ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2023 року

м. Київ

cправа № 876/30/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Картере В.І. - головуючий, Білоус В.В., Пєсков В.Г.,

за участю секретаря судового засідання Заріцької Т.В.,

представників учасників справи:

позивача: не з`явився,

відповідача: Чапало Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат"

на ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 03.05.2023 (суддя Вечірко І.О.)

у справі №876/30/23

за заявою Приватного підприємства "ЮАС"

про видачу наказу на примусове виконання рішення Постійно діючого регіонального третейського суду України при Асоціації "Регіональна правова група" від 03.03.2023

у справі №14/43К-22

за позовом Приватного підприємства "ЮАС"

до Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат"

про стягнення 188368,80 грн

ВСТАНОВИВ:

Стислий зміст рішення третейського суду та заяви про видачу виконавчого документа

1. Рішенням Постійно діючого регіонального третейського суду України при Асоціації "Регіональна правова група" (далі - Третейський суд) від 03.03.2023 у справі №14/43К-22 (далі - Рішення) задоволено позов Приватного підприємства "ЮАС" (далі - Позивач) до Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" (далі - Відповідач) про стягнення 188368,80 грн основного боргу з оплати виконаних підрядних робіт за договорами підряду на капітальний ремонт №1697-05-10 від 19.10.2018 та №1780-05-10 від 31.10.2018, 10000 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката та 1883,69 грн витрат, пов`язаних з вирішенням спору третейським судом.

2. Позивач звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з заявою про видачу наказу на примусове виконання Рішення (далі - Заява), посилаючись на невиконання його Відповідачем у добровільному порядку.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

3. Між Позивачем та Відповідачем укладені договори підряду на капітальний ремонт №1697-05-10 від 19.10.2018 і №1780-05-10 від 31.10.2018.

4. У підпунктах 14.2 розділів 14 договорів №1697-05-10 від 19.10.2018 і №1780-05-10 від 31.10.2018 передбачено: якщо спори та розбіжності, що виникли у зв`язку з виконанням цього договору чи стосуються його укладення, зміни, порушення умов, недійсності усього договору або його окремих частин, не будуть врегульовані шляхом переговорів, їх розгляд здійснюється у Постійно діючому регіональному третейському суді України при Асоціації "Регіональна правова група" відповідно до регламенту зазначеного суду.

Стислий зміст ухвали суду першої інстанції

5. Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 03.05.2023 Заяву задоволено, видано наказ на примусове виконання Рішення.

6. Ухвала мотивована відсутністю підстав для відмови в задоволенні заяви про видачу виконавчого документа, визначених статтею 355 Господарського процесуального кодексу України та статтею 56 Закону України "Про третейські суди".

Стислий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення доводів скаржника

7. Відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та відмовити Позивачу у видачі наказу на примусове виконання Рішення.

8. Апеляційна скарга мотивована посиланням на приписи пункту 4 частини 1 статті 355 Господарського процесуального кодексу України, оскільки рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою.

9. Відповідач наголошує, що ні спеціальними нормами Закону України "Про третейські суди", ні регламентом Третейського суду, ні приписами господарського процесуального кодексу, ні договорами №1697-05-10 від 19.10.2018 і №1780-05-10 від 31.10.2018 не визначена можливість для об`єднання кількох позовних вимог у один третейський розгляд на підставі різних третейських угод, хоч і укладених між тими ж позивачем і відповідачем.

10. На думку Відповідача, Законом України "Про третейські суди" конкретизовано можливість вирішення спору третейським судом лише в межах однієї третейської угоди, укладеної на вирішення конкретного спору.

11. Також Відповідач посилається на приписи пункту 7 частини 1 статті 355 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вважає, що Рішення містить способи захисту прав та охоронюваних інтересів, не передбачені законом.

12. Відповідач зауважує, що резолютивна частина рішення, в разі поєднання позовних вимог, як належний спосіб захисту, повинна мати висновок про задоволення матеріально-правової вимоги по кожному з наведених в якості підстави позову договорів.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

13. Позивач у встановлений судом термін відзив на апеляційну скаргу не надав.

