказаний строк, відкрито апеляційне провадження за апеляційною Акціонерного товариства «Укртрансгаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2023 у справі № 910/1278/22, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2023 у справі № 910/1278/22 до перегляду його у апеляційному порядку, розгляд апеляційної скарги призначено на 27.06.2023 о 10:45 год.

22.06.2023 до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач, з посиланням на те, що:

- заява позивача про збільшення позовних вимог є заявою про зміну предмету та підстав позову, а відтак суд першої інстанції цілком вірно не прийняв її до розгляду;

- суд першої інстанції цілком вірно зменшив розмір присудженої до стягнення пені на 50 %,

просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Станом на 27.06.2023 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.

Під час розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити, відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, проте оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні, з наступних підстав.

15.03.2021 позивач (покупець) та відповідач (постачальник) уклали договір про закупівлю товару № (далі Договір), в п. 1.1 якого сторони погодили, що постачальник зобов`язується у визначений цим Договором строк передати у власність покупця «Генератори (Газопоршнева електростанція 800 КВт)», код згідно ЄЗС ДК 021:20-3 (далі Товари зазначені у специфікації, яка наведена в Додатку № 1 до цього Договору (далі Специфікація), а Покупець - прийняти і оплатити такі Товари.

Пунктом 1.2 Договору встановлено, що найменування (номенклатура, асортимент) Товарів, одиниці виміру, ціна за одиницю, загальна вартість, нумерація партій Товарів, перелік Товарів у кожній партії та їх кількість, строк і місце поставки партій Товарів зазначаються у Специфікації.

Згідно з п. 3.1 Договору ціна Договору становить 35 988 000,00 грн., у тому числі податок на додану вартість - 5 998 000,00 грн..

Відповідно до п. 5.1 Договору постачальник зобов`язується передати покупцю Товари партіями в кількості, якості, комплектності, строки та в місця поставки відповідно до Специфікації (додаток № 1).

Сторонами підписано Специфікацію (Додаток 1 до Договору), у якій сторонами визначено найменування Товарів, технічні характеристики, кількість, ціну, загальну вартість, строк та місце поставки, а саме те, що, що строк поставки Товарів складає 200 календарних днів з дати укладення Договору.

При цьому, згідно з п. 13.1 Договору, в редакції Додаткової угоди № 1 від 30.08.2021,) цей Договір набирає чинності з дня його підписання сторонами і діє в частині поставки товарів по 01.10.2021, а в частині розрахунків до їх повного виконання.

Отже, виходячи зі змісту Договору товар мав бути поставлений в строк по 30.09.2021 включно.

У позовній заяві позивач зазначив про те, що відповідно до умов Договору товар мав бути поставлений не пізніше 01.10.2021, проте фактична поставка відбулась 28.10.2021 та 29.10.2021, що підтверджується видатковими накладними № 300 від 28.10.2021 та № 301 від 28.10.2021 та товарно-транспортними накладними № Р178 від 28.10.2021 та № Р177 від 28.10.2021, тобто прострочення тривали 27 та 28 днів, з огляду на що, виходячи з положень п. 7.2 спірного договору, згідно з яким за порушення строків поставки товарів або недопоставку товарів постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі 0,1 відсотка вартості товарів, поставку яких прострочено та/або недопоставлено, за кожний день такого прострочення, а за прострочення поставки товарів понад тридцять днів постачальник додатково сплачує штраф у розмірі 10 % вартості товарів, поставку яких прострочено, позивач має право на стягнення пені в сумі 989 670,00 грн. нарахованої за період з 01.10.2021 по 28 та 29 жовтня 2021 року.

Водночас у заяві про збільшення позовних вимог позивач зазначив про те, що, виходячи з п. 5.8 Договору датою поставки товарів, прийняття позивачем товарів за кількістю та якістю, а відтак, враховуючи те, що відповідні акти приймання продукції за кількістю та якістю були підписані 02.11.2021 та 04.11.2021, прострочення щодо поставки товару тривало 32 та 34днів, з огляду на що заявлена до стягнення пеня підлягає перерахунку (1 187 604,00 грн.), а позивач окрім пені має право і на стягнення штрафу в сумі 3 598 800,00 грн.

