УХВАЛА

про прийняття справи до провадження та залишення позову без розгляду

28.06.2023Справа № 910/19584/20

Суддя Господарського суду міста Києва Нечай О.В., розглянувши матеріали справи №910/19584/20

за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

до 1) ОСОБА_1

2) ОСОБА_2

3) ОСОБА_3

4) ОСОБА_4

5) ОСОБА_5

6) ОСОБА_6

про солідарне стягнення 137 454 309,83 грн

ВСТАНОВИВ:

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 про солідарне стягнення 137 454 309,83 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачами, які входили до керівних органів Акціонерного товариства "ЕРДЕ БАНК", приймались необґрунтовані рішення щодо кредитування прямо чи опосередковано пов`язаних із власниками Акціонерного товариства "ЕРДЕ БАНК" позичальників, без оформлення будь-якого забезпечення (або забезпечення, співмірного із сумою кредиту), з надмірною концентрацією кредитного ризику та безпідставного продовження строків виданих кредитів, що призвело до завдання Акціонерному товариству "ЕРДЕ БАНК" збитків у розмірі 137 454 309,83 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.12.2020 (суддя Морозов С.М.), залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2021, позовну заяву повернуто на підставі пункту 2 частини п`ятої статті 174 Господарського процесуального кодексу України.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.08.2021 ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.12.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2021 скасовано, справу № 910/19584/20 передано до Господарського суду міста Києва для вирішення питання щодо відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.09.2021 (суддя Балац С.В.) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/19584/20, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.10.2022 (суддя Балац С.В.) здійснено заміну відповідача-6 - ОСОБА_7 її правонаступником - ОСОБА_6 .

04.11.2022 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про зміну предмета позову, відповідно до якої позивач просить:

- стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 майнову шкоду в розмірі 953 000,00 грн;

- стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 майнову шкоду в розмірі 136 501 309,83 грн.

У підготовчому засіданні 07.11.2022 судом було прийнято заяву позивача про зміну предмета позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.12.2022 (суддя Балац С.В.) позовну заяву залишено без розгляду на підставі пункту 1 частини першої статті 226 Господарського процесуального кодексу України.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.06.2023 ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.12.2022 скасовано, справу № 910/19584/20 повернуто до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.06.2023, у зв`язку з перебуванням судді Балаца С.В. у відпустці, справу №910/19584/20 передано для розгляду судді Нечаю О.В.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне прийняти справу №910/19584/20 до свого провадження.

Розглянувши матеріали справи № 910/19584/20, суд дійшов висновку про необхідність залишення позову без розгляду з таких підстав.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Цим же законом регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України і ним же визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

За змістом статті 3 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Для цього Фонд наділено відповідними функціями, визначеними частиною другою статті 4 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", серед яких, зокрема: здійснення заходів щодо підготовки до запровадження процедури виведення банку з ринку, у тому числі організаційні заходи щодо проведення відкритого конкурсу та визначення найменш витратного способу виведення банку з ринку; здійснення заходів щодо проведення процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку, у тому числі шляхом виконання плану врегулювання, здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банку; здійснення аналізу фінансового стану банків з метою виявлення ризиків у їхній діяльності та прогнозування потенційних витрат Фонду на виведення неплатоспроможних банків з ринку та відшкодування коштів вкладникам.

На підставі частин першої та другої статті 6 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в межах своїх функцій та повноважень Фонд здійснює нормативне регулювання системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.

Таким чином, нормативно-правове регулювання статусу Фонду та його місце в системі гарантування вкладів фізичних осіб дозволяє зробити висновки, що Фонд у цих відносинах є суб`єктом публічного права, створений з метою реалізації публічних інтересів держави у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку, здійснює нормативне регулювання, тобто наділений владними управлінськими функціями, а відтак державною владою, тому, здійснюючи свої завдання, Фонд або його уповноважена особа зобов`язані дотримуватись положень частини другої статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У цьому випадку суд звертається до висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України (Велика палата) від 13.06.2019 № 5-р/2019 у справі за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 1, пункту 2 частини першої статті 4, частини першої, абзаців першого, другого частини другої статті 5, абзаців другого, третього, четвертого, п`ятого, тридцять дев`ятого, сорокового частини третьої, частини шостої статті 8 Закону України "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг" (справа про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг).

У абзацах четвертому - шостому підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини вищевказаного рішення зазначено, що Конституція України містить низку фундаментальних щодо здійснення державної влади положень, за якими: права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3); ніхто не може узурпувати державну владу (частина четверта статті 5); державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України (стаття 6); в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії (стаття 8); органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19).

Названі конституційні приписи, перебуваючи у взаємозв`язку, відображають фундаментальне положення конституціоналізму щодо необхідності обмеження державної влади з метою забезпечення прав і свобод людини та зобов`язують наділених державною владою суб`єктів діяти виключно відповідно до установлених Конституцією України цілей їх утворення.

Здійснення державної влади відповідно до вказаних конституційних приписів, зокрема на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, завдяки визначеній Основним законом України системі стримувань і противаг забезпечує стабільність конституційного ладу, запобігає узурпації державної влади та узурпації виключного права народу визначати і змінювати конституційний лад в Україні.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до суду з даним позовом 10.12.2020 на підставі частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", яка була чинна в редакції Закону України № 1736-VIII від 15.11.2016 та у абзаці п`ятому містила положення про те, що ліквідація неплатоспроможного банку не є підставою для закінчення судового розгляду на підставі поданого Фондом позову до пов`язаної з банком особи та не є підставою для звільнення від відповідальності пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду.