Позиція Верховного Суду

14. Відповідно до положень частини 2 статті 24, частини 2 статті 25 і частини 2 статті 253 Господарського процесуального кодексу України Верховний Суд переглядає в апеляційному порядку судові рішення у справах щодо оскарження рішень третейських судів, про видачу наказів на примусове виконання рішень третейських судів, ухвалені апеляційними господарськими судами як судами першої інстанції.

15. З огляду на встановлені статтею 269 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

16. Згідно з положеннями статті 351 Господарського процесуального кодексу України питання видачі наказу на примусове виконання рішення третейського суду розглядається судом за заявою особи, на користь якої прийнято рішення третейського суду. Заява про видачу наказу на примусове виконання рішення третейського суду подається до апеляційного господарського суду за місцем проведення третейського розгляду протягом трьох років з дня ухвалення рішення третейським судом. Аналогічні положення закріплені в частині 1 статті 56 Закону України "Про третейські суди".

17. Порядок розгляду заяви про видачу наказу на примусове виконання рішення третейського суду визначений статтею 354 Господарського процесуального кодексу України, згідно з частиною 3 якої при розгляді справи в судовому засіданні господарський суд встановлює наявність чи відсутність підстав для відмови у видачі наказу на примусове виконання рішення третейського суду, передбачених статтею 355 цього Кодексу.

18. Відповідно до статті 355 Господарського процесуального кодексу України суд відмовляє у видачі наказу на примусове виконання рішення третейського суду, якщо: 1) на день ухвалення рішення за заявою про видачу наказу рішення третейського суду скасовано судом; 2) справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; 3) пропущено встановлений строк для звернення за видачею наказу, а причини його пропуску не визнані господарським судом поважними; 4) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; 5) третейська угода визнана недійсною; 6) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону; 7) рішення третейського суду містить способи захисту прав та охоронюваних інтересів, не передбачені законом; 8) постійно діючий третейський суд не надав на вимогу господарського суду відповідну справу; 9) третейський суд вирішив питання про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі.

19. Аналогічні положення щодо підстав відмови у задоволенні заяви про видачу виконавчого документа передбачені частиною 6 статті 56 Закону України "Про третейські суди".

20. Згідно з частиною 2 статті 1 Закону України "Про третейські суди" до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

21. Підвідомчість справ третейським судам врегульована статтею 6 Закону України "Про третейські суди", в якій наведений перелік справ, які не можуть розглядати третейські суди.

22. Разом з тим відповідно до частини 1 статті 5, частини 1 статті 12 Закону України "Про третейські суди" спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

23. Сторони мають право вільно призначати чи обирати третейський суд та третейських суддів (ч. 1 ст. 14 Закону України "Про третейські суди").

24. При цьому частиною 1 статті 7 Закону України "Про третейські суди" передбачено, що в Україні можуть утворюватися та діяти постійно діючі третейські суди та третейські суди для вирішення конкретного спору (суди ad hoc).

25. Зокрема, постійно діючі третейські суди можуть утворюватися та діяти при зареєстрованих згідно з чинним законодавством України всеукраїнських громадських організаціях; а порядок утворення третейського суду для вирішення конкретного спору визначається третейською угодою, умови якої не можуть суперечити положенням цього Закону (ч.ч. 1, 6 ст. 8 Закону України "Про третейські суди").

26. Склад третейського суду формується шляхом призначення чи обрання третейських суддів (третейського судді). Третейський суд може розглядати справи в складі одного третейського судді або в будь-якій непарній кількості третейських суддів. У постійно діючому третейському суді кількісний та персональний склад третейського суду визначається за правилами, встановленими регламентом третейського суду (ч.ч. 1 - 3 ст. 16 Закону України "Про третейські суди").

