ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"12" червня 2023 р.м. Одеса Справа № 916/47/22

Господарський суд Одеської області у складі:

судді С.В. Літвінова

при секретарі Т.О. Липі

розглянувши справу за позовом Акціонерного товариства "Укртрансгаз" (01021, м. Київ, вул. Кловський узвіз, 9/1, код ЄДРПОУ - 30019801, електронна адреса: )

до відповідача: Акціонерного товариства "Одесагаз" (65003, м.Одеса, вул. Одарія, 1, код ЄДРПОУ - 03351208, електронна адреса: ) про стягнення 5 135 389 329, 84 грн

за участю представників:

від позивача: Мельник О.С. - адвокат

від відповідача: Сідєльніков А. В. - адвокат; Сметанюк І.М. - витяг

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: у січні 2022 року АТ "Укртрансгаз" звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до АТ "Одесагаз" про стягнення вартості безпідставно набутого природного газу в обсязі 73 454 050,07 куб.м в сумі 5 135 389 329, 84 грн (з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 28 січня 2022 року).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у вересні-грудні 2018 року та січні, лютому, липні-грудні 2019 року АТ "Одесагаз" безпідставно набуло для власних виробничо-технічних потреб з газотранспортної системи 73 454 050,07 куб.м природного газу, власником якого є АТ "Укртрансгаз".

Рішенням Господарського суду Одеської області від 03.08.2022, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.11.2022, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01.02.2023, касаційну скаргу Акціонерного товариства "Укртрансгаз" задоволено повністю. Рішення Господарського суду Одеської області від 03.08.22 (суддя Рога Н.В.) та Постанова Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.11.22 у справі № 916/47/22 скасувано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.

Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 23.02.2023 справу №916/47/23 передано на розгляд судді Господарського суду Одеської області Літвінову С.В.

Ухвалою суду від 28.02.2023 р. справу прийнято до провадження за правилами загального позовного провадження.

16.03.2023 позивач надав письмові пояснення по справі

20.03.2023 відповідачем надані письмові пояснення по справі.

04.04.2023 позивач надав заперечення на пояснення відповідача.

24.04.2023 відповідачем надані до суду додаткові письмові пояснення по справі.

15.05.2023 позивач надав заперечення по справі.

Ухвалою суду від 23.05.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті.

12.06.2023 відповідач надав до суду відзив на заперечення позивача.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував та просив суд відмовити позивачу у задоволені позову.

У судовому засіданні 24.01.2022р. було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив.

Позивач у справі - АТ "Укртрансгаз", зазначає, що протягом вересня-грудня 2018 року, січня, лютого, липня - грудня 2019 року АТ "Одесагаз" безпідставно набуло з газотранспортної системи для покриття власних виробничо-технічних витрат природний газ в загальному обсязі 73 454 050, 07 куб.м., власником якого є Акціонерне товариство «Укртрансгаз».

Позивач стверджує, що у вересні-грудні 2018 року та січні, лютому 2019 року відповідач фактично не закупив природний газ для забезпечення власної господарської діяльності (в тому числі для фізичного балансування ГРМ, власних виробничо-технічних потреб та для покриття фактичних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу в ГРМ), проте здійснив відбір із газотранспортної системи природного газу в обсягах 57 134 597,00 куб.м., власником якого є Позивач, а саме:

у вересні 2018 року обсяг природного газу в розмірі 5 000 000,00 куб.м. (підтверджується звітом (алокацією) про поділ фактичного обсягу (об`єму) природного газу за вересень 2018 року);

у жовтні 2018 року обсяг природного газу в розмірі 7 000 000,00 куб.м. (підтверджується звітом (алокацією) про поділ фактичного обсягу (об`єму) природного газу за жовтень 2018 року);

у листопаді 2018 року обсяг природного газу в розмірі 15 000 000,00 куб.м. (підтверджується звітом (алокацією) про поділ фактичного обсягу (об`єму) природного газу за листопад 2018 року);

у грудні 2018 року обсяг природного газу в розмірі 16 088 000,00 куб.м. (підтверджується звітом (алокацією) про поділ фактичного обсягу (об`єму) природного газу за грудень 2018 року);

у січні 2019 року обсяг природного газу в розмірі 7 719 089,00 куб.м. (підтверджується звітом (алокацією) про поділ фактичного обсягу (об`єму) природного газу за січень 2019 року);

у лютому 2019 року обсяг природного газу в розмірі 6 327 508,00 куб.м. (підтверджується звітом (алокацією) про поділ фактичного обсягу (об`єму) природного газу за лютий 2019 року).

