ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2023 р. Справа №914/1298/22

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Орищин Г.В.,

суддів Галушко Н.А.,

Желіка М.Б.

секретар судового засідання Костерева О.А.,

розглянув апеляційну скаргу Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради №2302-25261 від 02.03.2023

на рішення Господарського суду Львівської області від 31.10.2022 (повний текст рішення виготовлено 09.11.2022, суддя Синчук М.М.)

у справі №914/1298/22

за позовом Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, м. Львів

до відповідача Фізичної особи підприємця Росовського Тараса Ярославовича, смт. Рудне

про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину

за участі представників

позивача Галджун М.Р.

відповідача Бідула Г.Д.

20 червня 2022 Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (далі Управління) звернулося до Господарського суду Львівської області з позовною заявою до Фізичної особи підприємця Росовського Тараса Ярославовича (далі ФОП Росовський Т.Я.) про застосування наслідків недійсності нікчемного договору оренди нежитлового приміщення від 03.03.2020.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що між Рудненською селищною радою (орендодавець) та ФОП Росовським Т.Я. (орендар) було укладено договір оренди частини нерухомого майна строком на 20 років. Рудненська селищна рада згодом, згідно ухвали Львівської міської ради від 29.12.2020 за № 97 «Про припинення місцевих рад шляхом приєднання до Львівської міської ради», була припинена шляхом приєднання до Львівської міської ради, водночас Львівська міська рада стала правонаступником всього майна, прав та обов`язків вказаної місцевої ради. Отже, виступивши орендодавцем у договорі оренди від 03.03.2020, Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради встановило, що відповідно до пункту 9.1 договору такий укладено строком на 20 років, проте, всупереч нормам законодавства, договір оренди не був нотаріально посвідчений. Відтак, Управління звернулося до Господарського суду Львівської області з вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного договору оренди нежитлового приміщення від 03.03.2020, що полягає у зобов`язанні ФОП Росовського Т.Я. повернути об`єкт оренди шляхом виселення з нежитлового приміщення загальною площею 135,9 кв.м. розташованого на вул. Грушевського, 73 у смт. Рудне Львівської області.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 31.10.2022 у справі № 914/1298/22 в задоволенні позовних вимог Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину відмовлено.

Господарський суд Львівської області, встановивши що Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради є належним позивачем у даній справі, однак, відмовив йому в задоволенні позовних вимог з огляду на таке:

- судом встановлено, що відповідачем дотримано форму договору та здійснено державну реєстрацію права користування (найму, оренди) будівлею у відповідності із ст. 793 і 794 ЦК України;

- також, встановлено належність фактичного виконання відповідачем договору, визнання державою (здійснена державна реєстрація права оренди) факту набуття речових прав на нерухоме майно за ФОП Росовським Т.Я. згідно оспорюваного договору.

Позивач, не погодившись із ухваленим рішенням місцевого господарського суду, оскаржив його до суду апеляційної інстанції, оскільки вважає, що судом безпідставно було відхилено його доводи та неправильно застосовано норми матеріального права, з огляду на таке:

- апелянт, з покликанням на ч. 2 ст. 793 Цивільного кодексу України, зазначає, що спірний договір підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню, однак такий не був нотаріально посвідчений, тобто сторонами було порушено форму договору, що за змістом ч. 1 ст. 220 ЦК України, свідчить про нікчемність даного договору. З огляду на зазначене, з врахуванням приписів ч. 1 ст. 216 ЦК України, наявні підстави для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, а саме зобов`язання відповідача повернути об`єкт оренди шляхом виселення із нежитлових приміщень;

- на переконання скаржника, суд помилково трактує ч. 2 ст. 793 ЦК України та погоджується з позицією відповідача щодо відсутності обов`язку нотаріального посвідчення договору, якщо такий був укладений без проведення аукціону. Помилковість такого висновку полягає у тому, що нотаріальне посвідчення договору найму є загальним правилом укладення такого договору, якщо такий договір укладається більше ніж на 3 роки. Проте ст.793 ЦК України надає роз`яснення щодо укладення договору найму комунального майна, якщо такий договір було укладено за результатами електронного аукціону та визначає обов`язок його нотаріального посвідчення у разі укладення такого договору на строк, що перевищує 5 років. Така вимога є своєрідним спрощенням процедури укладення договорів оренди державного та комунального майна, котрі були укладені за результатом електронного аукціону строком на 5 років, проте не відміняє обов`язкового нотаріального посвідчення договорів, укладених на 3 та більше роки.