Визначені даною нормою повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб були передбачені у випадку, якщо станом на дату ліквідації банку Фонд звернувся до суду в порядку частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", відбулось відкриття провадження і розпочався судовий розгляд справи. За цих умов судовий розгляд за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб продовжується та ліквідація банку не є підставою для його закінчення.

Наведене відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18, яку в подальшому було скасовано постановою Великої Палати Верховного Суду від 03.08.2022 у справі № 910/11027/18.

Однак, в даному випадку державна реєстрація припинення Публічного акціонерного товариства "ЕРДЕ БАНК" відбулась 13.11.2018. Станом на цю дату жодних позовів Фондом гарантування вкладів фізичних осіб в порядку частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" до відповідачів пред`явлено не було, даний позов було пред`явлено лише 10.12.2020, тобто через 2 роки після ліквідації Публічного акціонерного товариства "ЕРДЕ БАНК".

З наведеного слідує, що на момент звернення до суду з позовом у даній справі повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відносно процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства "ЕРДЕ БАНК" були припинені та, з урахуванням частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", в редакції Закону України № 1736-VIII від 15.11.2016, Фонд не був наділений повноваженнями на нове звернення до суду.

Отже, з чинної на дату подання позову редакції частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" вбачається, що на момент звернення Фонду до суду із цим позовом закон не передбачав право Фонду гарантування вкладів фізичних осіб подавати відповідні позови до керівників, працівників вже ліквідованих ним банків, а відтак у нього не було процесуальної дієздатності на подання такого позову.

Така правова позиція викладена в ухвалі колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.06.2023 у справі № 927/561/21 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Судом враховується правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 27.09.2022 у справі № 904/3864/21, на яку послався Північний апеляційний господарський суд у постанові від 01.06.2023 у цій справі під час апеляційного перегляду ухвали Господарського суду міста Києва від 05.12.2022, відповідно до якої норма статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не містила заборони для Фонду звернутися до суду з позовом після ліквідації банку, а навпаки, враховуючи спеціальний статус Фонду, визначала, що ліквідація неплатоспроможного банку не припиняє таке право (абзац 2 частини першої статті 52) та не є підставою для звільнення від відповідальності пов`язаної з банком особи (абзац 4 частини п`ятої статті 52). До того ж, таку прогалину у нормі було усунено законодавцем шляхом ухвалення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення механізмів виведення банків з ринку та задоволення вимог кредиторів цих банків" від 30.06.2021 № 1588-IX. Указаним законом було доповнено статтю 52, зокрема, частиною 7, абзацом 2 якої передбачено, що Фонд має право звертатися з такими позовами протягом процедури ліквідації банку та протягом трьох років після внесення запису про припинення банку як юридичної особи (спеціальна позовна давність).

Однак подальші зміни статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не можуть бути застосовані, з огляду на те, що згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадку, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У абзаці 2 пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У абзацах 3, 4 пункту 3 мотивувальної частини зазначеного рішення Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. Але це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Конституційний Суд України вважає, що за змістом частини першої статті 58 Основного закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України (Перший сенат) від 12.07.2019 № 5-р(I)/2019).

Суд відзначає, що цивільне законодавство не забороняє застосування нових положень зі зворотною силою (ретроактивна дія) у виключних випадках, коли зворотна дія цих актів передбачена в його нормах та якщо темпоральний прояв не суперечить принципу, закріпленому у статті 58 Конституції України щодо застосування до події, факту того закону (нормативно-правового акта), під час дії якого вони настали або мали місце.

Однак законодавець не передбачив у Законі України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення механізмів виведення банків з ринку та задоволення вимог кредиторів цих банків" від 30.06.2021 № 1588-IX його зворотної дії в часі, а відтак дія цього закону поширюється лише на відносини, що виникли після набрання ним чинності.

В даному випадку момент вчинення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб відповідної дії (звернення до суду з позовом) - це 10.12.2020, тому згідно з чинною на той час редакцією частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" права Фонду на подання позову після припинення його повноважень як ліквідатора банку не існувало.

З урахуванням викладеного суд вважає, що занадто гнучке тлумачення змісту статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" призводить до наділення Фонду новими правами поза законодавчими межами, які достатньо точно визначали обсяг і умови здійснення ним своїх дискреційних повноважень.

На користь цього висновку суду свідчить і те, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення механізмів виведення банків з ринку та задоволення вимог кредиторів цих банків" від 30.06.2021 № 1588-IX статтю 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" доповнено новими нормами, що означає невизнання законодавцем до прийняття цього закону права Фонду на подання позову після припинення його повноважень як ліквідатора банку.

Таке право у Фонду виникло лише 05.08.2021 (з моменту набрання чинності Законом України від 30.06.2021 № 1588-IX), тобто більше ніж через пів року після звернення до суду з цим позовом, і виключно на підставі ч. 7 ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а не на підставі ч. 5 цієї статті, як помилково зазначає позивач.

З наведеного слідує, що у Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не було процесуальної дієздатності на подання позову в цій справі.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 226 Господарського процесуального кодексу України суд залишає позов без розгляду, якщо позов подано особою, яка не має процесуальної дієздатності.

Згідно з ч. 2 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України про залишення позову без розгляду постановляється ухвала, в якій вирішуються питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з бюджету.

Суд звертає увагу позивача, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням).

Керуючись статтями 226, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Прийняти справу № 910/19584/20 до свого провадження.

2. Позов Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про солідарне стягнення 137 454 309,83 грн залишити без розгляду.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в порядку та строк, передбачені статтями 254 - 256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.В. Нечай