Також, позивач зазначає, що у за період липень-грудень 2019 року відповідач здійснив несанкціонований відбір природного газу в загальному обсязі 16 319,45307 тис.куб.м., а саме:

у липні 2019 року обсяг природного газу в розмірі 1 390 513,00 куб.м.;

у серпні 2019 року обсяг природного газу в розмірі 1 538 633,00 куб.м.;

у вересні 2019 року обсяг природного газу в розмірі 1 902 240,00 куб.м.;

у жовтні 2019 року обсяг природного газу в розмірі 3 897 892,00 куб.м.;

у листопаді 2019 року обсяг природного газу в розмірі 3 032 868,07 куб.м.;

у грудні 2019 року обсяг природного газу в розмірі 4 557 307,00 куб.м.

За таких обставин, позивач вважає, що здійснений відповідачем відбір природного газу в загальному обсязі 73 454 050,07 куб.м. здійснений з ресурсу Позивача за відсутності у Відповідача постачальника природного газу за спірний період та будь-яких договірних відносин з Позивачем, вказує на наявність умов, що є правовою підставою для застосування ст. 1212 ЦК України.

Відповідач по справі АТ "Одесагаз" проти позову заперечує.

Посилається на те, що здійснює діяльність з розподілу природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ на підставі Ліцензії АЕ № 295532 з безстроковим терміном дії виданої згідно Постанови НКРЕКП від 15.12.2015 року в межах території міста Одеса та Одеської області, де знаходиться газорозподільні мережі, що перебувають у власності, господарському віданні, користуванні чи експлуатації АТ «Одесагаз» з метою його фізичної доставки споживачам.

Відповідач зазначає, що в процесі здійснення господарської діяльності право власності на природний газ, який надходить газорозподільною системою, до АТ "Одесагаз" не переходить. АТ "Одесагаз" тільки виконує функції з контролю, регулювання, приладового обліку природного газу, спожитого кінцевими споживачами.

На законодавчому рівні встановлено обов`язок для АТ «Одесагаз» діяти виключно в інтересах третіх осіб (замовників, споживачів), (а не своїх) та одержувати плату (тариф) виключно в розмірі що встановлює НКРЕКП, а не встановлювати власні ціни на послуги.

В свою чергу на третіх осіб (замовників, споживачів) покладено обов`язок покриття економічно обґрунтованих витрат, залучення необхідних інвестицій, дотримання екологічних вимог, вимог якості та безпеки, обґрунтованої прибутковості для АТ «Одесагаз».

Відповідач вважає, що зазначене свідчить про те, що в межах здійснення ліцензованої (господарської) діяльності, боржниками АТ «Укртрансгаз» можуть виступати виключно треті особи (замовники, споживачі). АТ «Одесагаз» не може бути боржником перед АТ «Укртрансгаз» та відповідно і відповідачем у даній справі.

Відповідач звертає увагу на необґрунтованість та юридичну неспроможність посилань позивача в якості підстави позову на приписи ст. ст. ст. 1212, 1213 Цивільного кодексу України.

АТ «Одесагаз» вказує що не могло набути природний газ або збільшити його кількість, з огляду на те, що здійснює діяльність з його розподілу кінцевим споживачам, контролю та приладового обліку природного газу що виключає можливість його використання або зберігання. Право власності на природний газ що розподіляється газорозподільчими мережами належить треті особи (замовникам, споживачам) та до АТ «Одесагаз» не переходить.

Виходячи з матеріалів справи та пояснень представників сторін, судом встановлено, що Правове регулювання взаємовідносин оператора газорозподільних систем із суб`єктами ринку природного газу, а також визначення правових, технічних, організаційних та економічних засад функціонування газорозподільних систем здійснюється Кодексом газотранспортної системи, Правилами постачання природного газу, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 N 2496, а також положеннями Закону України Про ринок природного газу, Закону України Про нафту і газ, Закону України Про трубопровідний транспорт, Цивільного та Господарського кодексів України.

