ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" червня 2023 р. Справа№ 910/8441/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Кропивної Л.В.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

розглянувши апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця Мельник Інни Володимирівни на рішення Господарського суду міста Києва від 26.12.2022 у справі №910/8441/22 (суддя - Удалова О.Г., повний текст складено 26.12.2022) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛВР АЛКО" до фізичної особи - підприємця Мельник Інни Володимирівни про стягнення 102 739,84 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

До Господарського суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛВР АЛКО" (далі - позивач) з позовом до фізичної особи - підприємця Мельник Інни Володимирівни (далі - відповідач) про стягнення 102 739,84 грн, з яких: 86 560,70 грн - основний борг, 8 569,51 грн - інфляційні втрати, 1 074,30 грн - 3% річних, 6 535,33 грн - пеня.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки № 28 від 19.05.2021 в частині оплати поставленого товару у встановлений договором строк.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.12.2022 у справі №910/8441/22 позов задоволено повністю; вирішено стягнути з відповідача на користь позивача основний борг в сумі 86 560,70 грн (вісімдесят шість тисяч п`ятсот шістдесят грн 00 коп.), пеню в розмірі 6 535,33 грн (шість тисяч п`ятсот тридцять п`ять грн 33 коп.), втрати від інфляції в розмірі 8 569,51 грн (вісім тисяч п`ятсот шістдесят дев`ять грн 51 коп.), 3% річних в розмірі 1 074,30 грн (одна тисяча сімдесят чотири грн 30 коп.), а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 481,00 грн (дві тисячі чотириста вісімдесят одна грн 00 коп.).

При задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту порушення відповідачем договірних зобов`язань в частині оплати отриманого товару.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення суду та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неможливість реалізації товару через військову агресію, про що, як він вказує, повідомляв позивача та просив забрати поставлений ним товар.

За доводами апелянта, нереалізований товар було викрадено або розбито під час окупації.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.03.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи - підприємця Мельник Інни Володимирівни на рішення Господарського суду міста Києва від 26.12.2022 у справі №910/8441/22; роз`яснено учасникам, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи.

Також, вказаною ухвалою учасникам справи встановлено строк для подання відзивів, заперечень на апеляційну скаргу та інших заяв/клопотань протягом 15 днів з моменту отримання даної ухвали.

При цьому, позивач скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) 19.05.2021 укладено договір поставки № 28 (далі - договір), за умовами якого постачальник постачає і передає у власність покупцеві, а покупець приймає та оплачує товари постачальника на умовах цього договору, згідно з замовленнями покупця та товаросупровідною документацією, які є невід`ємною частиною цього договору.

Вказаний договір укладено сторонами з протоколом розбіжностей.

Відповідно до п. 3.3 договору ціна договору складається з вартості поставленого та прийнятого покупцем товару згідно з відповідними накладними за цим договором.

Згідно з п. 3.7 договору оплата за товар здійснюється протягом 90 календарних днів від дати поставки, за умови, що постачальник належним чином виконав вимоги п.п. 3.6.

Як погоджено сторонами, п. 4.3 договору передбачає право покупця повернути товар та випадки, за яких здійснюється таке повернення, серед яких, зокрема (згідно протоколу розбіжностей): угода між сторонами, наявність заборони реалізації товару чи вилучення товару з вільного обігу у встановленому законом порядку; наближення спливу терміну реалізації або строку придатності товару; закінчення реалізації (продажу) та/або терміну (строку) придатності товару.

У випадку прийняття покупцем рішення про повернення товару постачальникові, покупець письмово або в електронному вигляді повідомляє постачальника про кількість і вартість товару, а також причини, з яких товар підлягає поверненню, місце та час передачі товару постачальнику (п. 4.5 договору).

Відповідно до п. 4.6 договору постачальник зобов`язаний за власний рахунок протягом 5 робочих днів з моменту отримання повідомлення про повернення товару вивести товар, вказаний у повідомленні покупця.

Повернення оформлюється відповідною накладною на повернення (п. 4.7 договору).

Згідно з п. 4.8 договору вартість товару, що повертається, зараховується сторонами у рахунок зменшення належних покупцеві до сплати постачальнику грошових коштів за цим договором. У випадку, якщо у покупця немає грошового зобов`язання та/або боргу перед постачальником, постачальник зобов`язаний не пізніше 5 робочих днів з дати виставлення покупцем рахунку сплатити (повернути) 100% сплаченої вартості повернутого товару.