Суд першої інстанції не прийняв до розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог, з цим колегія суддів погодитись не може, з огляду на таке.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 46 ГПК України встановлено право позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження;

Відповідно до ч. 3 ст. 46 ГПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Слід зазначити, що правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Отже зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування ч. 3 ст. 46 ГПК України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.10.2020 у справі № 922/2575/19.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГПК України, а відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Необхідність у зміні предмету позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.

Зміна предмету позову можлива, зокрема у такі способи:

1) заміна одних позовних вимог іншими;

2) доповнення позовних вимог новими;

3) вилучення деяких із позовних вимог;

4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

Доповнення позовних вимог новими відбувається шляхом зміни предмету позову, а не через збільшення розміру позовних вимог.

Такі висновки щодо застосування ч. 3 ст. 46 ГПК України викладені в постанові Верховного Суду від 22.07.2021 у справі № 910/18389/20.

З матеріалів справи слідує, що предметом позову у цій справі були позовні вимоги про стягнення пені.

У подальшому 07.11.2022, тобто до закінчення судом першої інстанції підготовчого провадження, позивач подав до Господарського суду міста Києва заяву про збільшення позовних вимог у якій збільшив розмір заявленої до стягнення пені, а також доповнив позовні вимоги новою вимогою про стягнення штрафу.

Отже подана позивачем заява за своєю правовою природою одночасно є заявою про збільшення розміру позовних вимог (в частині збільшення розміру пені) та заявою про зміну предмету позову (в частині доповнення позовних вимоги новою вимогою про стягнення штрафу). При цьому те, що назва відповідної заяви позивачем зазначена як «Заява про збільшення позовних вимог» вказаних висновків не спростовує.

Колегія суддів зазначає про те, що заяву позивача про зміну предмету або підстав позову, можна вважати новим позовом у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно в її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави), які не були визначені позивачем первісно підставою позову та які у своїй сукупності дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.07.2021 у справі № 910/18389/20.

З матеріалів справи слідує, що в обґрунтування первісно заявлених позовних вимог позивач послався на порушення відповідачем строків поставки товару за Договором.

Тими ж саме обставинами обґрунтована і заява про збільшення позовних вимог.

При цьому колегія суддів вважає помилковими твердження відповідача про те, що у заяві про збільшення позовних вимог позивачем фактично було змінено і підстави позову, так як у позові позивач обраховує строк поставки виходячи з п. 5.6 Договору, а у заяві про збільшення позовних вимог - з п. 5.8 Договору, так як посилання на різні пункти Договору не змінює підставу позову.

Вказане свідчить про те, що первісні основні підстави позову позивач залишив незмінними та лише доповнив їх новими обставинами, тобто змінив лише позовні вимоги, підстави позову позивач не змінив.

За таких обставин колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для неприйняття до розгляду поданої позивачем заяви, а відтак предметом розгляду у цій справі є позовні вимоги про стягнення пені в сумі 1 187 604,00 грн. та штраф в сумі 3 598 800,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

Пунктом 7.2 Договору встановлено, що за порушення строків поставки Товарів або недопоставку Товарів постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі 0,1 відсотка вартості Товарів, поставку яких прострочено та/або недопоставлено, за кожний день такого прострочення, а за прострочення поставки Товарів понад тридцять днів постачальник додатково сплачує штраф у розмірі 10 (десяти) відсотків вартості Товарів, поставку яких прострочено.

Отже, для стягнення з відповідача пені та штрафу необхідно встановити чи обов`язок з поставки Товару був відповідачем виконаний з порушенням погодженого сторонами у Договорі строку та, у випадку порушення такого строку, визначити періоди прострочення.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як встановлено вище, виходячи зі змісту Договору товар мав бути поставлений в строк по 30.09.2021 включно.

Згідно з п. 5.6 Договору право власності на Товари переходить від постачальника до покупця в дату прийняття Товарів покупцем за видатковою накладною на кожну окрему партію Товарів.

Водночас у п. 5.7 Договору сторонами погоджено, що прийняття покупцем Товарів від постачальника за видатковою накладною (акту приймання-передачі товару та залізничної накладної (або акту приймання-передачі Товару та міжнародної автомобільної накладною (CMR)) не є підтвердженням належного виконання постачальником його обов`язку з поставки Товарів за цим Договором та відсутності у покупця претензій до постачальника щодо якості та комплектності Товарів. Такі претензії можуть бути заявлені покупцем постачальнику у порядку, визначеному цим Договором та чинним законодавством України.

