ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 року

м. Київ

cправа № 922/4338/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Бенедисюка І.М., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання - Пасічнюк С.В.,

учасники справи:

позивач - відділ освіти, молоді та спорту Валківської районної державної адміністрації Харківської області,

представник позивача - не з`явився,

відповідач - фізична особа-підприємець Левченко Віктор Григорович,

представник відповідача - Лебедєв Д.В., адвокат (ордер від 12.06.2023 №1135279),

за участю Богодухівської окружної прокуратури Харківської області,

представник прокуратури - Зарудяна Н.О, прокурор,

розглянув касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури (далі - Прокурор)

на рішення господарського суду Харківської області від 21.12.2021 (головуючий суддя Жигалкін І.П.)

та постанову Східного апеляційного господарського суду від 31.01.2023 (головуючий Фоміна В.О., судді: Крестьянінов О.О., Пуль О.А.)

у справі № 922/4338/21

за позовом керівника Богодухівської окружної прокуратури Харківської області (далі - Прокуратура) в інтересах держави в особі відділу освіти, молоді та спорту Валківської районної державної адміністрації Харківської області (далі - Відділ)

до фізичної особи-підприємця Левченка Віктора Григоровича (далі - Підприємець)

про визнання недійсним договору.

За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд

ВСТАНОВИВ:

Прокуратура звернулась до суду в інтересах держави в особі Відділу з позовом до Підприємця про визнання недійсним договору від 19.01.2017 № 19-01-17 (далі - Договір), протоколу погодження договірної ціни від 06.02.2017, акта виконаних робіт від 06.02.2017.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що

- у ході досудового розслідування процесуальним керівником встановлено, що у Договорі та акті технічного обстеження від 19.01.2017, які складено в один день, проставлено печатки різних зразків від імені Відділу; у дефектному акті від 22.01.2017 та завданні на розробку кошторисної документації від 22.01.2017 проставлено від імені Відділу аналогічні печатки тій, що проставлена у акті технічного обстеження від 19.01.2017; у протоколі погодження договірної ціни від 06.02.2017 та акті виконаних робіт 06.02.2017 проставлена від імені Відділу аналогічні печатки тій, що проставлена у Договорі;

- згідно з журналом обліку і видачі печаток і штампів Відділу встановлено, що печатка проставлена в дефектному акті від 22.01.2017, завданні на розробку кошторисної документації від 22.01.2017 року, акті технічного обстеження від 19.01.2017 введена в експлуатацію 19.03.2012 та використовувалась Відділом на момент підписання зазначених документів. Водночас, печатка проставлена у протоколі погодження договірної ціни від 06.02.2017, акті виконаних робіт від 06.02.2017, Договорі була введена в експлуатацію та почала використовуватись Відділом лише з 25.12.2018, тобто через 1 рік та 10 місяців від дати складання документів, на яких стоїть відбиток, на підтвердження чого додано відповідь ФОП Зягун М.В. від 14.05.2021 на запит слідчого та копію журналу обліку і видачі печаток і штампів Відділу;

- печатка виготовлена 19.12.2018 проставлена на Договорі, протоколі погодження договірної ціни від 06.02.2017, акті виконаних робіт від 06.02.2017, а тому Договір не міг бути укладеним, з огляду на положення статей 203, 207, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), пункту 7.1 Договору, оскільки днем виготовлення печатки є 19.12.2018, такий договір є недійсним.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 21.12.2021, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 31.01.2023, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що

- під час укладення спірного договору у Підприємця не було обов`язку перевіряти справжність печатки замовника (Відділу);

- суду не надано доказів про наявність обмежень щодо представництва директора Новосела В.В. від імені Відділу та таких обставин не встановлено у межах спору у справі №922/20/20;

- у випадку визнання недійсним договору Відділ повинен буде компенсувати Підприємцю вартість розроблення проектно-кошторисної документації, яка на дату відшкодування може бути навіть більшою а ніж на дату проведення тендеру, а тому державні інтереси не будуть захищені, а навпаки - створюється ризик їх подальшого порушення;

