ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" червня 2023 р. Справа№ 910/11427/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Барсук М.А.

при секретарі: Реуцька Т.О.

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача 1: не з`явився

від відповідача 2: Іжаківський А.О. (витяг)

від відповідача 3: Поліщук Г.В. (витяг), Мартинюк К.Е. (витяг)

від третіх осіб 1 та 2 : не з`явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги Kerelio Commercial Limited (Кереліо Коммершіал Лімітед)

на ухвалу господарського суду міста Києва від 11.04.2023 про залишення позову без розгляду

у справі №910/11427/22 (суддя Котков О.В.)

за позовомCommercial Limited (Кереліо Коммершіал Лімітед)

до 1. Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго»,

2. Міністерства енергетики та вугільної промисловості України,

3. Кабінету Міністрів України

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-1:

1. Товариство з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання»,

2. Фонд державного майна України

про зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Kerelio Commercial Limited (Кереліо Коммершіал Лімітед) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" (відповідач-1), Міністерства енергетики та вугільної промисловості України (відповідач-2) та Кабінету Міністрів України (відповідач-3), в якій викладені позовні вимоги, щоб в судовому порядку:

- визнати незаконним передання до Міністерства енергетики України повноважень з управління корпоративними правами, що належать державі у статутному капіталі Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго";

- зобов`язати Кабінет Міністрів України відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом передання Фонду державного майна України повноважень з управління корпоративними правами, що належать державі у статутному капіталі Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго";

- визнати недійсним п. 3 рішення позачергових загальних зборів акціонерів ПАТ "Запоріжжяобленерго" від 01.08.2022 р., оформленого протоколом № 28 від 08.08.2022 р.;

- визнати недійсним п. 5 рішення позачергових загальних зборів акціонерів ПАТ "Запоріжжяобленерго" від 01.08.2022 р., оформленого протоколом № 28 від 08.08.2022 р.;

- визнати недійсним п. 7 рішення Наглядової ради Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" від 01.09.2022 р., оформленого протоколом № 4.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.04.2023 позов залишено без розгляду.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, Kerelio Commercial Limited (Кереліо Коммершіал Лімітед) звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу господарського суду міста Києва від 11.04.2023 у справі №910/11427/22 скасувати, направити справу для продовження розгляду до господарського суду міста Києва.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що:

1) суд першої інстанції помилково відніс дану справу до адміністративної юрисдикції, оскільки у спірних правовідносинах як держава, так і позивач виступають як рівноправні суб`єкти правовідносин, а тому враховуючи викладену у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №921/158/18 правову позицію вказаний спір є господарським;

2) також на підтвердження позиції щодо того, що спір у справі відноситься до господарської юрисдикції позивач посилається на те що спір виник з корпоративних правовідносин.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу у справі №910/11427/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Руденко М.А. (головуючий суддя (суддя-доповідач), судді Барсук М.А., Пономаренко Є.Ю.

З огляду на те, що вказана апеляційна скарга була подана 02.05.2023 безпосередньо до суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування у суду першої інстанції матеріалів справи №910/11427/22 та відкладення вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за вказаною апеляційною скаргою до надходження матеріалів даної справи з суду першої інстанції.

Листом Північного апеляційного господарського суду від 08.05.2023 витребувано з господарського суду міста Києва матеріали справи №910/11427/22.

15.05.2023 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/11427/22.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.05.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Kerelio Commercial Limited (Кереліо Коммершіал Лімітед) на ухвалу Господарського суду міста Києва від 11.04.2023 у справі №910/11427/22 та призначено її до розгляду на 20.06.2023.

30.05.2023 р. від Міністерства енергетики України та ПАТ «Запоріжжяобленерго» надійшли відзиви на апеляційну скаргу, у яких вони просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін з огляду на наступне:

1) у даному випадку Міністерство діяло як суб`єкт владних повноважень;

2) враховуючи те, що вимогою про відновлення становища, яке існувало до порушення позивач фактично просить скасувати розпорядження КМУ від 15.09.2021 №1222-р «Деякі питання управління об`єктами державної власності», вказана вимога підпадає під юрисдикцію адміністративних судів, що відповідає викладеній у постанові Верховного Суду від 02.06.2022 № 910/13614/21 правовій позиції;

3) позивач просить скасувати дії Уряду, що оформлені нормативно-правовим актом, що видано в межах виконання публічно-владних управлінських функцій Кабінету Міністрів України.

