ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

27.06.2023 Справа№ 914/1935/23

Господарський суд Львівської області у складі судді Долінської О.З.,

розглянувши матеріали справи за позовом: Товариства з додатковою відповідальністю «Львівська автобаза № 1», м. Львів

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Десятника Артема Миколайовича, м. Житомир

про: стягнення заборгованості в розмірі 119 431,20 грн.

ВСТАНОВИВ:

На адресу Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з додатковою відповідальністю «Львівська автобаза № 1» до відповідача - Фізичної особи-підприємця Десятника Артема Миколайовича про стягнення заборгованості в розмірі 119 431,20 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 04.05.2023 між ТДВ Львівська автобаза №1 (за договором перевізник) та ФОП Десятником А. М. (експедитор за договором) укладено Договір перевезення вантажу № 279, згідно із яким експедитор діє за дорученням замовника і зобов`язується оплатити перевізнику вартість перевезення за рахунок коштів, отриманих від замовника.

Як зазначає ТДВ Львівська автобаза №1 свої зобов`язання за договором позивач виконав належним чином. Разом з цим, відповідач не сплатив вартості наданих транспортних послуг, у зв`язку із чим у нього існує заборгованість у розмірі 119 431,20 грн.

Проаналізувавши зміст позовної заяви, а також доданих до неї документів, суд зазначає наступне.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ст. 4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Статтею 1 ГПК України передбачено, що господарським процесуальним кодексом визначається юрисдикція та повноваження господарських судів, а також встановлюється порядок здійснення судочинства у господарських судах.

За загальним правилом територіальна юрисдикція розгляду справ господарськими судами залежить від місця проживання чи місцезнаходження відповідача у справі, оскільки позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом (ст. 27 ГПК України).

Разом з тим, в ст. 29 ГПК України містяться винятки з загального правила, які надають право позивачу за своїм вибором визначати територіальну підсудність справ.

Одним із таких винятків є те, що позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів (ч. 5 ст. 29 ГПК України).

Відтак, норми ч. 5 ст. 29 ГПК України надають позивачу пред`являти позови до господарського суду за місцем виконання цих договорів лише за наявності однієї з таких умов:

1) якщо в договорі визначено місце його виконання;

2) якщо виконувати договір в силу його особливості можна тільки в певному місці.

У разі, якщо в договорі не визначено місце його виконання або зі специфіки спірних відносин не вбачається можливість виконання договору в певному місці, то підсудність справи визначається за загальними правилами підсудності.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що позивачем, як перевізником пред`явлено позов до відповідача, як замовника про стягнення заборгованості за надані послуги перевезення. При цьому, місцезнаходження відповідача є м. Житомир.

Обгрунтовуючи подання даного позову до Господарського суду Львівської області, позивач покликається на норми ч. 5 ст. 29 ГПК України, а також положення ст. 532 ЦК України в контексті визначення місця виконання договору, якщо таке не передбачено самим договором.

Зокрема, як зазначає позивач, згідно п. 4 ч. 2 ст. 532 ЦК України, якщо місце виконання зобов`язання не встановлено у договорі, виконання провадиться, зокрема, за грошовим зобов`язанням - за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов`язання.

З цього приводу суд зазначає, що в даній справі правовідносини сторін ґрунтуються на Договорі перевезення вантажу № 279 від 04.05.2023 р. та Заявці на транспортне замовлення № 280 від 04.05.2023 р.

З умов договору та заявки вбачається (і вказане не заперечується позивачем), що в них сторони не визначили місця виконання договірних зобов`язань сторін, в т.ч. і зобов`язання відповідача по оплаті за виконані роботи.

Зокрема, за умовами Заявки на транспортне замовлення № 280 від 04.05.2023 р., позивач зобов`язався виконати міжнародне перевезення за маршрутом Міддельфарт (Данія)-Слобожанське (Дніпропетровська область, Україна), а відповідач оплатити це перевезення.

При цьому, як передбачено в п. 4.2. Договору перевезення вантажу № 279 від 04.05.2023 р., розрахунок за виконане перевезення здійснюється експедитором протягом 30 (тридцяти) банківських днів з моменту надання перевізником оригіналів документів, які зазначені в п. 4.2. Договору.