Згідно з п. 4.9 договору у випадку невивезення постачальником товару, який мав бути повернутий, покупець має право притримати оплату вартості товару, який був поставлений до і після вимоги про таке вивезення постачальникові до моменту фактичного вивезення товару постачальником. Сторони домовились, що таке притримання оплати вартості поставленої партії товару не буде вважатись простроченням оплати.

Як погоджено в п.п. 9.1 та 9.2 договору, вказаний договір вважається укладеним і набирає чинності після підписання та закінчується 31.12.2021.

Позивачем на підставі накладної від 30.10.2021 № ЛВА00114211 поставлено, а відповідачем прийнято товар на суму 19 028,70 грн, на підставі накладної від 25.12.2021 №ЛВА00148623 на суму 29 686,80 грн, на підставі накладної від 25.12.2021 №ЛВА00148624 на суму 1 518,00 грн, на підставі накладної від 25.12.2021 №ЛВА00148626 на суму 9 915,30 грн, на підставі накладної від 25.12.2021 № ЛВА00148682 на суму 14 963,40, на підставі накладної від 25.12.20.21 №ЛВА00148683 на суму 6 574,80 грн, на підставі накладної від 25.12.2021 №ЛВА00149008 на суму 8 215,50 грн, на підставі накладної від 28.12.2021 №ЛВА00149800 на суму 5 087,10 грн, на підставі накладної від 28.12.2021 №ЛВА00149802 на суму 2 748,00 грн, на підставі накладної від 30.12.2021 №ЛВА00150808 на суму 3 726,00 грн, на підставі накладної від 31.12.2021 №ЛВА00152467 на суму 4 125,00 грн.

Відповідачем оплачена частково була накладна від 30.10.2021 №ЛВА00114211 на суму 19 028,70 грн, в розмірі 19 027,90 грн та заборгованість по якій становить 0,80 грн, а заборгованість у розмірі 86 560,70 грн. по решті накладених залишилася не сплаченою.

Позивач, враховуючи несплату відповідачем коштів у розмірі 86 560,70 грн., які є неоплаченою частиною вартості, поставленого покупцю, товару звернувся до суду з даним позовом.

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду щодо обґрунтованості позовних вимог, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

За своєю правовою природою укладений між сторонами правочин є договором поставки.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 3.7 договору оплата за товар здійснюється протягом 90 календарних днів від дати поставки, за умови, що постачальник належним чином виконав вимоги п.п. 3.6.

Відповідно до умов договору оплата товару згідно з видатковими накладними мала здійснюватись за поставкою від 30.10.2021 - 28.01.2022, за поставками від 25.12.2021 - 25.03.2022, за поставками від 28.12.2021 - 28.03.2022, за поставкою від 30.12.2021 - 30.03.2022, а за поставкою 31.12.2021 - 31.03.2022.

Стосовно посилання скаржника на форс - мажорні обставини (військова агресія російської федерації проти України), колегія суддів зазначає наступне.

Торгово-промислова палата України (далі - ТПП України) на своєму сайті в мережі Інтернет розмістила лист №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, що адресований всім кого це стосується, згідно якого на підставі ст.ст.14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", статуту ТПП України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні". Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Відповідно до ст.14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Відповідно до ч.2 ст.218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Тобто, в даному випадку сторона повинна довести, що саме введення воєнного стану призвело до унеможливлення виконання конкретних зобов`язань за договором.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 30.05.2022 у справі №922/2475/21.

Так, апелянт посилається на неможливість реалізації товару через військову агресію, про що, як він вказує, повідомляв позивача та просив забрати поставлений ним товар.

За доводами апелянта, нереалізований товар було викрадено або розбито під час окупації.

Колегія суддів враховує, що товари були поставлені відповідачу до військової агресії, а саме в період з 30.10.2021 по 31.12.2021, тому у відповідача була можливість їх реалізації до запровадження воєнного стану в Україні.

У будь - якому випадку, відповідач належних доказів, які б підтверджували наявність та кількість нереалізованого товару, а також доказів звернення до позивача з повідомленням про повернення залишків нереалізованого товару, не надав.

Апеляційний суд погоджується із наданою судом першої інстанції оцінкою долученої відповідачем до відзиву на позов роздруківки електронного листування, з якої неможливо встановити його адресатів, та зі змісту такого листа не вбачається вимоги про повернення товару, адресованої позивачу у даній справі, з зазначенням залишків товару та місця, з якого позивач має здійснити його вивезення.

Так, колегія суддів зазначає, що вказана роздруківка не містить будь - яких ідентифікуючих ознак, як то послання на номер та дату договору або накладні, на підставі яких було здійснено поставку товару.

Стосовно наданих скаржником суду апеляційної інстанції додаткових доказів, слід зазначити наступне.

