ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" червня 2023 р. Справа№ 910/324/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Яковлєва М.Л.

Станіка С.Р.

за участю секретаря судового засідання Кузьмінській О.Р.,

за участю представника (-ів) згідно протоколу судового засідання від 21.06.2023

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"

на рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2023 (повний текст складено 19.04.2023)

у справі № 910/324/23 (суддя - Босий В.П.)

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"

до Національного банку України

про усунення перешкод у користуванні майном,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.04.2023 в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" відмовлено повністю.

Не погодившись з вказаним рішенням, 16.05.2023 (згідно дати звернення до канцелярії суду) Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2023 у справі № 910/324/23, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2023 у справі № 910/324/23 та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив, що незважаючи на скасування заходів примусового виконання у вигляді арешту, останні не були зняті з рахунку у Національному банку. На вимогу позивача, відповідач не вжив належних заходів для зняття арештів. Матеріали виконавчого провадження № 49143473 знищено через закінчення строку зберігання, що унеможливлює направлення до відповідача постанови про скасування арешту. У сукупності зазначеного, наявність чинного арешту на рахунку відкритому в Національному банку створює перешкоди позивачу у розпорядженні ним своєю власністю.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу скаржник вказує, що АТ КБ "ПриватБанк" розуміє, що НБУ в силу вимог закону не може зняти арешт без постанови державного виконавця або рішення суду. В той же час, АТ КБ "ПриватБанк" не має іншого шляху захисту своїх прав, окрім як пред`явлення позову про зобов`язання вчинити дії саме до НБУ, оскільки юридично, для АТ КБ "ПриватБанк" не настали наслідки відкриття виконавчого провадження, в межах якого рахується арешт. Чинним законодавством не передбачена можливість оскаржувати виконавчі дії в скасованому виконавчому провадженню, а тому саме така форма захисту майнових прав є найбільш ефективною.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.05.2023, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Гончаров С.А., судді Станік С.Р., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.05.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/324/23 та відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2023 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

24.05.2023 від Господарського суду міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 910/324/23.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.05.2023 поновлено Акціонерному товариству Комерційний банк "ПриватБанк" пропущений строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2023 у справі № 910/324/23. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" та призначено до розгляду у судовому засіданні 21.06.2023.

07.06.2023 (згідно дати звернення до системи «Електронний суд») від Національного банку України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечує проти доводів апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" та просить суд залишити її без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2023 у справі № 910/324/23 без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що саме не направлення державним виконавцем постанови про скасування арешту в силу положень Закону України "Про виконавче провадження" є підставою для оскарження його дій в силу положень статті 339 ГПК України. Разом з цим, скаржник таким правом не скористався.

В судове засіданні 21.06.2023 з`явились представники обох сторін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, на розгляді Господарського суду Дніпропетровської області перебувала справа №904/9386/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Брівер» до Банку про стягнення 142 195,00 доларів США та 509 148,81 грн.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 05.02.2015 позов задоволено частково, розірвано договори укладені між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «Брівер» валютного рахунку №0255, що був укладений 10.05.2012, згідно анкети - заяви від 10.05.2012 та гривневого рахунку №0912, що був укладений 10.05.2012, згідно анкети - заяви від 10.05.2012, присуджено до стягнення з Банку на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Брівер» грошові кошти у розмірі 137 000,00 доларів США, що еквівалентно 2 465 967,53 грн (по курсу НБУ станом на 05.02.2015); грошові кошти у розмірі 490 549,81 грн; пеню в сумі 4 795 доларів США, що еквівалентно 86 308,86 грн (по курсу НБУ станом на 05.02.2015); пеню в сумі 17 169,00 грн; 63 635,90 грн судового збору.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.03.2015 у справі №904/9386/14 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.02.2015 залишено без змін.

На виконання вказаного рішення 08.04.2015 були видані відповідні накази.

Як вбачається із листа Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) №10692 від 20.08.2021, 28.10.2015 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №49143473 з примусового виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області №904/9386/14 від 08.04.2015 про стягнення з Банку на користь ТОВ «Брівер» боргу у розмірі 3 123 631,10 грн.

12.11.2015 в межах вказаного виконавчого провадження винесено постанову про накладення арешту на грошові кошти боржника, які обліковуються на банківських рахунках в межах суми стягнення з урахуванням виконавчого збору.

Постановою начальника ВПВР Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у м. Києві від 18.11.2015 скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження №49143473 від 28.10.2015 та заходи примусового виконання рішення, і 18.11.2015 до Автоматизованої системи виконавчих проваджень внесено відомості про скасування всіх виконавчих дій, а 04.12.2015 винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження з виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області №904/9386/14 від 08.04.2015.

В той же час, у відповідності до правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області №904/9386/14 від 08.04.2015 знищено через закінчення строку зберігання.

Листом від 26.08.2022 НБУ повідомило позивача про відсутність підстав для зняття арештів з коштів на його рахунках з тих підстав, що до відповідача не надходив документ про зняття арештів з рахунків Банку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наявні підстави для усунення перешкод у користуванні майном шляхом зняття арешту з рахунків Банку, накладеного постановою в межах виконавчого провадження №49143473, а також для зобов`язання НБУ здійснити зняття арешту з рахунків Банку.

Розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом статті 15 Цивільного кодексу України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням права слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 у справі №338/180/17 вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц).

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Надаючи правову оцінку належності обраного заінтересованою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд з прав людини вказав про те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема, статтею 16 Цивільного кодексу України, але який є ефективним засобом захисту, тобто, таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Так, позивач зазначає, що незважаючи на скасування постанови про відкриття виконавчого провадження №49143473 від 28.10.2015 та заходів примусового виконання рішення, в тому числі і арешту коштів на рахунках, накладеного постановою державного виконавця від 12.11.2015, відповідачем відмовлено у знятті арештів з рахунків Банку, що позбавляє його права вільного володіння та користування такими коштами.