При цьому, згідно з п. 5.8 Договору датою поставки Товарів за цим Договором є прийняття покупцем Товарів за кількістю та якістю відповідно до п. 5.13 цього Договору та передачі постачальником покупцю на кожну окрему партію Товарів у повному обсязі наведених нижче наступних документів: видаткової накладної; оригіналу паспорту якості або сертифікату якості виробника Товарів на кожну одиницю (або партію) товару; документу про підтвердження гарантійних зобов`язань виробника на Товар (к разі відсутності такої інформації в паспорті якості та/або сертифікатів якості на Товар); інструкції з експлуатації (або інший аналогічний документ); рахунок-фактури; товарно-транспортної накладної.

З матеріалів справи слідує, що щодо поставки спірного товару сторонами були підписані:

- видаткові накладні № 300 від 28.10.2021 щодо Товару на суму 17 994 000,00 грн. та № 301 від 28.10.2021 щодо Товару на суму 17 994 000,00 грн.;

- товарно-транспортні накладні № Р178 від 28.10.2021 щодо Товару на суму 17 994 000,00 грн. та № Р177 від 28.10.2021 щодо Товару на суму 17 994 000,00 грн. (вказана накладна підписана 29.10.2021);

- акти приймання продукції за кількістю та якістю № 2 від 02.11.2021 щодо Товару на суму 17 994 000,00 грн. та від 04.11.2021 щодо Товару на суму 17 994 000,00 грн..

При цьому позивач вважає, що датою поставки Товарів на суму 17 994 000,00 грн. є 02.11.2021, а Товарів на суму 17 994 000,00 грн. - 04.11.2021, а відповідач - 28.10.2021 та 29.10.2021 відповідно.

Щодо вказаного колегія суддів зазначає про таке.

З матеріалів справи слідує, що позивач не заперечував, що фактично відповідачем Товару позивачу було передано 28.10.2021 та 29.10.2021.

З матеріалів справи слідує, що 28.10.2021 та 29.10.2021, тобто при фактичному прийнятті Товарів сторонами були складені відповідні акти, якими було встановлено передачу відповідачем позивачу визначено Договором документації.

У акті приймання продукції за кількістю та якістю № 2 від 02.11.2021 визначено, що при прийнятті Товарів встановлено наступні недоліки - не змонтована вбудована у контейнер наявна система пожежної сигналізації та пожежогасіння, а відповідачем надано гарантійний листом щодо зобов`язання змонтувати її на першу вимогу позивача на місці експлуатації перед проведенням пусконалагоджувальних робіт.

Акт приймання продукції за кількістю та якістю від 04.11.2021 не містить відомостей щодо виявлених недоліків.

Так, зміст, пунктів 5.7, 5.8, 5.13 Договору свідчить, що в цих пунктах сторони узгодили вважати Товар поставленим лише за умови відсутності зауважень до його кількості та якості та надання усіх товаросупровідних документів.

Видаткова накладна, у цьому сенсі, не втрачає свій правовий статус первинного документа, що підтверджує господарську операцію з поставки (ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»), а лише обмежується необхідністю наступної перевірки покупцем отриманого товару щодо відповідності кількості та якості, а також наявності товаросупровідних документів.

Колегія суддів констатує, що позивач у заявах по суті не заявляв жодних претензій з приводу невідповідності кількості Товару чи його неналежної якості, чи відсутності якихось товаросупровідних документів.

Також під час розгляду справи позивач не заявляв про невідповідну кількість, неналежну якість Товару чи відсутність товаросупровідних документів, і не надавав таких доказів, так само як і не заявляв про те, що партії Товару, поставлені відповідачем, не були прийняті за кількістю та якістю.

Відтак є очевидним, що Товар був прийнятий покупцем без зауважень, а відтак саме видаткові накладні підтверджують факт та дату постачання відповідних партій Товару.

