ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" травня 2023 р. Справа№ 925/1108/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Яковлєва М.Л.

Гончарова С.А.

при секретарі Токаревій А.Г.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 23.05.2023

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Придніпровський край"

на рішення Господарського суду Черкаської області від 13.02.2023 у справі №925/1108/22 (суддя Н.М. Спаських., повний текст рішення складено та підписано 25.02.2023)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Юпітер 9 Агросервіс"

до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Придніпровський край"

про стягнення 1 577 938,78 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивачем заявлено позов про стягнення з відповідача 1 577 938,78 грн., з яких: 1 138 198,99 грн основна заборгованість, 150 824,35 грн інфляційних втрат, 268 802,06 грн пені та 20 113,38 грн як 3 % річних на підставі договору поставки запасних частин № 3Ч/Н/22-1 від 04.01.2022, укладеного між сторонами у справі.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 13.02.2023 позов задоволено повністю.

Стягнуто з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Придніпровський край» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юпітер 9 Агросервіс» - 1 138 198,99 грн основного боргу, 150 824,35 грн інфляційних втрат, 265 060,04 грн пені, 19 552,08 грн як 3 % річних на підставі договору поставки запасних частин № 3Ч/Н/22-1 від 04.01.2022 та 23 669,09 грн на відшкодування сплаченого судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з обґрунтованості позовних вимог та ненадання відповідачем доказів проведення розрахунку за позовними вимогами в частині нарахувань за прострочення сплати боргу у добровільному порядку за договором поставки запасних частин № 3Ч/Н/22-1 від 04.01.2022.

При цьому, судом відхилено клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій з посиланням на те, що відповідач не вказав на власні причини невиконання ним обов`язку по сплаті боргу за товар, не надав докази своєї фінансової неспроможності та причин її виникнення, не повернув неоплачений товар позивачу, зайнявши позицію ухилення від виконання власних боргових зобов`язань.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Придніпровський край» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Господарського суду Черкаської області від 13.02.2023 у справі 925/1108/22 та ухвалите нове рішення, яким відмовити у задоволені позову в частині стягнення з відповідача 150 824,35 інфляційних витрат, 265 060,04 грн. пені, 19 552,08 грн. 3% річних. Стягнути з позивача витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у відповідній частині.

Скаржник вважає оскаржуване рішення в частині стягнення з відповідача штрафних санкцій незаконним та необґрунтованим, таким, що винесене з порушенням норм матеріального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

- судом не враховано, що відповідач допускав, що перерахування коштів позивачу могло мати негативні наслідки для суб`єкта господарювання (відповідача) у зв`язку з мораторієм на виконання боргових зобов`язань згідно з Постановою КМУ №187 від 03.03.2022;

- суд безпідставно відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій.

10.03.2023 безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Придніпровський край» на рішення Господарського суду Черкаської області від 13.02.2023 у справі №925/1108/22.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.03.2023 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Гончаров С.А., Яковлєв М.Л.

На час надходження апеляційної скарги матеріали справи №925/1108/22 на адресу Північного апеляційного господарського суду не надходили, у зв`язку з чим ухвалою від 13.03.2023 відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Придніпровський край» на рішення Господарського суду Черкаської області від 13.02.2023 у справі 925/1108/22 до надходження матеріалів справи на адресу Північного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду Черкаської області надіслати матеріали справи №925/1108/22 на адресу Північного апеляційного господарського суду.

20.03.2023 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №925/1108/22.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.03.2023 у справі №925/1108/22 апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Придніпровський край» на рішення Господарського суду Черкаської області від 13.02.2023 у справі 925/1108/22 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.

Через канцелярію Північного апеляційного господарського суду 28.03.2023 від скаржника надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.03.2023 у справі №925/1108/22 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Придніпровський край» на рішення Господарського суду Черкаської області від 13.02.2023 у справі 925/1108/22 та призначено до розгляду на 16.05.2023.