Суд зазначає, що грошове зобов`язання не належить до зобов`язань виконання котрих в розумінні ч. 5 ст. 29 ГПК України можливе тільки в певному місці. Це підтверджується тим, що ч. 1 ст. 532 ЦК України надає сторонам можливість, в першу чергу, визначити місце виконання цього зобов`язання в договорі. І лише якщо в договорі не визначено місця його виконання, то застосуванню підлягають загальні правила виконання цього зобов`язання, передбачені ч. 2 ст. 532 ЦК України.

Крім того, у п. 6.1 Договору перевезення вантажу № 279 від 04.05.2023 р. сторони узгодили, що у випадку виникнення спірних питань чи розбіжностей, що можуть виникнути з даного Договору чи у звязку з ним, сторони будуть прагнути до їхнього врегулювання шляхом переговорів чи листування. У разі, якщо сторони не досягли згоди, спір підлягає розгляду у Господарському суді за місцем розташування відповідача в порядку, що передбачений діючим процесуальним законодавством України.

Таким чином, оскільки умовами укладеного між сторонами договору не визначено конкретного місця його виконання, а саме по собі грошове зобов`язання відповідача не є таким, яке через його особливість належить виконувати тільки в певному місці, суд доходить висновку про відсутність підстав для застосування у даній справі правила альтернативної підсудності, передбаченого ч. 5 ст. 29 ГПК України.

При цьому, не заслуговують на увагу покликання позивача на ч. 2 ст. 532 ЦК України, оскільки норми відповідної статті не можна розглядати в сукупності із нормами ч. 5 ст. 29 ГПК України, адже вони є взаємовиключними. Так, як вже зазначалося вище, можливість застосування норм ч. 5 ст. 29 ГПК України напряму залежить від вказівки в договорі на місце його виконання. Водночас, можливість застосування положень ч. 2 ст. 532 ЦК України залежить від відсутності вказівки в договорі на місце його виконання.

З огляду на викладене, підсудність розгляду даної справи повинна визначатися за загальними правилами підсудності, передбаченими ч. 1 ст. 27 ГПК України, а не за правилами альтернативної підсудності.

Як уже зазначалось вище, згідно ч. 1 ст. 27 ГПК України, позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Як вбачається з інформації, що міститься у Витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, який отриманий на запит суду, місцезнаходженням відповідача є: 10002, м. Житомир, вул. Трипільська, буд. 13/42.

За таких обставин, вказаний позов повинен був пред`являтись згідно вимог ч. 1 ст. 27 ГПК України до Господарського суду Житомирської області за місцезнаходженням відповідача.

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 31 ГПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду. Передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Суд звертає увагу також на те, що статтею 279 ГПК України передбачено скасування судового рішення, яким закінчено розгляд справи у випадку прийняття такого рішення з порушенням правил територіальної юрисдикції.

Враховуючи викладене, передання справи за належною територіальною юрисдикцією не призводить до порушення прав позивача на доступ до суду та справедливий судовий розгляд, а є гарантією того, що рішення у справі буде ухвалене належним судом і законне та обґрунтоване рішення не буде в подальшому скасоване судом вищої інстанції, лише з підстав недотримання процесуальних норм щодо територіальної юрисдикції.

Окрім того, суд зазначає, що згідно із ст. 11 ГПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у справі Устименко проти України (заява №32053/13) констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі Сокуренко і Стригун проти України від 20.07.2006 року (заяви № 29458/04, № 29465/04) зазначив, що фраза встановленого законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі Zand v. Austria, висловлено думку, що термін судом, встановленим законом у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...].

Таким чином, складова верховенства права, закріплена у пункті 1 статті 6 Конвенції, передбачає, зокрема, розгляд справи належним судом, в даному випадку - судом, до територіальної юрисдикції якого відноситься поданий господарський позов.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 2, 24, 27, 29, 31, 234-235 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Позовну заяву Товариства з додатковою відповідальністю «Львівська автобаза № 1» до відповідача - Фізичної особи-підприємця Десятника Артема Миколайовича про стягнення заборгованості в розмірі 119 431,20 грн., з долученими до неї матеріалами, передати за територіальною підсудністю до Господарського суду Житомирської області (10002, м. Житомир, Путятинський майдан, 3/65).

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Західного апеляційного господарського суду в порядку та в строки, встановлені ст.ст. 254-259 ГПК України.

Суддя Долінська О.З.