- Прокуратурою не доведено порушення, оспорення чи не визнання прав Відділу.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, Прокурор звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій (з урахуванням заяви про усунення недоліків касаційної скарги), посилаючись на те, що судами при прийнятті оскаржуваних рішень не враховано висновки, викладені у постанові Верховного Суду, які ухвалені в інших справах у подібних правовідносинах, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що ухвалюючи оскаржувані рішення, суди не врахували висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 30.06.2022 у справі № 927/774/20 щодо застосуванням положень частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у подібних правовідносинах.

Від Відділу та Підприємця відзиви на касаційну скаргу не надходили.

Розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 12.06.2023 № 29.3-02/1327 у зв`язку з запланованою відпусткою судді Селіваненка В.П. призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 922/4338/21, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакова І.В. (головуючий), Бенедисюк І.М., Малашенкова Т.М.

Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, відповідно до встановлених ними обставин справи, враховуючи підстави відкриття касаційного провадження, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника Підприємця та думку прокурора, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Місцевим та апеляційним господарськими судами встановлено, що 19.01.2017 Відділом (замовник) в особі директора Новосел В.В. та Підприємцем (підрядник) підписано попередній Договір (далі-Договір), за умовами якого підрядник зобов`язався за плату розробити за завданням замовника та передати останньому проектно-кошторисну документацію на: ?Капітальний ремонт будівлі Шарівської ЗОШ І-ІІІ ступенів Валківської районної ради Харківської області за адресою: вул. Центральна, 10, с. Шарівка Валківського району Харківської області? (документація), у порядку та на умовах, визначених цим договором.

Підписанню вказаного Договору передувало проведення Підприємцем технічного обстеження будівлі Шарівської ЗОШ І-ІІІ ступенів Валківської районної ради Харківської області за адресою: вул. Центральна, 10, с.Шарівка Валківського району Харківської області. На підставі даного обстеження було складено акт технічного обстеження від 19.01.2017, який було затверджено начальником відділу освіти Валківської РДА Новосел В.В.

Відповідно до пункту 1.2. Договору види і зміст робіт щодо розробки документації підрядником, вимоги щодо таких робіт визначаються дефектним актом з переліком необхідних робіт. Завершення виконання робіт щодо розробки документації та передача такої документації оформляється шляхом підписання акта виконаних робіт.

Згідно з пунктом 1.3 Договору замовник зобов`язується надати підряднику необхідні для виконання робіт щодо розробки документації вихідні дані, а саме: дефектний акт, в строк не пізніше 3-х діб з моменту підписання даного договору.

Пунктами 1.4-1.5 Договору передбачено, що завдання замовника на розробку документації за цим договором готується підрядником на підставі вихідних даних, наданих замовником, і стає обов`язковим для сторін з моменту його затвердження замовником. Підрядник підтверджує, що він має усі необхідні дозволи (сертифікати), які вимагаються чинним законодавством України для виконання ним своїх обов`язків за цим договором.

Відповідно до пункту 2.1 Договору загальна ціна робіт щодо розробки документації підрядником включає в себе відшкодування витрат підрядника та плату за виконані ним роботи розраховується згідно з чинними ?Правилами визначення вартості проектно-кошторисних робіт та експертизи проектної документації на будівництво ДСТУ Б Д. 1.1-7:2013? Зміна № 1,2 і становить: 376 575,65 грн, у тому числі єдиний податок 5%. Протокол погодження договірної ціни на виконання робіт щодо проектно-кошторисної документації є невід`ємною частиною цього договору.

Згода сторін стосовно розміру договірної ціни на виконання робіт за Договором підтверджується протоколом погодження договірної ціни на виконання робіт щодо проектно-кошторисної документації, що був підписаний та завірений печатками сторін.