12.04.2023 до канцелярії суду від Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Придніпровський край» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечив проти доводів апеляційної скарги, яку просив суд залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Зокрема, позивач зазначає, що скаржником не спростовується та не заперечується факт наявності заборгованості за поставлений товар, однак скаржник не погоджується з розміром нарахованих штрафних санкцій, але в обгрунтування апеляційної скарги не наводить посилань на норми матеріального права, які на його думку були порушені.

12.04.2023 до канцелярії суду від представника Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Придніпровський край» адвоката Литвиненко Я.С. надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення «EasyCon».

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.05.2023 заяву представника Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Придніпровський край» адвоката Литвиненко Я.С. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.05.2023 відкладено розгляд справи за апеляційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Придніпровський край» на рішення Господарського суду Черкаської області від 13.02.2023 у справі 925/1108/22 в режимі відеоконференції на 23.05.2023.

22.05.2023 до канцелярії суду від позивача надійшла заява про розгляд справи без участі його представника.

У судове засідання 23.05.2023 з`явилася (в режимі відеоконференції) представник відповідача, підтримала доводи апеляційної скарги та просила суд її задовольнити.

Представник позивача у судове засідання не з`явився. Водночас, судом враховано подану позивачем заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Судом враховано, що у своїх рішеннях Європейський суд неодноразово наголошував, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Суд апеляційної інстанції враховує також правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Оскільки явка учасників апеляційного провадження в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, беручи до уваги строки розгляду апеляційної скарги, встановлені Господарським процесуальним кодексом України, суд апеляційної інстанції вбачає за можливе розглядати дану апеляційну скаргу за відсутності позивача за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 04.01.2022 між ТОВ «Юпітер 9 Агросервіс» (Постачальник та Позивач) і сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Придніпровський край» (Покупець та Відповідач) було укладено договір поставки запасних частин № ЗЧ/Н/22-1 (Договір).

За умовами вказаного Договору Постачальник-Позивач зобов`язався поставити Покупцю-Відповідачу запасні частини, асортимент, кількість, вартість, строки поставки і оплати яких визначатимуться відповідно до рахунків-фактур, видаткових накладних, специфікацій або замовлень до цього Договору, які є його додатками та невід`ємною частиною.

Покупець-Відповідач зі свого боку зобов`язався прийняти і оплатити вказаний товар на умовах Договору (п. 1.1).

Поставка здійснюється партіями на підставі замовлень Покупця (п. 1.2.).

За умовами розділу 1-2 Договору строк поставки товару не може бути більшим 3 календарних днів з моменту здійснення Покупцем замовлення, якщо інший строк не вказано Покупцем у замовленні. Перехід до Покупця права власності та ризиків на товар відбувається в момент передачі Постачальником Товару Покупцю та підписання видаткових накладних. Товар передається Покупцю в місці поставки.

У п. 2.4. Договору сторонами визначено адреси поставки товару, які мають погоджуватися сторонами у відповідному замовленні на товар.

Згідно з п. 2.5. Договору Постачальник зобов`язується надати Покупцю заповнені державною мовою документи на товар (рахунок-фактуру, видаткову накладну, товарно-транспортну накладну, сертифікати якості, технічну документацію на товар).

Згідно з п. 2.7. Постачальник зобов`язується поставити товар та передати його у власність Покупцю в строк, зазначений у замовленні на цей товар. Датою поставки вважається дата підписання сторонами видаткової накладної.

Найменування, номенклатура, кількість та вартість товару зазначається у видаткових накладних або у специфікаціях до даного Договору ( п. 3.1.).

Ціна за одиницю товару та загальна вартість товару зазначаються в товаросупровідних документах (рахунках, накладних, специфікаціях) до цього Договору.

Відповідно до п. 6.3. Договору вказано, що оплата за товар по Договору здійснюється у гривні, шляхом перерахування коштів на банківський рахунок Постачальника, протягом 30 банківських днів з дати, що настане пізніше: дати поставки партії товару або дати здійснення Постачальником належної реєстрації відповідної податкової накладної на конкретну партію товару в Єдиному реєстрі податкових накладних за правилами ст. 201 ПК України. Оплата здійснюється на підставі відповідного рахунку Постачальника та оригіналу видаткової накладної на відповідну партію товару.