В силу принципів диспозитивності та змагальності господарського судочинства, сутність яких викладено в статтях 13, 14 Господарського процесуального кодексу України, а також приписах статті 74 цього Кодексу, збирання доказів у справі не є обов`язком суду.

Навпаки, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування у господарському процесі покладений виключно на сторони спору, кожна з яких несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 80 цього Кодексу, чітко врегульовано порядок та строки подання доказів учасниками справи. Так, за частиною 3 вказаної статті відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Згідно частини 4 цієї статті, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Частина 5 цієї статті визначає, що у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Отже, за змістом вказаних норм всі докази, які підтверджують заперечення, мають бути подані відповідачем одночасно з поданням відзиву, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена відповідачем до суду та належним чином обґрунтована.

Відповідач не подав наведених доказів до суду першої інстанції разом із поданням відзиву, так само не довів неможливості їх подання у цей строк.

Згідно з приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апелянт не навів жодних доводів та не надав доказів неможливості подання вказаних доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З огляду на викладене, вказані докази не приймаються колегією суддів та справа переглядається без їх врахування.

Таким чином, відповідачем не доведені обставини, як наявності у нього залишків нереалізованої продукції, так і обставини звернення до позивача з вимогою про їх отримання.

Отже, оскільки позивачем доведено обставини передачі товару відповідачу та його отримання останнім, у покупця наявний обов`язок з оплати отриманого товару.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 86 560,70 грн. є обґрунтованим.

Позивачем також було заявлено до стягнення 6 535,33 грн пені, 1 074,30 грн 3% річних, 8 569,51 грн інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 611 Цивільного кодексу України зазначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Одним з наслідків порушення зобов`язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов`язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язання, зокрема у випадку прострочення виконання.

Пунктом 5.2 договору передбачено, що у випадку, порушення термінів оплати товару, передбачених цим договором, покупець оплачує на користь постачальника виключну пеню в розмірі 0,05% від несплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена вказаною статтею сплата суми боргу за грошовим зобов`язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само трьох процентів річних від простроченої суми, здійснюється незалежно від наявності відповідного положення в договорі.

Враховуючи те, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання за договором, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача пені в розмірі 6 535,33 грн, втрат від інфляції в розмірі 8 569,51 грн, 3% річних в розмірі 1 074,30 грн, розрахунок яких перевірений судом та не суперечить чинному законодавству.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Стосовно заяви апелянта про розстрочення виконання рішення на один рік шляхом сплати заборгованості помісячно рівними частинами, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ст. 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:

1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;

2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;

3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 16-рп/2009 від 30.06.09., виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової держави.

Суд відзначає, що Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.12. Конституційного суду України по справі № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.12. Конституційного суду України по справі № 11-рп/2012). Аналогічну позицію наведено в рішенні від 26.06.13. Конституційного Суду України по справі № 1 7/2013.

Виходячи з того, що згідно з ст. 1 Конституції України Україна є правовою державою, то обов`язковість виконання судових рішень є обов`язковою гарантією, дотримання якої є визначальним для утвердження авторитету України.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд зауважує, що враховуючи те, що існування заборгованості, підтверджене обов`язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, "легітимні сподівання" на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить "майно" цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі "Пономарьов проти України" від 03 квітня 2008 року), то з метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку чи розстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити:

1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами;

2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація "потерпілій стороні" за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми;

3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача як "потерпілої сторони";

4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.

Тобто, у цьому контексті для виправдовування затримки виконання рішення суду недостатньо лише зазначити про відсутність у боржника коштів. Обов`язково мають враховуватися і інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення.

Введення в Україні воєнного стану, складне фінансове становище заявника, відсутність достатніх коштів, з урахуванням того, що господарська діяльність здійснюється ним на власний ризик, на переконання суду не є підставою для надання розстрочки виконання судового рішення.

Суд, з урахуванням дотримання справедливого балансу між відповідачем та позивачем і можливістю тимчасового обмеження його права на законне сподівання отримати кошти, вважає, що наведені скаржником обставини не є такими, що істотно ускладнюють негайне виконання рішення про стягнення грошових коштів.

Таким чином, враховуючи матеріальні інтереси сторін, фінансовий стан відповідача, ступінь його вини у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви про розстрочення виконання рішення.

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця Мельник Інни Володимирівни залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 26.12.2022 у справі №910/8441/22 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 26.12.2022 у справі №910/8441/22.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку з урахуванням вимог п. 2 ч. 3 ст. 286 Господарського процесуального кодексу України шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 19.06.2023 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

Л.В. Кропивна