Згідно з пунктом 4.1 Договору за 3 календарних дні до закінчення строку передання документації підрядником замовнику, підрядник подає замовнику акт виконаних робіт та саму документацію у двох примірниках шляхом особистої передачі.

Пунктом 4.2 Договору передбачено, що замовник зобов`язаний прийняти подані підрядником відповідно до пункту 4.1 цього договору документацію та акт і протягом 3-х календарних днів з дня отримання акта виконаних робіт підписати його та в строк 3-х календарних днів повернути підряднику один примірник.

Відповідно до пунктів 7.1-7.3 Договору він вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін. Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у пункті 7.1 цього договору та закінчується 31.02.2017. Цей договір має силу основного договору та не зобов`язує сторони укладати будь-які інші договори на проведення проектно-кошторисних робіт.

На виконання вимог пунктів 1.2 та 1.3 між замовником в особі начальника Відділу Новосел В.В. та підрядником було складено акт виконаних робіт від 06.02.2017, відповідно до якого підрядником виконана та оформлена робота по виготовленню проектно-кошторисної документації на "Капітальний ремонт будівлі Шарівської ЗОШ І-ІІІ ступенів Валківської районної ради Харківської області за адресою: вул. Центральна, 10, с.Шарівка Валківського району Харківської області"; загальна вартість робіт 376 575,65 грн.

Судоми встановлено, що господарським судом розглядалась справа № 922/20/20 за позовом Підприємця до Відділу про стягнення заборгованості за Договором.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 18.03.2020 у справі № 922/20/20, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 15.06.2020, позов задоволено повністю. Стягнуто з Відділу на користь Підприємця 1 046 215,96 грн, з яких 376 575,65 грн боргу, 106 118,84 грн інфляційних втрат, 108 020,28 грн 10% річних, 342 528,49 грн пені, 112 972,70 грн штрафу, за Договором.

За змістом судових рішень у справі № 922/20/20, суди виходили з наявності між сторонами договірних відносин на підставі попереднього Договору, який за своїм змістом є договором підряду на виконання проектно-кошторисних робіт, та обставини щодо виконання позивачем (Підприємцем, відповідач у даній справі № 922/4338/21) у повному обсязі обумовлених Договором проектно-кошторисних робіт у визначеній вартості, прийнятих відповідачем (Відділом, позивач у даній справі № 922/4338/21) без будь-яких заперечень за актом приймання-передачі від 06.02.2017.

При цьому зі змісту судових рішень по справі № 922/20/20 не вбачається заперечення відповідачем (Відділом, позивач у даній справі№ 922/4338/21) факту укладення попереднього Договору, зокрема в частині підписання уповноваженою особою та скріплення печаткою юридичної особи цього договору, а також складання сторонами на виконання умов Договору акта виконаних робіт.

Вказані судові рішення не оскаржувались в касаційному порядку, зокрема з підстав не укладення спірного Договору.

Тобто, судами в межах справи № 922/20/20 було встановлено існування між сторонами відносин, спрямованих на виконання оспорюваного в межах даної справи договору.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що у судовому засіданні апеляційного суду Підприємцем зазначено про те, що на даний час рішення суду виконане в повному обсязі, заборгованість відсутня.

Що ж до твердження Прокуратури про порушення вимог частини другої статті 207 ЦК України та умов Договору щодо обов`язкового скріплення правочину печаткою, що є підставою для визнання його недійсним, то судами встановлено, що згідно з пунктом 1 частини першої статті 208 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Водночас частиною першою статті 218 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією з сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

Отже, недодержання письмової форми договору не свідчить про недійсність чи неукладеність правочину, крім випадків встановлених законом. Недодержання вимоги закону про письмову форму правочину допускається наводити в разі заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин. Допустимими є письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису та інші докази.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що недодержання в момент вчинення правочину вимог частини четвертої статті 203 ЦК України щодо форми правочину не є безумовною підставою для визнання такого правочину недійсним.