Договір між сторонами є договором поставки і відповідає ст. 712 ЦК України.

Даною нормою передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Договір між сторонами не визнавався недійсним, не розривався за згодою сторін і доказів протилежного суду не подано.

на виконання умов Договору ним було поставлено на користь позивача запасних частин на загальну суму 1 140 282,17 грн., що підтверджується видатковою накладною № 1464 від 08.02.2022.

Видаткова накладна підписана обома сторонами, товар отримано відповідачем за довіреністю № ПК000000002 від 10.01.2022 на ім`я Тригубенко Ю.В.

Сторонами не заперечується, що Товар отримано відповідачем в повному обсязі, однак частину товару на суму 2083,18 грн. було повернуто позивачу за накладною № К000000013 від 18.02.2022 (а.с. 34).

Видаткова накладна № 1464 від 08.02.2022 року (а.с. 36) містить посилання на укладений між сторонами Договір № ЗЧ/Н/22-1 від 04.01.2022; замовлення покупця № 1757 від 08.02.2022; рахунок на оплату № 2699 від 08.02.2022 (а.с. 36).

У відповідача немає заперечень проти якості товару, який ним було фактично прийнято від позивача.

За доводами позивача, відповідач повний розрахунок за отриманий товар не провів, борг становить 1 138 198,99 грн. (1 140 282,17 - 2083,18 повернення).

Спору щодо розміру залишку боргу між сторонами немає.

З матеріалів справи вбачається, що позивач зареєстрував податкову накладну № 498 по поставці товару відповідачу на суму 1140282,17 грн. (а.с. 38), яка доставлена в електронному вигляді до центрального рівня ДПС України 158.02.2022.

Відповідно до п. 6.3. Договору позивач очікував оплати за товар протягом 30 банківських днів після здійснення реєстрації Позивачем-Постачальником податкової накладної щодо проведеної господарської операції поставки товару.

Вказаним пунктом сторони погодили, що оплата повинна була здійснюватися на підставі відповідного рахунку Постачальника, щодо отримання якого від Позивача Відповідач суду заперечив і вважає, що у такому разі його обов`язок сплачувати кошти за товар не настав.

Відповідач мав у своєму розпорядженні рахунок № 2699 від 08.02.2022 на сплату коштів в сумі 1 138 198,99 грн. (а.с. 44), на який міститься посилання у видатковій накладній № 1464 від 08.02.22 (а.с. 36) та про що прямо вказано у листі Відповідача від 14.06.2022 № 798, яким відповідач інформує позивача про свій намір провести оплату боргу в розмірі 1 138 198,99 грн. за рахунком двома платежами в рівних пропорціях в липні та серпні 2022 року.

Однак, оскільки оплата коштів відповідачем здійснена не була, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав.

Слід зауважити, що не зважаючи на вказівку у п. 6.3. Договору що оплата за товар здійснюється покупцем на підставі відповідного рахунку, за своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, від якого залежить виникнення самого обов`язку оплати. Рахунок є лише тим документом, який містить платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за товар чи надані послуги, тобто, носить інформаційний характер. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду (Касаційний господарський суд) від 29.04.2020 р. у справі № 915/641/19.

За змістом статті 692 ЦК України та самого пункту 6.3. договору між сторонами, така умова договору про необхідність виставлення рахунку до оплати, не змінює строк виконання грошового зобов`язання, який обраховується протягом 30 банківських днів з дати, що настане пізніше - дата поставки товару, або дати реєстрації податкової накладної за правилами ст. 201 ПК України.