Слід зазначити і про те, що, як слідує з матеріалів справи відповідач листами № 172 від 25.10.2021 та № 174 від 26.10.2021 повідомляв позивача про дати поставки Товарів та просив його організувати приймання-передачу Товарів, проте, як слідує з матеріалів справи фактично прийнявши 28 та 29 жовтня 2021 року Товар за видатковими та товарно-транспортними накладними приймання його за якістю та кількістю позивач забезпечив лише через 5 та 6 днів відповідно.

При цьому матеріали справі не містять жодних доказів того, що приймання Товарів за якістю та кількістю через 5 та 6 днів відповідно відбулось через дії відповідача.

Відповідно до приписів ч.ч. 1, 2, 3 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Отже, необхідною підставою для застосування до особи, які порушила зобов`язання відповідальності, є наявність її вини. В той же час у спірному випадку прострочення у період з 28 та 29 жовтня 2021 року по 02 та 04 листопада 2021 року тривало саме внаслідок дій позивача, який забезпечив приймання Товарів за кількістю та якістю через 5 та 6 днів після фактичного їх отримання.

Відповідно до статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Виходячи з принципів справедливості та добросовісності, позивач, отримавши від відповідача повідомлення про дати поставки Товарів мав забезпечити якнайшвидше прийняття їх за кількістю та якістю, в свою чергу вказаним принципам суперечить стягнення з відповідача пені за період у якій саме позивач не приймав Товари належної якості та кількості за якістю та кількістю.

Отже, наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що відповідач є таким, що прострочив зобов`язання:

- з поставки Товару на суму 17 994 000,00 грн. у період з 01.10.2021 по 27.10.2021 включно, тобто на 27 днів;

- з поставки Товару на суму 17 994 000,00 грн. у період з 01.10.2021 по 28.10.2021 включно, тобто на 28 днів.

Перевіривши виконані позивачем розрахунки пені та штрафу колегія суддів визнає їх арифметично вірними.

За таких обставин, враховуючи те, що прострочення тривало менше 30 днів, позивач не має право на стягнення з відповідача штрафу в сумі 3 598 800,00 грн. У задоволенні вказаних позовних вимог колегією суддів відмовляється.

З огляду на обставини які викладені вище, у задоволенні позовних вимог про стягнення пені в сумі 197 934,00 грн. (1 187 604,00-989 670,00) колегією суддів відмовляється.

Щодо посилань відповідача на наявність правових підстав для звільнення його від відповідальності через форс-мажорні обставини, колегія суддів зазначає про таке.

Підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання визначені ст. 617 ЦК України згідно з якою особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили; не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з положеннями ст. 218 ГК України у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

У п. 8.2 Договору сторонами погоджено, що сторона, що не може виконувати зобов`язання за Договором внаслідок дії обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин), повинна не пізніше ніж протягом 10 календарних днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону у письмовій формі.

Доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідні документи, які видаються компетентним органом, зокрема документ (сертифікат) ТТП України. Строк для надання відповідних документів - протягом 20-ти днів з моменту виникнення обставин непереборної сили (п. 8.3 Договору).

Згідно з п. 8.4 Договору у випадку невиконання вимог п.п. 8.2, 8.3 Договору, сторона, що їх не виконала, позбавляється права посилатися на обставину непереборної сили (форс-мажорну обставину), які на таку, що виключає її відповідальність.

З матеріалів справи слідує, що в листі № 139 від 15.09.2021 адресованому позивачу відповідач повідомив позивача про наявність форс-мажорних обставин.

Водночас , по-перше, відповідачем не надано доказів направлення вказаного листа позивачу, а, по-друге, відповідний висновок Кіровоградської регіональної ТТП був відповідачем отриманий лише в лютому 2023 року.

Отже, виходячи зі змісту п. 8.4 Договору, відповідач позбавляється права посилатися на обставину непереборної сили (форс-мажорну обставину), які на таку, що виключає її відповідальність.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивач має право на стягнення з відповідача пені в сумі 989 670,00 грн.

Щодо клопотання відповідача про зменшення суми пені на 50 %, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з приписами ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

За змістом положень ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленого до стягнення штрафу є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення штрафу.

Зменшення (за клопотанням сторони) заявленого штрафу, який нараховується за неналежне виконання стороною своїх зобов`язань кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно з ст. 74 ГПК України, ст. 233 ГК України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.02.2019 у справі № 910/9765/18.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення розміру пені на 50 %.