Відтак, з урахуванням наведених приписів законодавства, суди дійшли висновку, що недодержання сторонами письмової форми правочину (відсутність єдиного документа, відсутність скріплення договору печаткою тощо) за загальним правилом не має наслідком його недійсність, а прокурором не наведено правової норми, яка встановлює недійсність оспорюваного договору у такому випадку або укладеного до нього додатку (протоколу погодження ціни).

При цьому, порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.

Судами встановлено, що до матеріалів справи Прокуратурою не надано доказів на підтвердження того, що оспорюваний правочин вчинено не уповноваженою Відділом особою, без необхідного обсягу цивільної дієздатності. Відповідних обставин судами під час розгляду даного спору не встановлено.

Також, Прокуратурою не доведено належними та допустимими засобами доказування той факт, що волевиявлення Відділу, як учасника правочину, не відповідало його внутрішній волі, або відсутність такого волевиявлення, з урахуванням наявності на оспорюваному правочині підпису уповноваженої особи позивача, справжність та дійсність якого прокурором не спростовується.

При цьому судами встановлено, що Прокуратурою як підставу недійсності Договору було визначено, що такий договір скріплений печаткою саме Відділу, однак яка була виготовлена пізніше за дату укладення та виконання оспорюваного договору, проте не враховано, що саме Відділ несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на бухгалтерських та інших документах, що позбавляє можливості відповідача підтверджувати чи спростовувати вказані обставини щодо використання позивачем дійсної печатки на договорі та укладених до нього документах.

З цих підстав суди визнали необґрунтованими твердження Прокуратури про те, що Підприємцем не зазначено обставин щодо нанесення вказаної печатки Відділом на спірний договір.

Стосовно наданих Прокуратурою доказів на підтвердження виготовлення проставленої на Договорі та інших документах Відділом печатки, яка була введена в експлуатацію пізніше дати складання цих документів та відрізняється від відтиску печатки, якою завірені інші складені сторонами документи, судами встановлено, що, по-перше, Прокуратура не додала до матеріалів позовної заяви таких документів як дефектний акт від 22.01.2017 та завдання на розробку кошторисної документації від 22.01.2017 (на яких, за її твердженням, інший відтиск печатки Відділу); по-друге, додана до матеріалів справи копія журналу обліку і видачі печаток і штампів Відділу не містить чітких відтисків печаток Відділу, зокрема введених в експлуатацію 25.12.2018; по-третє, лист ФОП Зягун Миколи від 14.05.2021 б/н містить лише посилання щодо виготовлення ним на замовлення Відділу печатки та двох штампів без зазначення дати їх виготовлення та доданих до цього листа копії макетів печатки та штампів. Наведене унеможливлює встановлення судом обставин щодо використання Відділом печатки, яка була виготовлена 19.12.2018 та введена в експлуатацію 25.12.2018.

Що ж до посилання Прокуратури на встановлення під час досудового розслідування, що копії таких документів як договір, протокол погодження договірної ціни та акт виконаних робіт містять очевидні ознаки підробки, то судами встановлено, що закріплена у статті 204 ЦК України презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили; у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Крім того, за положеннями частини шостої статті 75 ГПК України, якою передбачено підстави звільнення від доказування, обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, сам факт проведення досудового розслідування за ознаками вчинення злочину щодо підроблення документів, у тому числі й договору підряду, не свідчить про спростування презумпції правомірності такого договору та не може бути підставою для не застосування його положень.

З цих підстав, за відсутності доказів встановлення належним чином підробки вказаних документів, зокрема, оспорюваного Договору, проставлення в подальшому на Договорі печатки більш пізнього зразка Відділу може свідчити про відсутність на час укладення такого договору додержання вимог чинного законодавства та умов договору щодо скріплення договору печаткою юридичної особи, що як зазначено вище за загальним правилом не є підставою для визнання недійсним договору або встановлення обставин щодо відсутності укладеного між сторонами договору.