27. Правила третейського розгляду постійно діючим третейським судом визначаються регламентом третейського суду, який не повинен суперечити цьому Закону. З питань, не врегульованих регламентом третейського суду або третейською угодою у третейському суді для вирішення конкретного спору щодо правил третейського розгляду, третейський суд застосовує норми цього Закону та може визначити власні правила третейського розгляду лише в тій частині, що не суперечить принципам організації та діяльності третейського суду, які визначені цим Законом (ч.ч. 3, 4 ст. 28 Закону України "Про третейські суди").

28. Положеннями пункту 5 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 20 Господарського кодексу України серед способів захисту цивільних (господарських) прав та інтересів передбачено, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі, присудження до виконання обов`язку в натурі.

29. Дослідивши надані учасниками справи докази та матеріали наданої Третейським судом третейської справи №14/43К-22, Верховний Суд вбачає, що предметом спору в зазначеній третейській справі є стягнення з Відповідача на користь Позивача заборгованості з оплати виконаних підрядних робіт за договорами підряду на капітальний ремонт №1697-05-10 від 19.10.2018 і №1780-05-10 від 31.10.2018.

30. Тобто спір виник між сторонами з господарських правовідносин, що не належать до переліку справ, які не можуть розглядати третейські суди відповідно до вимог статті 6 Закону України "Про третейські суди". А наведений спосіб захисту прав (законних інтересів) передбачений пунктом 5 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України та частиною 2 статті 20 Господарського кодексу України.

31. При цьому відповідний спір переданий сторонами на розгляд третейського суду шляхом вчинення третейського застереження безпосередньо в підпунктах 14.2 розділів 14 договорів №1697-05-10 від 19.10.2018 і №1780-05-10 від 31.10.2018. Підстави для висновку про недійсність відповідних третейських застережень в матеріалах справи відсутні.

32. Верховний Суд відхиляє аргументи Відповідача про те, що внаслідок розгляду Третейським судом у справі №14/43К-22 позовних вимог щодо стягнення заборгованості за двома зазначеним договорами (кожен з яких має третейське застереження аналогічного змісту) Рішення прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, а захист прав та охоронюваних інтересів відбувся у спосіб, не передбачений законом.

33. Зокрема, Верховний Суд вважає безпідставним твердження Відповідача про можливість згідно з положеннями Закону України "Про третейські суди" (зокрема статей 5, 28, на які наведені посилання в апеляційній скарзі) вирішення спору третейським судом лише в межах однієї третейської угоди, укладеної на вирішення конкретного спору.

34. Наведені аргументи ґрунтуються на довільному тлумаченні вказаних норм Закону, які передбачають право сторін передати спір на розгляд третейського суду шляхом укладення третейської угоди; визначення правил третейського розгляду, відповідно, або регламентом постійно діючого третейського суду (який не повинен суперечити Закону), або безпосередньо Законом та третейською угодою - в третейському суді для вирішення конкретного спору (ad hoc); а також надають можливість третейському суду за відповідних умов визначити власні правила третейського розгляду.

35. Оскільки сторони у договорах №1697-05-10 від 19.10.2018 і №1780-05-10 від 31.10.2018 обумовили вирішення спорів та розбіжностей між ними за кожним з цих договорів саме у Постійно діючому регіональному суді України при Асоціації "Регіональна правова група", підстави для створення третейського суду ad hoc для вирішення конкретного спору за позовом Позивача щодо стягнення з Відповідача заборгованості за вказаними договорами були відсутні.

36. Водночас об`єднання Позивачем в одній позовній заяві позовних вимог за двома договорами №1697-05-10 від 19.10.2018 і №1780-05-10 та одночасний розгляд Третейським судом таких вимог не свідчить про вирішення спору, не передбаченого третейською угодою, адже обидва зазначені договори мають відповідне третейське застереження про передачу спорів на вирішення Третейського суду. І кожне з наведених третейських застережень підтверджує правомірність розгляду Третейським судом позовних вимог у відповідній частині, що спростовує доводи Відповідача про поєднання Третейським судом двох третейських застережень в одну третейську угоду.