З матеріалів справи слідує, що:

- зобов`язання з поставки Товару відповідачем було виконано у повному обсязі із незначним (до 30 днів) порушенням строку;

- при цьому поставка Товару була прострочена фактично з незалежних від нього обставин, а саме у зв`язку з невиконанням договірних зобов`язань контрагентами через спалах вірусу COVID-19 у виробника Товару, а також через логістичні труднощі пов`язані з пандемією;

- відповідач завчасно повідомляв позивача про відповідні затримки;

- матеріали справи не містять доказів завдання позивачу збитків.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013 наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку може спотворити її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання, неустойка може перетворитись на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

При цьому колегія суддів зауважує позивачу на тому, що ним не було надано доказів того, що порушення відповідачем строків поставки Товару на 27 та 28 днів поставило позивача у невигідне становище та спричинило йому будь-яких збитків.

Також помилковими є твердження позивача про те, що нараховані ним штрафні санкції не є надмірно великими, так як загальний розмір таких санкції, що їх заявлено до стягнення фактично становить 13,3% від суми Договору.

З огляду на вказані обставини колегія суддів, врахувавши те, що основне зобов`язання відповідачем було виконане у повному обсязі із незначною затримкою, заявлений позивачем до стягнення розмір штрафних санкцій є занадто великим, вина відповідача у порушенні зобов`язання була обумовлена невиконанням договірних зобов`язань контрагентами через спалах вірусу COVID-19 у виробника Товару, а також логістичними труднощами пов`язані з пандемією, що наслідки прострочення є незначними та не спричинили позивачу збитків (матеріали позову відповідних доказів не містять), погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для зменшення розміру пені на 50 % до 494 835,00 грн. Рішення суду в цій частині залишається без змін.

Щодо розподілу судових витрат позивача по сплаті судового збору за подачу позову, слід зазначити про таке.

За змістом положень ч. 1 ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи слідує, що судом першої інстанції витрати позивача по сплаті судового збору за подачу позову покладені на сторони виходячи з розміру фактично задоволених позовних вимог (тобто до 494 835,00 грн. - примітка суду).

Водночас колегія суддів не може погодитися з вказаним розподілом та зауважує на тому, що у випадку зменшення судом розміру неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

За таких обставин стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати по сплаті судового збору за подачу позову в сумі 14 845,05 грн. (989 670,00/100*1,5), а рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

За змістом ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 статті 277 ГПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч. 2 ст. 277 ГПК України).

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мале місце порушення норм процесуального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, тому рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2023 у справі №910/1278/22 підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови, а також зміні в частині розподілу судових витрат.

Враховуючи вимоги, які викладені в апеляційній скарзі та зміну цією постановою мотивувальної частини рішення суду першої інстанції, а також розподілу судових витрат і залишення без змін рішення в частині позовних вимог, апеляційна скарга Акціонерного товариства «Укртрансгаз» задоволенню не підлягає, а витрати зі її подачу відповідно до приписів ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укртрансгаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2023 у справі №910/1278/22 залишити без задоволення.

2. Змінити мотивувальну частину рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2023 у справі №910/1278/22, виклавши її в редакції цієї постанови. Змінити рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2023 у справі №910/1278/22 в частині розподілу судових витрат. В іншій частині Господарського суду міста Києва від 17.03.2023 у справі №910/1278/22 залишити без змін.

3.. Викласти п. 2 резолютивної частині рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2023 у справі №910/1278/22 в такій редакції.

« 2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дарекс-Енерго» (04073, м. Київ, вул. Сирецька, 9, офіс 234, ідентифікаційний код 39423347) на користь Акціонерного товариства «Укртрансгаз» (01021, м. Київ, Кловський узвіз, 9/1, ідентифікаційний код 30019801) пеню в розмірі 494 835 (чотириста дев`яносто чотири тисячі вісімсот тридцять п`ять) грн. 00 коп. та судовий збір в розмірі 14 845 (чотирнадцять тисяч вісімсот сорок п`ять) грн. 05 коп.»

4. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2023 у справі №910/1278/22 в частині, яка не була змінена цією постановою.

5. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

6. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/1278/22.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 27.06.2023.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді С.А. Гончаров

Є.Ю. Шаптала