Водночас, суди звернули увагу на те, що підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи, зокрема, встановлений вироком факт фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного рішення у справі. При з`ясуванні наявності підстав для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами у випадку встановлення факту фальшивості письмових доказів вироком, які (докази) покладено в основу ухваленого судом рішення у справі, має значення лише сам факт встановлення відповідних обставин (тобто підробки письмових доказів) після вирішення спору по суті. Таким чином, щодо цієї підстави перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами не застосовується критерій обов`язку існування такої обставини під час первісного розгляду справи.

Тобто, у разі встановлення належним чином обставин щодо підробки вказаних документів, Відділ не позбавлений права звернутись із заявою про перегляд остаточного судового рішення в межах господарської справи № 922/20/20 про стягнення заборгованості за оспорюваним договором за нововиявленими обставинами.

Також, враховуючи встановлені на час розгляду даного спору обставини в межах справи № 922/20/20 щодо укладення та виконання попереднього Договору, суди дійшли висновку щодо неефективності обраного Прокуратурою способу захисту, оскільки при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відтак, право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника. Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, потрібно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога про захист права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Такий спосіб захисту порушеного права та інтересу, як визнання правочину недійсним, передбачений частиною другою статті 20 Господарського кодексу України та пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України, а інший висновок не враховує зазначених норм матеріального права, а також вимог статей 2, 14 ГПК України.

Недійсність правочину як приватно-правова категорія покликана не допускати або попереджати порушення цивільних прав / інтересів позивача відповідачем, який презюмується порушником цих прав, і саме за рахунок якого порушене право позивача підлягає поновленню. Цей приватно-правовий інструментарій не може використовуватися в інших цілях.

За своєю суттю ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

За змістом абзацу першого частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним із таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення status quo у фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України).

За недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Таке поновлення сторін у попередньому становищі може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за відповідним правочином, залишається у його сторони. У разі неможливості здійснити реституцію у натурі, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, сторони зобов`язані відшкодувати вартість того, що одержали, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України).

Крім того, наслідком недійсності правочину є відшкодування за рахунок винної сторони другій стороні недійсного правочину або третій особі збитків і моральної шкоди, завданих у зв`язку з вчиненням недійсного правочину (частина друга статті 216 ЦК України).

Отже, ЦК України визначає такі загальні юридичні наслідки недійсності правочину: (1) основний - двостороння реституція - повернення сторін недійсного правочину до попереднього стану, тобто становища, яке існувало до його вчинення (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України); (2) додатковий - відшкодування збитків і моральної шкоди винною стороною на користь другої сторони недійсного правочину та третьої особи, якщо їх завдано у зв`язку із вчиненням такого правочину (частина друга статті 216 цього кодексу).

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою статті 216 ЦК України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (частина третя статті 216 ЦК України).

Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину.

При цьому, судами враховано, що якщо у позові не заявлено вимоги про застосування двосторонньої реституції, суд має розглянути питання щодо ефективності способу захисту в цілому, і якщо проведення двосторонньої реституції не відновить права позивача, а погіршить його становище, або взагалі є неможливим, то це є підставою для відмови у задоволенні позову про визнання договору недійсним, адже невідворотнім наслідком такого задоволення є двостороння реституція.

Також судами враховано, що позовна вимога про визнання недійсним виконаного договору без вирішення судом питання про застосування правових наслідків такої недійсності може бути самостійним предметом розгляду у господарському суді, адже заявлення такої вимоги є також належним способом захисту, який передбачений законом. Водночас вирішуючи питання про можливість задоволення такого позову, суд, з урахуванням конкретних обставин справи має визначитися із ефективністю обраного позивачем способу захисту - визначити наслідки визнання договору недійсним для держави, в інтересах якої прокурором подано позов, з`ясувати, яким чином будуть відновлені права держави як позивача, зокрема можливість проведення двосторонньої реституції, можливість проведення повторної закупівлі товару (робіт, послуг) у разі повернення відповідачем коштів, необхідність відшкодувати іншій стороні правочину вартість товару (робіт, послуг) чи збитки.