37. Положення Закону України "Про третейські суди" та регламенту Третейського суду не передбачають заборону об`єднання в одній позовній заяві декількох пов`язаних між собою вимог. І Верховний Суд не вбачає підстав для висновку, що таке об`єднання позовних вимог у справі №14/43К-22 суперечить принципам організації та діяльності третейського суду, а також певним чином припиняє, змінює чи обмежує дію третейських застережень, закріплених в укладених між учасниками спору договорах, заборгованість за якими є предметом спору, або порушує сам зміст таких третейських застережень.

38. Зазначення в резолютивній частині Рішення загальної суми грошових коштів, яка підлягає стягненню на його підставі з Відповідача на користь Позивача, також не свідчить про застосування Третейським судом певного іншого способу захисту прав, ніж обраний Позивачем при зверненні з позовом, який би не відповідав способам, передбаченим пунктом 5 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України та частиною 2 статті 20 Господарського кодексу України.

39. Стосовно посилання Відповідача на положення статті 46 Закону України "Про третейські суди" щодо вимог до рішення третейського суду Верховний Суд зауважує, що резолютивна частина Рішення містить усі необхідні для видання наказу на примусове виконання відомості, передбачені частиною 5 зазначеної статті.

40. Водночас викладені в апеляційній скарзі аргументи щодо недоліків позовної заяви, які ґрунтуються на помилковому посиланні на положення статті 162 Господарського процесуального кодексу України, що встановлює вимоги до позовних заяв при зверненні до господарського суду, а також щодо безпідставності стягнення Третейським судом грошових коштів за двома різними матеріально-правовими вимогами із поєднанням їх в одну тощо фактично стосуються обґрунтованості та повноти висновків Третейського суду по суті вирішеного ним спору.

41. Наведені доводи Відповідача не підлягають прийняттю до уваги, адже згідно з усталеною правовою позицією Верховного Суду (зокрема наведеною у постановах від 24.12.2019 у справі №870/45/19, від 18.11.2020 у справі №876/32/20) при розгляді заяви про видачу виконавчого документа господарський суд не здійснює оцінки законності і обґрунтованості рішення третейського суду в цілому, а лише встановлює відсутність або наявність підстав для відмови в задоволенні заяви про видачу виконавчого документа, визначених статтею 355 Господарського процесуального кодексу України та статтею 56 Закону України "Про третейські суди".

42. Крім наведеного, Верховний Суд враховує, що при ухваленні Рішення Третейський суд не вирішував питання, які виходять за межі третейських застережень, передбачених договорами №1697-05-10 від 19.10.2018 і №1780-05-10 від 31.10.2018, а також питання про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі.

43. Склад третейського суду, яким прийнято Рішення, визначений відповідно до вимог Закону України "Про третейські суди", Регламенту Третейського суду.

44. На день постановлення ухвали за Заявою зазначене Рішення не було скасовано судом, а передбачений частиною 2 статті 351 Господарського процесуального кодексу України та частиною 1 статті 56 Закону України "Про третейські суді" строк для звернення за видачею наказу на його виконання не закінчився. Водночас учасники справи не надали доказів добровільного виконання спірних зобов`язань на підставі зазначеного рішення третейського суду на момент розгляду Заяви.

45. Зважаючи на викладене, Верховний Суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про задоволення Заяви, оскільки Відповідач не довів наявність передбачених статтею 355 Господарського процесуального кодексу України та статтею 56 Закону України "Про третейські суди" підстав для відмови у видачі наказу на примусове виконання відповідного рішення третейського суду.

46. При цьому Верховний Суд зауважує, що наведений у зазначених нормах перелік підстав, з яких може бути відмовлено у видачі наказу третейського суду, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

47. Звертаючись з апеляційною скаргою, Відповідач не спростував висновки суду першої інстанції та не довів неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права як необхідної передумови для скасування судового рішення.

48. Зважаючи на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення без змін ухвали суду першої інстанції.

Розподіл судових витрат

49. Понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи в апеляційному порядку судові витрати покладаються на скаржника, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись статтями 253, 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" залишити без задоволення.

2. Ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 03.05.2023 у справі №876/30/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Картере

Судді В. Білоус

В. Пєсков