За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частинами першою-третьою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.

Разом з тим Закон України «Про виконавче провадження» установлює правило, згідно з яким рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржувані сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 зазначеного Закону).

Відповідно до частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Господарський процесуальний кодекс України також установлює, що господарські суди розглядають справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці (пункт 6 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України).

Отже, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. При цьому для отримання судового захисту необхідно довести законність цих прав у суді.

За таких обставин особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №905/386/18.

В даному випадку, позивач зазначає, що оскільки він є боржником у виконавчому провадженні з виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області №904/9386/14 від 08.04.2015, він позбавлений можливості пред`явити позов про зняття арешту з рахунків у порядку, передбаченому ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Твердження позивача про обрання ним способу захисту у вигляді усунення перешкод у користуванні майном як найбільш ефективного способу захисту для відновлення його порушеного права, оскільки право власності на грошові кошти порушене протиправними діями банка, спростовуються наступним.

Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У розумінні приписів наведеної норми право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом.

Позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову.

Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність» арешт на майно або кошти банку, що знаходяться на його рахунках, арешт на кошти та інші цінності юридичних або фізичних осіб, що знаходяться в банку, здійснюються виключно за постановою державного виконавця чи рішенням суду про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, встановленому законом. Зняття арешту з майна та коштів здійснюється за постановою державного виконавця або за рішенням суду.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами у справі, на виконання постанови про арешт коштів боржника від 12.11.2015 в межах виконавчого провадження №49143473, з 13.11.2015 відповідачем забезпечувалося шляхом встановлення ліміту на кошти, розміщені на кореспондентському рахунку Банку.

Тобто, в даному випадку, встановлені відповідачем обмеження у користуванні позивачем грошовими коштами, розміщеними на кореспондентському рахунку Банку, не були протиправними, а навпаки свідчили про виконання НБУ вимог чинного законодавства.

Зі місту позовної заяви вбачається, що постановою начальника ВПВР Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у м. Києві від 18.11.2015 скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження №49143473 від 28.10.2015 та заходи примусового виконання рішення, і 18.11.2015 до Автоматизованої системи виконавчих проваджень внесено відомості про скасування всіх виконавчих дій, а 04.12.2015 винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження з виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області №904/9386/14 від 08.04.2015.

Відповідно до ч. 3 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент винесення вказаної постанови) з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

В той же час, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження факту направлення постанови начальника ВПВР Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у м. Києві від 18.11.2015 на адресу НБУ для зняття відповідного арешту з коштів Банку, що знаходяться на його кореспондентських рахунках.

Таким чином, станом на момент звернення позивача до відповідача з вимогою про зняття арешту з його кореспондентських рахунків, у відповідача були відсутні як відповідна постанова, так і рішення суду про зняття арештів.

Відтак, позивачем належними та допустимими доказами не доведено вчинення відповідачем будь-яких протиправних перешкод Банкові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном, а саме грошовими коштами.

Більш того, щодо формулювання позовних вимог у даній справі суд звертає увагу на наступне.

У прохальній частині позовної заяви Банк просить суд усунути перешкоди у користуванні ним майном шляхом зняття арешту з рахунків Банку, накладеного постановою в межах виконавчого провадження №49143473, а також для зобов`язати НБУ здійснити зняття арешту з рахунків Банку.

Відповідно до п. 7.1.3 ст. 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (чинного, на момент виникнення спірних відносин) кореспондентський рахунок - рахунок, що відкривається одним банком іншому банку для здійснення міжбанківських переказів. Відкриття кореспондентських рахунків здійснюється шляхом встановлення між банками кореспондентських відносин у порядку, що визначається Національним банком України, та на підставі відповідного договору.

За змістом ч. 1 ст. 51 «Про банки і банківську діяльність» для здійснення банківської діяльності банки відкривають та ведуть кореспондентські рахунки у Національному банку України та інших банках в Україні і за її межами, банківські рахунки для фізичних та юридичних осіб у гривнях та іноземній валюті.

Відтак, поняття накладення арешту на рахунок та накладення арешту на грошові кошти, розміщені на ньому, є відмінними, оскільки накладення арешту на рахунок унеможливлює взагалі його використання для здійснення будь-яких операцій, в той час як накладення арешту на грошові кошти, що містяться на рахунку, є можливість використання такого рахунку з умовою залишку на ньому арештованої суми.

Як вбачається із матеріалів справи та не заперечувалося представниками сторін, арешт на виконання постанови про арешт коштів боржника від 12.11.2015 в межах виконавчого провадження №49143473 відповідачем був накладений саме на грошові кошти, розміщені на рахунках Банку, а не на самі рахунки.

Відповідно до частин 1, 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України в чинній редакції право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Порушенням є такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про те, позивачем не доведено порушення відповідачем будь-яких його прав та/або законних інтересів, у зв`язку з чим судом першої інстанції вірно відмовлено у задоволені позовних вимог Банку.

Інші доводи, на які посилалися сторони під час розгляду даної справи, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги, як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду щодо задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Судом враховується, що Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про відмовлено у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" повністю.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2023 у справі № 910/324/23 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281 - 282 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2023 у справі № 910/324/23 - залишити без змін.

Судові витрати, за перегляд рішення у суді апеляційної інстанції, покласти на Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк".

Матеріали справи повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 27.06.2023

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді М.Л. Яковлєв

С.Р. Станік