Судами встановлено, що оскільки Прокуратурою не спростовано факт виконання робіт, то відповідно в рамках двосторонньої реституції підрядник повинен отримати компенсацію вартості виконаних робіт у розмірі на момент відшкодування.

Враховуючи викладене суди дійшли висновку, що обраний Прокуратурою спосіб захисту прав у цій справі є неефективним, адже повернення до бюджету грошових коштів за виконані підрядником та прийняті замовником роботи внаслідок застосування в подальшому наслідків недійсності правочину, не звільняє замовника від обов`язку відшкодування вартості виконаних робіт за зверненням виконавця робіт. При цьому, оскільки вартість грошової компенсації за виконані роботи підряднику буде визначатись на момент її відшкодування, існує обґрунтоване припущення того, що вартість цієї компенсації буде більшою ніж та, що вже сплачена за оспорюваним договором. Указане, у свою чергу, буде мати наслідком не захист інтересів щодо яких заявлено позов, а їх порушення.

Таким чином, суди дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог і з підстав недоведеності обставин ефективності обраного прокурором способу захисту про визнання Договору недійсним.

Що ж до позовних вимог про визнання недійсним протоколу погодження договірної ціни на виконання робіт щодо проектно-кошторисної документації, який є невід`ємною частиною Договору відповідно до його умов, то суди зазначили, що вказана вимога є похідною від вимоги про визнання недійсним основного договору, а отже не підлягає задоволенню.

У свою чергу, акт виконаних робіт належить до первинних документів та фіксує факт здійснення господарської операції, відображає факт виконання робіт/надання послуг та конкретні види, може бути використаний у справі лише в якості доказу виконання або невиконання зобов`язання за Договором та не є окремим правочином у розумінні статті 202 ЦК України, а отже визнання його недійсним в порядку вимог статті 215 ЦК України, якою встановлено підстави недійсності правочину, не передбачено та є неналежним способом захисту.

Встановлення такого факту, як недійсність акта виконаних робіт, може бути господарським судом здійснено у спорі, пов`язаним з виконанням договору, а отже, суди дійшли висновку, що заявлена Прокуратурою вимога про визнання недійсним акта виконаних робіт не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки акти виконаних робіт за своїми ознаками не відноситься до актів, які носять характер обов`язкових до виконання ненормативних актів та не є правочином.

Однак Верховний Суд вважає такі висновки судів попередніх інстанцій передчасними, оскільки відповідно до пунктів 7.1-7.2 Договору він вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін. Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у пункті 7.1 цього договору та закінчується 31.02.2017. Тобто судами, з урахуванням посилань Прокуратури на те, що у ході досудового розслідування процесуальним керівником встановлено, що у Договорі та акті технічного обстеження від 19.01.2017, які складено в один день, проставлено печатки різних зразків від імені Відділу; у дефектному акті від 22.01.2017 та завданні на розробку кошторисної документації від 22.01.2017 проставлено від імені Відділу аналогічні печатки тій, що проставлена у акті технічного обстеження від 19.01.2017; у протоколі погодження договірної ціни від 06.02.2017 та акті виконаних робіт 06.02.2017 проставлені від імені Відділу аналогічні печатки тій, що проставлена у Договорі, для правильного вирішення даного спору необхідно було встановити дату набрання чинності вказаним Договором, та, в залежності від встановленого перевірити можливість фактичного виконання сторонами зобов`язань за спірним договором.

В контексті наведеного Верховний Суд звертає увагу судів на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 917/1338/18, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 75 ГПК України).

Обставини справи - це факти, які мають значення для вирішення спору, як-от: вчинення чи невчинення особою певної дії; настання чи ненастання певних подій; час, місце вчинення дій або настання подій тощо. Обставини встановлюються судом шляхом оцінки доказів, які були досліджені в судовому засіданні. За наслідками такої оцінки доказів, зокрема щодо їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності (статті 76-79 ГПК України) суд виснує про доведеність чи недоведеність певних обставин.

Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Преюдицію мають виключно ті обставини, які суд безпосередньо дослідив і встановив, що знайшло відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи [див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17 (пункт 32)].

Від встановлення судом обставин справи слід відрізняти правові висновки, які робить суд на підставі таких обставин, у тому числі оціночні, наприклад про дотримання розумного строку, про те, чи мала сторона знати про певні обставини, чи є причина поважною, чи перевищує розмір неустойки розмір збитків та чи є таке перевищення значним тощо (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

Господарський суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно оцінювати обставини (факти), які є предметом судового розгляду та ухвалити рішення з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

Також Суд звертає увагу на те, що до матеріалів даної справи № 922/4338/21 долучено копію попереднього договору підряду № 19-01-17 на проведення проектно-кошторисних робіт, на який також міститься посилання і у справі № 922/20/20, водночас у матеріалах справи № 922/4338/21 наявна копія акта виконаних робіт від 06.02.2017, в якому сторони вказали про виконання робіт згідно з договором підряду на проведення проектно-кошторисних робіт від 19.01.2017, при цьому номер такого договору, з наявної у матеріалах справи копії вказаного акта (т.1 а.с. 20), встановити неможливо з огляду на якість копії акта. Тобто судами залишено поза увагою та не надано належної правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам у частині встановлення повного чи часткового виконання Договору з урахуванням правової позиції об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.05.2023 у справі № 905/77/21, в якій сформульовано уточнюючий, в співвідношенні з постановою об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.12.2021 у справі № 906/1061/20, висновок щодо застосування норм частини третьої статті 215, частин першої, другої статті 216 ЦК України, а саме:

"Позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом.

Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача.

Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача.

Водночас, у випадку звернення прокурора в інтересах держави з позовом про визнання недійсним виконаного/частково виконаного договору про закупівлю без заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, виключається як необхідність дослідження господарськими судами наслідків визнання договору недійсним для держави як позивача, так і необхідність з`ясування того, яким чином будуть відновлені права позивача, зокрема, обставин можливості проведення реституції, можливості проведення повторної закупівлі товару (робіт, послуг) у разі повернення відповідачем коштів, обов`язку відшкодування іншій стороні правочину вартості товару (робіт, послуг) чи збитків, оскільки обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові".

Таким чином судам для визначення ефективності/нефективності обраного Прокуратурою способу захисту у даній справі, необхідно було встановити факт виконання чи невиконання (повністю або частково) спірного попереднього Договору, що, враховуючи викладене судами зроблено не було.

Також Верховний Суд не може погодитися із висновком судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову в частині вимог про визнання недійсним протоколу погодження договірної ціни від 06.02.2017 та про визнання недійсним акта виконаних робіт від 06.02.2017 як похідних від вимоги про визнання недійсним основного договору. Адже, в даному випадку судам необхідно було встановити чи взагалі підлягають розгляду в господарському судочинстві вказані вимоги і в залежності від встановленого здійснити відповідну процесуальну дію, в тому числі таку як закриття провадження відповідно до пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України.

Обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, за змістом положень статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 20.08.2020 у справі № 914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Відповідно до частин першої та другої статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно з приписами пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Статтею 309 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

Таким чином, Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішень судів попередніх інстанцій, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зважаючи на викладене та враховуючи, що доводи касаційної скарги Прокурора знайшли часткове підтвердження, рішення і постанова підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Під час нового розгляду справи господарському суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з`ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи та докази, в тому числі зазначені у даній постанові, об`єктивно оцінити відповідні докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті і, в залежності від встановленого, прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Оскільки справа направляється на новий розгляд, розподіл судових витрат у ній не здійснюється.

Керуючись статтями 308, 309, 310, 315, 316 ГПК України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Харківської області від 21.12.2021 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 31.01.2023 у справі № 922/4338/21 скасувати. Справу передати на новий розгляд до господарського суду Харківської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Т. Малашенкова