РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.06.2023Справа № 910/6124/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Крисько О.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу №910/6124/23

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова електрична компанія"

до Приватного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод"

про стягнення 627049,48 грн

Представники учасників справи:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгова електрична компанія" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод" (далі - відповідач) про стягнення 651255,01 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані несвоєчасним виконанням відповідачем свого грошового зобов`язання на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2022 у справі №910/10322/22, за яким з відповідача на користь відповідача стягнуті грошові кошти, у зв`язку з чим позивач просить стягнути 21% річних у розмірі 337296,39 грн, інфляційні втрати у розмірі 228000,15 грн та пеню у розмірі 85958,47 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.04.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі №910/6124/23, в силу приписів ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, судом визнано дану справу малозначною та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

09.05.2023 через відділ діловодства суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач позовні вимоги не визнає та зауважує на необґрунтованості стягнення штрафних санкцій, повному виконанні зобов`язань перед позивачем за рішенням Господарського суду міста Києва від 15.12.2022 у справі №910/10322/22 та помилках у розрахунку штрафних санкцій і ціни позову. При цьому, вказує про необхідність призначення у даній справі судового засідання, оскільки предметом спору є стягнення коштів у розмірі 651255,01 грн, що становить більше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З огляду на зміст спірних правовідносин, з урахуванням обґрунтування позовних вимог та відзиву на позовну заяву, ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 призначено судове засідання у справі на 06.06.2023.

29.05.2023 через відділ діловодства суду від позивача надійшли пояснення щодо суті заперечень викладених у відзиві на позовну заяву, в яких зауважено на тому, що хоча відповідач і повідомив 09.03.2022 позивача про настання для нього форс-мажорних обставин, втім підтверджуючих документів протягом 14 днів з дня виникнення форс-мажорних обставин, як то передбачено умовами пункту 12.4 укладеного договору не надав, а долучений до відзиву сертифікат №3200-22-2091 про форс-мажорні обставини було видано Торгово-промисловою палатою України лише 30.12.2022 на підставі листа відповідача від 26.12.2022 та після прийняття Господарським судом міста Києва рішення у справі 910/10322/22 про стягнення заборгованості, що є прямим порушенням умов укладеного договору.

31.05.2023 через відділ діловодства суду надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач просить стягнути з відповідача 21% річних у розмірі 337296,39 грн, інфляційні втрати у розмірі 228000,15 грн та пеню у розмірі 61752,94 грн.

У судовому засіданні 06.06.2023 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про прийняття до розгляду заяви про зменшення позовних вимог та оголошення перерви у судовому засіданні до 20.06.2023.

Так, згідно приписів пункту 2 частини 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Частиною 5 статті 46 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої, частиною третьою або четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає в ухвалі.

Судом встановлено, що позивачем дотримано вимоги частини 5 статті 46 Господарського процесуального кодексу України, а саме: надані належні докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншому учаснику справи, про що свідчить опис вкладення у цінний лист, список згрупованих відправлень та фіскальний чек від 25.05.2022, а тому така заява підлягає прийняттю судом до розгляду.

У судове засідання 20.06.2023 представник позивача не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання був належним чином повідомлений, про що свідчить відмітка представника позивача у розписці про оголошення перерви у судовому засіданні до 20.06.2023.

Представник відповідача взагалі у судові засідання не з`являвся, хоча про обізнаність з наявним судовим провадженням свідчить подання ним відзиву на позов, в якому просив призначити у справі судове засідання.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у справі "Пономарьов проти України", сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

За таких обставин, враховуючи, що учасники справи були належним чином повідомлені про розгляд даної справи і не повідомили суду про причини неявки, суд на місці постановив розгляд справи проводити за їх відсутності.

У ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Відповідно до частини 3 статі 222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового розгляду 20.06.2023 за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

В нарадчій кімнаті 20.06.2023 судом підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив на позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.12.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгова електрична Компанія» (далі - постачальник) та Приватним акціонерним товариством «Київський маргариновий завод» (далі - споживач) укладено договір про постачання електричної енергії споживачу №39/2018-Е, який викладено в новій редакції відповідно до додаткової угоди №1 від 21.06.2019 (далі - договір), за умовами пункту 2.1 якого, за цим договором постачальник продає електричну енергію споживачу, а споживач оплачує постачальнику вартість купованої електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Комерційною пропозицією №А2 від 21.06.2019, що є додатком №1 до договору про постачання електричної енергії споживачу від 18.12.2018 №39/2018-Е, для Приватного акціонерного товариства «Київський маргариновий завод» сторони погодили, зокрема: ціну на електричну енергію; територію на якій дійсна дана комерційна пропозиція; спосіб оплати; терміни (строки) виставлення рахунків за електричну енергію та терміни (строки) їх оплат; розмір пені за порушення строку оплати або штраф; термін дії договору та умови його пролонгації; заявлені обсяги споживання електричної енергії у розрахункових періодах на відповідних класах напруги. кВт.год; погодження та уточнення заявлених/прогнозованих обсягів постачання електричної енергії; орієнтовну вартість договору; порядок звіряння фактичного обсягу спожитої електричної енергії.