Оператор газотранспортної системи - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із транспортування природного газу газотранспортною системою на користь третіх осіб (замовників) (п. 19 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок природного газу» тут і далі в редакції, яка діяла станом на дату виникнення спірних правовідносин).

Частиною 1 ст. 19 Закону України «Про ринок природного газу» встановлено, що оператор газотранспортної системи на виключних засадах відповідає за надійну та безпечну експлуатацію, підтримання в належному стані та розвиток, включаючи нове будівництво та реконструкцію, газотранспортної системи з метою задоволення очікуваного попиту суб`єктів ринку природного газу на послуги транспортування природного газу, враховуючи поступовий розвиток ринку природного газу.

Права та обов`язки оператора газотранспортної системи визначаються цим Законом, кодексом газотранспортної системи, іншими нормативно-правовими актами, а також договором транспортування природного газу (ч. 1 ст. 20 Закону України «Про ринок природного газу»).

За містом положень ч. 2 ст. 20 Закону України «Про ринок природного газу» з метою виконання функцій, передбачених ч. 1 статті 20 цього Закону, оператор газотранспортної системи зобов`язаний, серед іншого, здійснювати балансування та функції оперативно-диспетчерського управління газотранспортною системою в економний, прозорий та недискримінаційний спосіб.

Пунктом 5 глави 1 розділу I Кодексу газотранспортної системи тут і далі в редакції, яка діяла станом на дату виникнення спірних правовідносин, встановлено, що:

- балансування системи - діяльність, яка здійснюється оператором газотранспортної системи в рамках надання послуг транспортування, що полягає у врівноваженні попиту та пропозиції природного газу у газотранспортній системі, що охоплює фізичне балансування та комерційне балансування;

- комерційне балансування - діяльність оператора газотранспортної системи, що полягає у визначенні та врегулюванні небалансу, який виникає з різниці між обсягами природного газу, що надійшли через точки входу, і обсягів природного газу, відібраного через точку виходу, у розрізі замовників послуг транспортування, що здійснюється на основі алокації;

- фізичне балансування - заходи, що вживаються оператором газотранспортної системи для забезпечення цілісності газотранспортної системи, а саме, необхідного співвідношення обсягів природного газу, що фізично надійшли через точки входу, і обсягів природного газу, фізично відібраного з точок виходу;

- небаланс - різниця між обсягами природного газу, поданими замовником послуг транспортування для транспортування на точці входу, та відібраними замовником послуг транспортування з газотранспортної системи на точці виходу, що визначається відповідно до алокації.

Абзацем 2 частини 1 ст. 23 Закону України «Про ринок природного газу» визначено, що Оператор газотранспортної системи не може провадити діяльність з видобутку, розподілу або постачання природного газу.

Розмір плати за небаланси замовників визначається виходячи із обґрунтованих та реальних витрат оператора газотранспортної системи, пов`язаних із здійсненням балансування. При визначенні розміру плати за небаланси замовників не допускається перехресне субсидіювання між замовниками, у тому числі шляхом збільшення вартості приєднання нових об`єктів замовників до газотранспортної системи (частина 2 статті 35 Закону України «Про ринок природного газу»).

Аналізуючи правову природу правовідносин, суд вказує, що позивач фактично не є постачальником газу, тобто його власником, якому він має відшкодовуватись чи повертатись.

Натомість відповідні норми Кодексу ГТС направлені в цілому на відшкодування обґрунтованих та реальних витрат оператора газотранспортної системи, які були понесені внаслідок вимушених дій щодо балансування газотранспортної системи.

Таким чином предметом спору у даному випадку можуть виступати грошові кошти (обґрунтовані та реальні витрати) позивача витрачені на балансування газотранспортної системи.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Суд приходить до висновку про те, що правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, є за своїм змістом деліктними, а не кондикційними, підстави для задоволення вимог в частині зобов`язання повернути майно в натурі відсутні.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

Законом України №132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (набув чинності 17.10.2019), зокрема, внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд зазначає про те, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів як того, що у відповідача відбувся приріст майна без достатніх правових підстав так і того, що позивач поніс реальні витрати на закупку природного газу з метою балансування системи з вини відповідача.