Тому навіть і ненадання рахунку позивачем відповідачу не може вважатися для відповідача відкладальною умовою для невиконання власного зобов`язання у розумінні приписів ст. 212 ЦК України та одночасно не є доказом прострочення кредитора у розумінні ст. 613 ЦК України, що б унеможливлювало виконання зобов`язання по оплаті товару, а значить і не звільняє відповідача від обов`язку оплатити товар в установлені договором строки.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач зазначав, що внаслідок введеної заборони (мораторію) на виконання грошових та інших зобов`язань згідно Постанови КМУ № 187 від 03.03.2022 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації», Відповідач повинен бути звільнений від сплати боргу за позовом на користь позивача.

Однак, вказані доводи є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 постанови КМУ від 3 березня 2022 р. N 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією російської федерації», обмеження визначені цією постановою не застосовується, зокрема, до громадян росії, які проживають на території України на законних підставах, та юридичних осіб, утворених та зареєстрованих відповідно до законодавства України, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером) яких є виключно громадяни росії, які проживають на території України на законних підставах, або виключно громадяни України та громадяни росії, які проживають на території України на законних підставах.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 18.01.2001 № 2235-ІІІ «Про громадянство України», проживання на території України на законних підставах - це проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або мають військовий квиток, виданий іноземцеві чи особі без громадянства, які в установленому порядку уклали контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, або мають посвідчення біженця чи документ, що підтверджує надання притулку в Україні.

Сторонами не заперечується, що відповідно до офіційно зареєстрованої інформації в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 7) вказані засновники Позивача ТОВ «Юпітер 9 Агросервіс» ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Вказані особи мають посвідки на постійне та тимчасове проживання в Україні відповідно до 22.01.2025 року ( ОСОБА_1 ) та до 20.04.2031 року ( ОСОБА_2 ) (а.с. 108-109), місце народження обох осіб вказано російська федерація.

Обоє засновників позивача мають картки платників податків в Україні з реєстраційними номерами облікової картки.

Судом першої інстанції перевірено достовірність виданих засновникам товариства-позивача посвідок на тимчасове і постійне проживання в Україні і довідкою від 05.01.2023 Управлінням державної міграційної служби України в Сумській області було підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є громадянами російської федерації. Обидві довідки на проживання відповідають дійсності та є чинними на теперішній час (а.с. 185).

Отже, наявними у справі доказами безспірно підтверджується, що засновники товариства Позивача, будучи громадянами російської федерації, станом на час виникнення спірних відносин та розгляду справи, проживають на території України на законних підставах.

Станом на даний час посвідки на тимчасове і постійне проживання в Україні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не скасовані, не анульовані, правомірність проживання вказаних осіб на території України не оспорюється, незважаючи на існування наданої відповідачем у справу ухвали від 06.08.22 про накладення арешту на майно ТОВ «Юпітер 9 Агросервіс» через розслідування злочинної діяльності за участі засновника товариства-позивача (а.с. 73-87).

За наявності відповідних підстав на банківські рахунки позивача, куди будуть перераховуватися кошти на виконання зобов`язань перед позивачем, в межах кримінального розслідування також може бути накладено арешт за рішеннями слідчих та судових органів.

Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, на Позивача не поширюється мораторій на виконання на його користь, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, як на користь особи - кредитора (стягувача), пов`язаного з державою-агресором згідно положень вказаної Постанови №187 від 3 березня 2022 р. «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації», оскільки за змістом Постанови її обмеження мораторієм не застосовуються до громадян Російської Федерації, які проживають на території України на законних підставах, та юридичних осіб, створених та зареєстрованих відповідно до законодавства України, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером) яких є виключно громадяни Російської Федерації, які проживають на території України на законних підставах, або виключно громадяни України та громадяни Російської Федерації, які проживають на території України на законних підставах.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що станом на час вирішення спору є таким, що настав строк виконання зобов`язання для відповідача по повній оплаті товару на користь позивача. Законних підстав для звільнення відповідача від обов`язку сплатити кошти за товар по Договору судом не встановлено.