На виконання умов договору, позивачем було поставлено відповідачу визначену умовами договору електричну енергію та компенсовано послуги за її розподіл, проте відповідач зобов`язань з оплати вартості отриманих послуг та відшкодування вартості її розподілу не виконав, що стало підставою для звернення до суду з позовом.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.12.2022 у справі №910/10322/22, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2023 та набрало законної сили, позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Київський маргариновий завод» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова електрична компанія» заборгованість у розмірі 3216925,30 грн, інфляційні нарахування у розмірі 382827,03 грн, пеню у розмірі 607586,97 грн, 21% річних в розмірі 319974,86 грн та судові витрати.

Під час розгляду справи №910/10322/22, судом встановлено, що наявні в матеріалах справи докази підтверджують факт належного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгова електрична компанія» своїх зобов`язань за договором в частині відпущення електричної енергії та здійснення розподілу електричної енергії та факт неналежного виконання Приватним акціонерним товариством «Київський маргариновий завод» свого обов`язку за договором щодо повної та своєчасної оплати отриманої електричної енергії та відшкодування вартості розподілу електричної енергії, у зв`язку з чим виник борг у розмірі 3216925,30 грн.

Відповідно ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини, від 25.07.2002, «Справа «Совтрансавто-Холдинг» проти України» п. 72 «В. Оцінка Суду»).

Отже, наявність основного грошового зобов`язання відповідача, яке виникло за договором про постачання електричної енергії №39/2018-Е від 18.12.2018, в редакції додаткової угоди №1 від 21.06.2019 до нього, по сплаті позивачу вартості відпущеної електричної енергії та компенсації послуг за її розподіл підтверджується рішенням Господарського суду міста Києва від 15.12.2022 у справі №910/10322/22 за участі тих самих сторін, яке набрало законної сили, а тому відповідно до приписів ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України не підлягає повторному доказуванню.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2022 у справі №910/10322/22 було виконано в повному обсязі відповідачем протягом березня-квітня 2023 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними інструкціями від 23.03.2023 №1202 на суму 1469500,00 грн та № на суму 1361000,00 грн, від 24.03.2023 №1203 на суму 386425,30 грн та №1206 на суму 382827,03 грн, від 13.04.2023 №2111 на суму 995471,55 грн.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 598 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

При цьому чинне законодавство не пов`язує припинення грошового зобов`язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.08.2019 у справі №910/8625/18.

Тобто, саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Частина 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відтак, оскільки відповідач основне зобов`язання, наявність якого встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 15.12.2022 у справі №910/10322/22 виконав несвоєчасно, позивач просить стягнути з відповідача 21% річних у розмірі 337296,39 грн, інфляційні втрати у розмірі 228000,15 грн та пеню у розмірі 61752,94 грн, за період неохоплений рішенням Господарського суду міста Києва від 15.12.2022 у справі №910/10322/22 до моменту його фактичного виконання.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Приписами ст. 230 ГК України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

Умовами пункту 5.8 додаткової угоди №1 від 21.06.2019 до договору №39/2018-Е про постачання електричної енергії від 18.12.2018 року визначено, що споживач сплачує за вимогою постачальника пеню у розмірі, що визначається цим договором в комерційній пропозиції.

За умовами пункту 9 комерційної пропозиції №А2 від 21.06.2019 для Приватного акціонерного товариства «Київський маргариновий завод» визначено, що в разі несвоєчасних розрахунків за отриману електричну енергію та в разі несвоєчасної оплати споживачем послуг з розподілу електричної енергії, споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі 0,1% від суми простроченого платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діє на день прострочення, за кожен день прострочення.

Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Умовами пункту 9.3 договору №39/2018-Е від 18.12.2018, в редакції додаткової угоди №6 від 30.09.2020, сторони визначили, що за прострочення виконання грошових зобов`язань за цим договором, в тому числі, у випадках порушення споживачем строків розрахунків з постачальником, винна сторона сплачує 21% річних від простроченої суми, за кожний день порушення виконання відповідного грошового зобов`язання.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду №5023/10655/11(922/1654/20) від 09.06.2021, №904/3491/19 від 18.06.2020, №910/12604/18 від 01.10.2019).

При цьому, інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Отже, кредитор вправі вимагати стягнення з боржника в судовому порядку компенсаційних втрат та штрафних санкцій до повного виконання грошового зобов`язання.

Матеріалами справи підтверджується і відповідачем не спростовано, що зобов`язання відповідача перед позивачем зі сплати заборгованості за договором про постачання електричної енергії споживачу №39/2018-Е від 18.12.2018 виконано відповідачем протягом березня-квітня 2023 року, а отже мало місце прострочення його виконання, у зв`язку з чим позивач має право на стягнення з відповідача пені передбаченої умовами договору, 21% річних, як то узгоджено пунктом 9.3 додаткової угоди №6 від 30.09.2020 до договору №39/2018-Е про постачання електричної енергії споживачу від 18.12.2018 та інфляційних втрат.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат, 21% річних та пені у межах визначеного позивачем періоду, суд дійшов висновку про те, що він є арифметично вірним, обґрунтованим та здійснений у відповідності до приписів чинного законодавства, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінка доказів - це розумова, пізнавальна діяльність суду, яка полягає у дослідженні якісних і кількісних ознак зібраних доказів у конкретній справі. Закон не регулює порядок роздумів судді. Проте норми права встановлюють зовнішні умови, гарантії, які забезпечують істинність логічних висновків суддів.

Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 01.07.2021 у справі № 917/549/20.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності прострочення сплати боргу перед позивачем, у зв`язку з чим на підставі встановлених під час розгляду справи обставин, суд вважає заявлені позивачем вимоги в частині стягнення з відповідача нарахованих компенсаційних втрат та пені обґрунтованими та такими, що відповідають нормам чинного законодавства.

Водночас, суд не приймає до уваги доводи відповідача, що у зв`язку із введенням воєнного стану настали форс-мажорні обставини для вчасного виконання зобов`язань за договором про постачання електричної енергії №39/2018-Е від 18.12.2018, в редакції додаткової угоди №1 від 21.06.2019 до нього, в підтвердження чого надає сертифікат №3200-22-2091 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), що виданий Київською обласною (регіональною) торгово-промисловою палатою від 30.12.2022 за №306/0323.

Так, умовами розділу 12 договору про постачання електричної енергії №39/2018-Е від 18.12.2018, в редакції додаткової угоди №1 від 21.06.2019, сторони погодили форс-мажорні обставини.

Пунктом 12.1 передбачено, що сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за цим договором, якщо це невиконання є наслідком непереборної сили (форс-мажорні обставини).

Під форс-мажорними обставинами розуміють надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами цього договору (пункт 12.2 договору).

Строк виконання зобов`язання за цим договором відкладається на строк дії форс-мажорних обставин. Сторони зобов`язані негайно повідомити про форс-мажорні обставини та протягом 14 днів з дня їх виникнення надати підтверджуючі документи щодо їх настання відповідно до законодавства (пункти 12.3 та 12.4 договору).

За умовами пункту 12.5 договору, виникнення форс-мажорних обставин не є підставою для відмови споживача від сплати постачальнику за електричну енергію, яка була надана до їх виникнення.

Сторонами у справі не заперечується, що 09.03.2022 відповідач засобами електронної пошти повідомив позивача про неможливість вчасного виконання грошового зобов`язання за договором електричної енергії №39/2018-Е внаслідок настання форс-мажорних обставин, враховуючи військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 годин 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні, та гарантував після закінчення цих обставин і відновлення господарської діяльності відповідача повне виконання взятих на себе зобов`язань.

У підтвердження викладених у електронному листі обставин, відповідач надав сертифікат №3200-22-2091 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), виданий Київською обласною (регіональною) торгово-промисловою палатою від 30.12.2022 за №306/0323 на підставі звернення відповідача 26.12.2022.

З вказаного сертифікату вбачається, Київська обласна (регіональна) торгово-промислова палата засвідчила форм-мажорні обставини (обставини непереборної сили) Приватному акціонерному товариству «Київський маргариновий завод» щодо обов`язку погашення заборгованості з оплати та реструктуризованої заборгованості з оплати за постачання електричної енергії за договором №39/2018-Е від 18.12.2018 у термін до 23.05.2022. Період дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) з 24 лютого 2022 року та тривають станом на 30.12.2022.