Також, судовими рішеннями у справі № 916/2467/19 та № 916/3201/19 в частині періодів вересень-грудень 2018 року та січень-лютий 2019 року встановлено, що АТ «Одесагаз» не здійснювало відбору з газотранспортної системи природного газу для покриття власних виробничо-технічних витрат, а АТ «Укртрансгаз» не понесло обґрунтованих та реальних витрат для поповнення газотранспортної системи.

За приписами ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 ГПК України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.05.2018 по справі №910/9823/17.

Преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України», №24465/04, від 19.02.2009, «Пономарьов проти України», №3236/03, від 03.04.2008).

Згідно з ч. 2 ст. 3 ГПК України, якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права

Таким чином, вищезгадані судові рішення Європейського суду з прав людини та сама Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод є пріоритетним джерелом права для національного суду, тому судове рішення у цій справі № 916/47/22 не може суперечити обставинам встановленим при розгляді справ № 916/2467/19 та № 916/3201/19.

Щодо обов`язку відповідача повернути безпідставно набуте майно (природний газ в загальному обсязі 73 454 050, 07 куб.м.) його власнику - АТ "Укртрансгаз", позивач посилається на ст. 1212 Цивільного кодексу України

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Отже, суд доходить до висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти як придбання особою майна або його зберігання за рахунок іншої особи та відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Вибір способу захисту права: одночасне подання віндикаційного та негаторного позову (вимог) неможливе оскільки такі вимоги є взаємовиключеними (ВСУ від 18 січня 2017р. у справі за № 6-2723цс16)

Якщо ж майно перебуває у володільця - набувача майна без достатньої правової підстави, власник захищає своє право власності шляхом подання кондикційного позову про витребування у набувача цього майна, на підставі ст. 1212 ЦК України.

Кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може бути застосований самостійно на підставі ст. 1212 ЦК України шляхом подання кондикційного позову (Постанова ВСУ у справі № 6-3090 цс15 від 02 березня 2016р.)

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов:

набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Стаття 388 ЦК України передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Враховуючи вищевикладене суд відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог повністю.

У відзиві на позовну заяву відповідач просив застосувати строки позовної давності звернення до суду у зв`язку з пропуском його позивачем.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цc18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 80), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18, пункт 61), № 522/2201/15-ц (провадження № 14-179цс18, пункт 62) та № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18, пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (провадження № 14-194цс19, пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-27-цс19, пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс-19, пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (провадження № 14-448цс19, пункт 28).

Беручи до уваги те, що у задоволенні позовних вимог по суті слід відмовити в повному обсязі, суд у даному випадку не застосовує строк позовної давності.

Щодо посилань Позивача в якості доказів та обгрунтування своїх вимог на акти звірки розрахунків, то слід зазначити, що вони є похідними (акцесорними) від актів приймання - передачі газу.

У зв`язку з тим, що данні актів приймання передачі газу є недостовірними то і наслідком цього є те, що акти звіряння є також недостовірними та не можуть бути прийняти в якості доказів дійсності і правомірності позовних вимог.

Також слід зазначити, що ці акти були ініційовані Позивачем та були підписані лише для виконання вимог та умов Закону України від 14.07.2021 № 1639-IX «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» та проведення відповідних розрахунків.

Таким чином посилання Відповідача є дійсні, належні та допустимі і навпаки, посилання Позивача на положення договору є неприпустимими і не можуть бути прийняти в якості доказів у справі.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст.79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Посилання позивача не спростовують висновків, до яких дійшов суд.

При цьому, суд звертає увагу сторін на те, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЧ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів… мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. І хоча п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суду обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Саме такі висновки викладені у рішенні ЕСПЧ від 10.02.2010р.у справі "Серявін та інші проти України".

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову повністю.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позову, судовий збір в порядку ст. 129 ГПК України позивачу не відшкодовується.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 79, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволені позову Акціонерного товариства "Укртрансгаз" до Акціонерного товариства "Одесагаз" про стягнення 5 135 389 329, 84 грн. - відмовити повністю.

2. Судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Повний текст рішення складено 22 червня 2023 р.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Літвінов