Доводи скаржника про неврахування судом того, що відповідач допускав, що перерахування коштів позивачу могло мати негативні наслідки для суб`єкта господарювання (відповідача) у зв`язку з мораторієм на виконання боргових зобов`язань згідно з Постановою КМУ від 03.03.2022 №187 - не спростовують обов`язку виконання взятих на себе зобов`язань за договором.

У зв`язку з невиконанням відповідачем у добровільному порядку розрахунків за товар відповідно до укладеного договору, позовна вимога про стягнення на користь позивача 1 138 198,99 грн. залишку основного боргу за товар є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Крім того, вказані висновки сторонами на стадії апеляційного перегляду оскаржуваного рішення не оспорюються.

Щодо стягнення заявлених позивачем штрафних санкцій.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, суд ухвалою від 06.01.2023 прийняв до розгляду заяву позивача про зменшення позовних вимог в частині пені та 3% річних до стягнення відповідно 265060,04 грн. та 19552,08 грн., оскільки позивач врахував обґрунтоване заперечення відповідача про те, що у відповідності до умов п. 6.3. Договору початок прострочення зобов`язання по сплаті коштів у відносинах сторін слід рахувати після сплаву 30 банківських днів після реєстрації позивачем податкової накладної.

Обидві сторони згодні, що прострочення виконання зобов`язання по Договору слід рахувати з 30.03.2022 року.

У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За правилами п.7.2. Договору Покупець у разі несвоєчасної оплати вартості товару сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості поставленого та несвоєчасно оплаченого товару за кожний день прострочення оплати по день повної оплати заборгованості включно.

Пунктом 7.3. Договору сторонами було спеціально погоджено, що відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань за цим договором здійснюється протягом трьох років.

Судом перевірено, що розрахунок пені, 3% річних та інфляційних з урахуванням зменшених позовних вимог є арифметично правильним та відповідачем не заперечений.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки відповідачем не подано суду доказів проведення розрахунку за позовними вимогами в частині нарахувань за прострочення сплати боргу у добровільному порядку, то до примусового стягнення з відповідача на користь позивача належить 150 824,35 грн. інфляційних втрат, 265 060,04 грн. пені, 19552,08 грн. як 3 % річних на підставі договору поставки запасних частин № 3Ч/Н/22-1 від 04.01.2022.

Разом з цим, щодо клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій на 99% судова колегія зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов`язання.

Положеннями ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положенням ст. 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Водночас, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України).

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена і в рішенні Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013 року.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 26.03.2019 у справі № 913/284/18,від 03.07.2019 у справі № 917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 27.01.2020 у справі № 916/469/19, від 04.02.2020 у справі № 918/116/19, від 25.02.2020 у справі № 903/322/19, від 07.04.2020 у справі № 904/1936/19.

Суд першої інстанції, відмовляючи відповідачеві у клопотанні про зменшення розміру пені зазначив наступне:

- нараховані позивачем неустойка та платежі за ст. 625 ЦК України можуть свідчити про отримання невиправданих прибутків для позивача як для кредитора;

- позивач нарахував мінімально визначені законом суми пені, інфляційних та 3% річних, а у виникненні основного боргу винен виключно відповідач по справі;

- відповідач визнає укладення між сторонами Договору поставки запчастин № ЗЧ/Н/22-1 від 04.01.2022, а отже визнає і власні зобов`язання за цим договором; відповідач отримав від позивача товар на суму 1138198,99 грн. і використав його на власну користь, скористався відстроченням платежу на 30 банківських днів, при цьому жодної суми на погашення боргу позивачу він не сплатив ні до звернення позивача до суду, ні в ході розгляду справи, також не запропонував позивачу варіанти мирного врегулювання спору.

- відповідач ніяким чином не враховує інтереси позивача як кредитора, просячи зменшити санкційні нарахування на суму боргу на 99%;

- відповідач не вказав на власні причини невиконання ним обов`язку по сплаті боргу за товар, не надав докази своєї фінансової неспроможності та причин її виникнення, не повернув неоплачений товар позивачу, зайнявши позицію ухилення від виконання власних боргових зобов`язань.