У судове засідання 20.06.2023 представники позивача, відповідача 1 та третіх осіб 1 та 2 не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце справи сторони повідомлялись належним чином, а саме шляхом направлення процесуальних документів на офіційну електронну адресу сторін в підсистемі "Електронний суд", що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного документа (а.с. 25-32 т.2), а також додатково була направлена ухвала на електронну адресу відповідача яка зазначена в процесуальних документах.

Відповідно до ст. 242 ГПК України днем вручення ухвали про призначення справи є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового ухвалу на офіційну електронну адресу особи.

Колегією суддів під час розгляду даної справи враховано, що на підставі указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 (зі змінами від 14.03.2022, від 18.04.2022), Закону України №2102-IX від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Стаття 27 Конституції України передбачає, що обов`язок держави - захищати життя людини.

Разом з тим, у відповідності до вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

А тому, враховуючи, що під час воєнного стану суди не припинили свою діяльність та продовжують здійснювати правосуддя, колегія суддів, з урахуванням принципу розумності строків розгляду справи судом, з метою забезпечення права на доступ до правосуддя, передбаченого Конституцією України і гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (право на справедливий суд), зважаючи на те, що явка представників учасників справи у судове засідання не визнавалась обов`язковою, дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представників позивача , відповідача 1 та третіх осіб 1 та 2 у судовому засіданні 20.06.2023.

Представники відповідачів 2 та 3, у судовому засіданні заперечили проти вимог апеляційної скарги, просили її залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги та матеріали справи, заслухавши пояснення представників відповідачів 2 та 3, з урахуванням правил ст.ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила наступне.

З матеріалів господарської справи вбачається що Kerelio Commercial Limited (Кереліо Коммершіал Лімітед) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго", Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та Кабінету Міністрів України про: 1) визнання незаконним передання до Міністерства енергетики України повноважень з управління корпоративними правами, що належать державі у статутному капіталі Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго"; 2) зобов`язання Кабінету Міністрів України відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом передання Фонду державного майна України повноважень з управління корпоративними правами, що належать державі у статутному капіталі Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго"; 3) визнання недійсним п. 3 рішення позачергових загальних зборів акціонерів ПАТ "Запоріжжяобленерго" від 01.08.2022 р., оформленого протоколом № 28 від 08.08.2022 р.; 4) визнання недійсним п. 5 рішення позачергових загальних зборів акціонерів ПАТ "Запоріжжяобленерго" від 01.08.2022 р., оформленого протоколом № 28 від 08.08.2022 р.; 5) визнання недійсним п. 7 рішення Наглядової ради Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" від 01.09.2022 р., оформленого протоколом № 4. (а.с.2-22 т.1)

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (ст. 55 Конституції України).

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14.12.2011 р. №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто, передбаченими законом умовами, за яких певну справу належить розглядати за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Порядок звернення до господарського суду, а також здійснення судового провадження у господарській справі регламентовано відповідними нормами процесуального права - Господарським процесуальним кодексом України.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Так, за частиною 1 цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною 2 цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності відносяться до компетенції адміністративних судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.01.2019 року у справі № 805/2495/17-а викладено правовий висновок, відповідно до якого: "до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин".

У свою чергу, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він, головним чином, обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо позивач намагається захистити своє порушене приватне право шляхом оскарження управлінських дій суб`єктів владних повноважень. Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 805/4506/16-а, від 27.06.2018 року у справі № 815/6945/16.

Поряд з тим Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі №48/340, від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18).

Таким чином, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 року у справі № 910/8729/18 (провадження № 12-294гс18) визначено ознаки спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду: наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, та спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.08.2019 року у справі № 646/6644/17 (провадження № 14-352цс19, пункт 74) зроблено висновок, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду подібних справ визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір. Суб`єктний склад спірних правовідносин є формальним критерієм, який має бути оцінений належним судом.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 Господарського процесуального кодексу України. Так, за приписами частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду.

Подання позовної заяви за правилами Господарського процесуального кодексу України означає, що позовна заява повинна бути подана за правилами предметної та суб`єктної юрисдикції справ відповідно до статті 20 цього Кодексу.

Спір не підлягає вирішенню в господарських судах України, якщо: він не є підвідомчим господарському суду, тобто предмет спору не охоплюється статтею 20 Господарського процесуального кодексу України; спір за предметною ознакою підвідомчий господарському суду, але одна зі сторін не може бути учасником господарського процесу, а її право чи інтерес не підлягають судовому захисту у господарському суді.

У постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 року у справі №800/301/16 було сформовано правовий висновок про те, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Так, Верховний Суд у постанові від 14.05.2020 року у справі №910/15230/19 визначив критерії відокремлення адміністративної юрисдикції. Зокрема, в п. 4.6 зазначено про те, що помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на всі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, в якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

З матеріалів справи слідує, що в обґрунтування вимог до Кабінету Міністрів України позивач зазначав, що 15.09.2021 року Кабінетом Міністрів України було прийнято розпорядження № 1222 "Деякі питання управління об`єктами державної власності", яким було вирішено передати Міністерству енергетики повноваження з управління корпоративними правами, що належать державі, зокрема, у статутному капіталі ПАТ "Запоріжжяобленерго". Позивач вважає, що перебування повноважень з управління корпоративними правами у Міністерства енергетики України є незаконним і вони мають бути передані іншому органу.

Вказане свідчить про те, що вимоги до Кабінету Міністрів України стосуються здійснення ним владних управлінських функцій, тобто виникли у сфері публічно-правових відносин.

За таких обставин колегія вважає, що позивачем безпосередньо оскаржуються дії уряду щодо прийняття рішення про передання до Міністерства енергетики України повноважень з управління корпоративними правами, що належать державі у статутному капіталі ПАТ "Запоріжжяобленерго".

Беручи до уваги наведене та враховуючи суть спірних правовідносин і правовий статус учасників справи, колегія дійшла до висновку, що вимога позивача про визнання незаконним передання до Міністерства енергетики України повноважень з управління корпоративними правами, що належать державі у статутному капіталі Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" фактично є вимогою про скасування розпорядження Кабінету Міністрів України та має характер публічно-правового спору, а тому не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства та підпадає під юрисдикцію адміністративних судів.

Доводи скаржника про помилковість віднесення даного спору до адміністративної юрисдикції, оскільки апелянт є акціонером та володіє корпоративними правами, колегія відхиляє, оскільки позовні вимоги у цій частині не стосуються корпоративних прав позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги до Кабінету Міністрів України підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів відхиляє помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувану ухвалу прийнято судом першої інстанції без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у справі №921/158/18, оскільки висновки викладені судом першої інстанції у цій справі стосуються відмінних від даної справи правовідносин стосовно визнання незаконними (протиправними) дій Теребовлянської міської ради по незатвердженню проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду терміном на п`ять років для обслуговування нежитлової будівлі ? кладової в межах населеного пункту; визнання укладеним в редакції позивача договору оренди.

Також колегія суддів зазначає, що висновки суду першої інстанції не суперечать висновкам викладеним у вказаній постанові від 03.04.2019 Верховного Суду у справі №921/158/18 оскільки у вказаній справі суд визначив критерії відокремлення адміністративної від господарської юрисдикції щодо спорів пов`язаних із земельними відносинами. Зокрема, в п. 31 зазначено про те, що помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на всі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Висновки суду першої інстанції щодо розмежування позовних вимог та застосування критеріїв відокремлення адміністративної юрисдикції не суперечать зазначеній постанові Верховного Суду.

Інша частина позовних вимог належить до приватно - правового спору, тобто такий спір належить до господарського судочинства.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач безпідставно об`єднав позовні вимоги, які належить розглядати в порядку різного судочинства.

Згідно з частиною 4 статті 173 Господарського процесуального кодексу України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

У даному випадку законом не встановлено можливість об`єднання зазначених вимог, а тому позивач порушив вимоги процесуального Закону.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України суд залишає позов без розгляду, якщо, зокрема, провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172, 173 цього Кодексу, і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.

Зважаючи на вказане, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про залишення позову без розгляду на підставі пункту 8 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України, що кореспондується з частиною 4 статті 173 Господарського процесуального кодексу України про те, що не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом, а позивачем у позовній заяві об`єднано вимоги, які належить розглядати в порядку різного судочинства - адміністративного та господарського.

Дослідивши матеріали наявні у справі, в межах доводів і вимог апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам у справі та виніс законне та обґрунтоване судове рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищезазначене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, а тому погоджується із ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.04.2023 у справі №910/11427/22, отже підстав для її скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з апеляційною скаргою покладаються на апелянта.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Kerelio Commercial Limited (Кереліо Коммершіал Лімітед) на ухвалу Господарського суду міста Києва від 11.04.2023 у справі №910/11427/22 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 11.04.2023 у справі №910/11427/22 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/11427/22 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 26.06.2023

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Барсук