Частиною 2 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України» визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Згідно з положеннями ст. 218 Господарського кодексу України, у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Таким чином, в той час як форс-мажорні обставини унеможливлюють виконання договірного зобов`язання в цілому, істотна зміна обставин змінює рівновагу стосунків за договором, суттєво обтяжуючи виконання зобов`язання лише для однієї із сторін.

У постанові Верховного Суду від 30.11.2021 у справі № 913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Отже, в будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

Такі обставини, як оголошена чи неоголошена війна, військові дії, введення воєнного стану та комендантської години самі по собі не є абсолютними форс-мажорними обставинами.

Вони можуть набути статусу форс-мажорних виключно за умови правової кваліфікації їх такими судом в межах вирішення кожного окремого спору.

Іншими словами, повномасштабна військова агресія російської федерації проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, та зумовлені цими діями наслідки, є обставиною, яка за умови доведення неможливості виконання учасником цивільних правовідносин своїх договірних зобов`язань, може бути кваліфікована судом як форс-мажор та бути підставою для звільнення такої особи від відповідальності за порушення такого зобов`язання.

Тоді як, відповідачем не наведено будь-яких обставин, які б перешкоджали йому оплатити спожиту як до, так і після початку повномасштабної військової агресії проти України електричну енергію. Наприклад, зумовленими військовою агресією обставинами, які унеможливлюють виконання грошових зобов`язань, можуть слугувати непрацюючі банки (в тому числі внаслідок хакерської атаки), встановлення урядом обмежень щодо переказу коштів (їх обсягу) тощо.

При цьому, суд вважає доречним доводи позивача в частині несвоєчасного подання підтверджуючих документів, як то погоджено сторонами за умовами пункту 12.4 укладеного договору.

Так, за умовами пункту 12.4 договору визначено, що сторони зобов`язані негайно повідомити про форс-мажорні обставини та протягом 14 днів з дня їх виникнення надати підтверджуючі документи щодо їх настання відповідно до законодавства.

Як вже було зазначено судом, 09.03.2022 відповідач звернувся до позивача з електронним листом, в якому зазначив про неможливість вчасного виконання грошового зобов`язання за договором електричної енергії №39/2018-Е внаслідок настання форс-мажорних обставин через військову агресію російської федерації проти України та введення воєнного стану із 05 годин 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні.

Втім, сертифікат щодо їх настання відповідачем надано майже через 9 місяці з дня їх виникнення, при цьому, з самого сертифікату вбачається, що відповідач звернувся до уповноваженого регіонального відділення торгово-промислової палати України лише 26.12.2022, без зазначення наявності будь-яких об`єктивних обставин неможливості надання підтверджуючих документів у строк визначений умовами пункту 12.4 договору.

Не приймаються судом до уваги і доводи про те, що зобов`язання відповідачем за договором виконані в повному обсязі одразу після набрання рішенням Господарського суду міста Києва від 15.12.2022 у справі №910/10322/2 законної сили, оскільки грошове зобов`язання у відповідача виникло на підставі договору про постачання електричної енергії №39/2018-Е від 18.12.2018, в редакції додаткової угоди №1 від 21.06.2019 до нього, а не на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2022, яким встановлено неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань.

При цьому, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

Суд також зважає, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі «Шевельов проти України»).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.05.2023 у справі №924/1351/20(924/214/22).

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Приймаючи до уваги вищевикладене в сукупності, оцінивши подані докази, вимоги та заперечення учасників справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до статті 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 129, 202, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова електрична компанія» до Приватного акціонерного товариства «Київський маргариновий завод" про стягнення 627049,48 грн задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Київський маргариновий завод» (03039, м. Київ, просп. Науки, буд. 3, ідентифікаційний код 00333581) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова електрична компанія» (03150, м. Київ, вул. Предславинська, буд. 11, ідентифікаційний код 36530971) 21% річних у розмірі 337296 (триста тридцять сім тисяч двісті дев`яносто шість) грн 39 коп., інфляційні втрати у розмірі 228000 (двісті двадцять вісім тисяч) грн 15 коп., пеню у розмірі 61752 (шістдесят одна тисяча сімсот п`ятдесят дві) грн 94 коп. та судовий збір у розмірі 9405 (дев`ять тисяч чотириста п`ять) грн 74 коп.

3. Видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 27.06.2023.

Суддя Т.В. Васильченко