Натомість, з наведеними висновками судова колегія не вбачає за можливе погодитись в повному обсязі, виходячи з наступного.

Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.

Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Зазначена вище правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 04.12.2018 у справі №916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 27.01.2020 у справі №916/469/19.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Також апеляційний суд зазначає, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Законом визнання розміру, до якого штрафні санкції підлягають зменшенню, віднесено на розсуд суду. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При вирішенні даного питання судом зокрема враховано доводи позивача про те, що на час укладення Договору між сторонами відповідач був повністю обізнаний із обсягом своєї відповідальності за порушення оплати товару по Договору та по закону, однак отримавши товар, свідомо допустив його неоплату. При цьому позивач свої зобов`язання перед відповідачем виконав, понісши некомпесовані тривалий час витрати на набуття товару, який було поставлено відповідачу.

Разом з цим, судом апеляційної інстанції враховано, що матеріали справи не містять доказів завдання збитків, спричинених несвоєчасною оплатою відповідачем товару за Договором.

З огляду на викладені обставини в сукупності, враховуваши доводи сторін стосовно зменшення розміру штрафних санкцій, суд апеляційної інстанції, користуючись правом, наданим йому ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України та дотримуючись принципу збалансованості інтересів сторін, вважає за можливе зменшити розмір заявленої до стягнення пені з урахуванням клопотанням відповідача на 50%, а тому стягненню з відповідача підлягає сума пені в розмірі 132 530,02 грн.

Згідно з статтею 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи викладене, з огляду викладені обставини в їх сукупності, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Усі інші доводи та міркування учасників справи, окрім зазначених в мотивувальній частині, судом апеляційної інстанції враховано, однак вони не спростовують наведених вище висновків суду та не можуть бути достатньою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Отже, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Черкаської області від 13.02.2023 у справі №925/1108/22.

Разом з тим, судова колегія дійшла висновку про зміну рішення Господарського суду Черкаської області від 13.02.2023 у справі №925/1108/22, а саме - в частині стягнення пені з урахуванням викладених вище висновків апеляційного суду.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, наведені в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому підстав для скасування рішення Господарського суду Черкаської області від 13.02.2023 у справі №925/1108/22 не вбачається.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Придніпровський край» на рішення Господарського суду Черкаської області від 13.02.2023 у справі №925/1108/22 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення. Частиною четвертою статті 277 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За висновком суду апеляційної інстанції, рішення Господарського суду Черкаської області від 13.02.2023 у справі №925/1108/22 в резолютивній частині підлягає зміні щодо стягнення суми пені, розмір якої судова колегія з метою дотримання принципу збалансованості інтересів сторін вважає за можливе зменшити на 50%.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 231, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Придніпровський край" - залишити без задоволення .

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 13.02.2023 у справі №925/1108/22 - змінити, виклавши його резолютивну частину у наступній редакції:

« 1. Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Придніпровський край" (19702, Черкаська обл., м. Золотоноша, вул. Обухова, 52/3, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Юпітер 9 Агросервіс" (40000, м. Суми, вул. Курська, 147, оф. 6, ) 1 138 198 (один мільйон сто тридцять вісім тисяч сто дев`яносто вісім) грн. 99 коп. основного боргу, 150 824 (сто п`ятдесят тисяч вісімсот двадцять чотири) грн. 35 коп. інфляційних втрат, 132 530 (сто тридцять дві тисячі п`ятсот тридцять) грн. 02 коп. пені, 19 552 (дев`ятнадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят дві) грн. 08 коп. 3% річних та 23 669 (двадцять три тисячі шістсот шістдесят дев`ять) грн. 09 коп. сплаченого судового збору»

3. Доручити Господарському суду Черкаської області видати відповідний наказ.

4. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

5. Матеріали справи № 925/1108/22 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 14.06.2023.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді М.Л. Яковлєв

С.А. Гончаров