З огляду на наведене позивач просить суд скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 31.10.2022 у даній справі та прийняти нове, яким позовні вимоги задоволити.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити оскаржуване рішення місцевого господарського суду без змін, а доводи апеляційної скарги вважає не обґрунтованими та безпідставними зважаючи на наступне:

- договір оренди від 03.03.2020 окремої частини будівлі (нерухомого майна) укладено між Рудненською селищною радою Залізничного району м. Львова та ФОП Росовським Т.Я. не за результатами електронного аукціону, він не підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню згідно закону незалежно від строку оренди, а підлягає державній реєстрації відповідно до вимог закону. Спірний договір оренди від 03.03.2020 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом про реєстрацію іншого речового права № 230191919 від 29.10.2020 та підтверджує офіційне визнання державою речового права відповідача, отже, підстави для визнання спірного договору нікчемним відсутні, відтак є не можливим застосування наслідків нікчемного правочину;

- у спірних правовідносинах щодо форми договору оренди нерухомого майна - частини будівлі, яке є державною або комунальною власністю, питання про колізію між загальними та спеціальними нормами відсутнє, оскільки статті 793, 794 Цивільного кодексу України та стаття 16 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» були прийняті одним законодавчим актом та одночасно, тобто комплексно врегулювали такий вид правовідносин; змін до вказаних правових норм на час розгляду справи в суді не внесеною; тлумачення вказаних правових норм Конституційним Судом України не надавалось;

- визнання з боку держави права користування за договором найму державного чи комунального майна, який не потребує обов`язкового нотаріального посвідчення, є державна реєстрація речового права за таким договором у Державному реєстрі речових прав на об`єкти нерухомого майна та їх обтяження, що імперативно закріплено у ч. 1 ст. 794 ЦК України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Західного апеляційного господарського суду, справу за № 914/1298/22 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючої судді Орищин Г.В., суддів Галушко Н.А та Желіка М.Б.

Процесуальний хід розгляду апеляційної скарги у даній справі відображено у відповідних ухвалах Західного апеляційного господарського суду.

В дане судове засідання прибули представниці обох сторін, які підтримали свої доводи, міркування та заперечення, викладені, відповідно, в апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення відсутні, з огляду на наступне:

Як вбачається з матеріалів справи, 03.03.2020 між Рудненською селищною радою Залізничного району Львівської області (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем Росовським Т.Я. (орендар) було укладено договір оренди за змістом якого, орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування (в оренду) на умовах, визначених цим договором, частину нерухомого майна, що розташоване за адресою: смт. Рудне, вул. Грушевського, 73, загальною площею 135,9 кв. м.

Об`єктом оренди, відповідно до п. 2.1. договору, є 21/100 частини нежитлової будівлі, а саме: нежитлові приміщення: коридор, позначений на плані цифрою 1, площею 23,0 кв.м; туалет позначений на плані цифрою 2, площею 1,5 кв.м; службове позначене на плані цифрою 3, площею 20,5 кв.м; службове позначене па плані цифрою 4, площею 29,5 кв.м; службове позначене на плані цифрою 5, площею 21, 5 кв.м; службове позначене на плані цифрою 6, площею 17,4 кв.м; службове позначене на плані цифрою 7, площею 22,5 кв.м; загальною площею 135,9 кв.м, розміщене за адресою: смт. Рудне, вул. Грушевського, 73.

Вартість об`єкта оренди станом на 31.12.2019 відповідно до висновку про вартість майна виготовленого фізичною особою-підприємцем Лібичем А.М., який є додатком №2 до цього договору, складала 268100 тис. грн. (пункт 2.2. договір).

Згідно п. 4.1. договору орендна плата за об`єкт оренди визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за комунальне майно територіальної громади смт. Рудне, затвердженої рішенням Рудненської селищної ради №711 від 29.12.2017 і станом за базовий місяць оренди становила 3798, 08 грн.

Відповідно до пункту 9.1. строк дії цього договору становить 20 (двадцять) років, що діє з 03.03.2020р. по 02.03.2040р. (включно).

За актом приймання-передачі від 03.03.2020 орендодавець на виконання умов договору передав, а орендар прийняв в оренду 21/100 частину нежитлової будівлі, а саме: нежитлові приміщення: коридор, позначений на плані цифрою 1, площею 23,0 кв.м; туалет позначений на плані цифрою 2, площею 1,5 кв.м; службове позначене на плані цифрою 3, площею 20,5 кв.м; службове позначене на плані цифрою 4, площею 29,5 кв.м; службове позначене на плані цифрою 5, площею 21,5кв.м; службове позначене на плані цифрою 6, площею 17,4 кв.м; службове позначене на плані цифрою 7, площею 22,5 кв.м; загальною площею 135,9 кв.м, розміщене за адресою: смт. Рудне, вул. Грушевського, 73.

За даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №230191919 право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами, оренда частини нежитлової будівлі за адресою: смт. Рудне, вул. Грушевського, 73, зареєстроване 29.10.2020 за орендарем ФОП Росовським Т.Я.

23.11.2020 сторонами договору оренди від 03.03.2020 на підставі рішення Рудненської селищної ради від 19.11.2020 № 1747 «Про встановлення орендної плати за користування комунальним майном ФОП Росовському Т.Я.» внесено зміни до договору в частині розміру орендної плати.

ФОП Росовський Т.Я. сплачував орендну плату на підставі договору оренди від 03.03.2020, що підтверджується наданими платіжними дорученнями.

Відповідно до акту № ОУ-0021955 виконання робіт (послуг), наданого позивачем та отриманого відповідачем 26.10.2022, станом на 01.09.2022 у ФОП Росовського Т.Я. за договором оренди від 03.03.2022 відсутня заборгованість з орендної плати. Орендна плата за вересень 2022 згідно наданого управлінням комунальної власності ДЕР ЛМР рахунку № СФ-0021927 від 30.09.2022 у сумі 3209,41 грн сплачена відповідачем 26.10.2022, що підтверджується квитанцією АТ «Приват Банк» №0.0..1.

Вважаючи, що при укладенні договору оренди від 03.03.2020 сторонами не було дотримано вимог щодо форми договору, Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради ініціювало судовий спір з вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного договору оренди нежитлового приміщення.

За приписами ч. 2 ст 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Оспорюваний договір укладений 03.03.2020 між Рудненською селищною радою Залізничного району Львівської області та ФОП Росовським Т.Я.

Ухвалою Львівської міської ради від 29.12.2020 N97 «Про припинення місцевих рад шляхом приєднання до Львівської міської ради» припинено відповідні місцеві ради, в тому числі Рудненську сільську раду шляхом приєднання до Львівської міської ради; пунктом 2 цієї ухвали встановлено, що Львівська міська рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків відповідних місцевих рад.

Відповідно до ст. 104 Цивільного кодексу України у разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Стаття 287 ГК України визначає, що орендодавцями щодо комунального майна є органи, уповноважені місцевими радами управляти майном, яке є у комунальній власності.

Відповідно до пункту 1 ухвали Львівської міської ради від 17.02.2022 № 2002 «Про врегулювання відносин оренди комунального майна на території приєднаних громад» управління комунальної власності департаменту економічного розвитку уповноважено виступати стороною «Орендодавець» у договорах оренди нежитлових приміщень, які належали до комунальної власності Брюховицької, Винниківської, Грибовицької, Грядівської, Дублянської, Зашківської, Лисиничівської, Малехівської, Рудненської, Рясне-Руської територіальних громад, що увійшли до складу Львівської міської територіальної громади.

З огляду на наведене, Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради є належним позивачем.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ст. 174 ГК України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, 03.03.2020 між Рудненською селищною радою Залізничного району Львівської області (орендодавець) та ФОП Росовським Т.Я. (орендар) було укладено договір оренди, відповідно до умов якого, орендодавець передав, а орендар прийняв у платне користування (в оренду), строком на 20 років з 03.03.2020 по 02.03.2040 включно, 21/100 частини нежитлової будівлі загальною площею 135,9 кв.м., розміщеної за адресою: смт. Рудне, вул. Грушевського, 73, із базовою вартістю місяця оренди 3798,08 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 209 Цивільного кодексу України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до частини 4 цієї статті, на вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.

Нотаріальне посвідчення може бути вчинене лише такого правочину, який відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України відповідає загальним вимогам, встановленим законодавством, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а сам правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом, та бути спрямований на реальне настання правових наслідків.

Верховною Радою України 03.10.2019 прийнято Закон «Про оренду державного та комунального майна» № 157-ІХ, який набрав законної сили 27.12.2019.

Згідно з пунктом 3 статті 16 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» № 157-ІХ визначено, що договір оренди підлягає нотаріальному посвідченню, якщо строк, на який укладається цей договір, перевищує п`ять років.

Згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 невідповідність окремих положень спеціального закону положенням кодексу не може бути усунено шляхом застосування правила, за яким із прийняттям нового нормативно-правового акта автоматично призупиняє дію акт (його окремі положення), який був чинним раніше.

Суб`єкт законодавчої ініціативи зобов`язаний разом із законопроєктом про інакше регулювання цивільних відносин подати проєкт про внесення відповідних змін до ЦК.

Якщо ж ЦК не змінився, колізійний принцип lex posterior derogat priori, за яким пізніший закон скасовує попередній, не застосовується.

Норма ЦК превалює над однопредметною нормою іншого нормативно-правового акта, який має юридичну силу закону України.

Спеціальні норми закону можуть містити уточнювальні положення, проте не можуть прямо суперечити положенням ЦК України.

Пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону «Про оренду державного та комунального майна» № 157-ІХ внесено зміни до Цивільного кодексу України, в частині врегулювання правовідносин щодо найму будівель або інших капітальних споруд (їх частин), які є майном державної чи комунальної власності, зокрема, частину другу статті 793 викладено в наступній редакції:

« 2. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню, крім договору, предметом якого є майно державної або комунальної власності, який підлягає нотаріальному посвідченню у разі, якщо він укладений за результатами електронного аукціону строком більше ніж на п`ять років.

Частину першу статті 794 викладено в такій редакції:

« 1. Право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки, підлягає державній реєстрації відповідно до закону, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 793».

З аналізу вказаних правових норм вбачається, що обов`язковому нотаріальному посвідченню підлягає договір, предметом якого є майно державної або комунальної власності, у разі якщо він укладений за результатами електронного аукціону строком більше ніж на п`ять років.

Водночас, п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції чинній на момент укладення договору державній реєстрації прав підлягають: 1) право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва; 2) речові права на нерухоме майно, похідні від права власності: право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки; право довірчої власності (крім права довірчої власності як способу забезпечення виконання зобов`язань); інші речові права відповідно до закону.

Згідно ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Як встановлено судом, за даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про реєстрацію іншого речового права за №230191919, право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами, оренда частини нежитлової будівлі за адресою: смт. Рудне, вул. Грушевського, 73, зареєстроване 29.10.2020 за орендарем ФОП Росовським Т.Я.

Наведене свідчить про те, що ФОП Росовським Т.Я. дотримано форму договору, відповідно до чинного на момент укладення договору оренди законодавства.

Разом з тим, щодо нотаріального посвідчення договору, суд вказує, що Пленум Верховного Суду України у пункті 13 постанови від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини 2 статті 220 Цивільного кодексу України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 Цивільного кодексу України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 Цивільного кодексу України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи та наданих представником відповідача усних пояснень в судовому засіданні, ФОП Рососький Т.Я. ніколи не заперечував щодо нотаріального посвідчення спірного договору, однак доказів звернення Рудненської селищної ради Залізничного району м. Львова до ФОП Росовського Т.Я. про нотаріальне посвідчення договору оренди від 03.03.2020 суду не подано, як не подано доказів ухилення ФОП Росовського Т.Я. від неіснуючої пропозиції.

Крім цього, варто зазначити, що ФОП Росовським Т.Я. здійснювалась сплата орендної плати на підставі договору оренди від 03.03.2020, що підтверджується наданими платіжними дорученнями. З акта № ОУ-0021955 виконання робіт (послуг), наданого позивачем та отриманого відповідачем 26.10.2022, вбачається, що станом на 01.09.2022 у ФОП Росовського Т.Я. заборгованість з орендної плати за договором оренди від 03.03.2022 відсутня. Водночас, орендна плата за вересень 2022 була перерахована відповідачем 26.10.2022 Управлінню комунальної власності, згідно виставленого ним рахунка № СФ-0021927 від 30.09.2022 на суму 3209,41 грн., що підтверджується квитанцією АТ «Приват Банк» №0.0..1

Вказані дії відповідача свідчать про добросовісність його поведінки, яка підпадає під такі критерії: вона має бути очікуваною, характерною для інших учасників цивільних правовідносин за порівнянних обставин; поведінка учасника цивільно-правових відносин не повинна обмежувати право чи позбавляти права інших осіб та має враховувати права, законні інтереси іншої сторони правовідносин; поведінка сторони має бути законною, зокрема не допускаються дії виключно з протиправною метою або з наміром заподіяти шкоду іншій особі; учасники цивільних правовідносин повинні сприяти своєму контрагенту різними способами, у тому числі через отримання необхідної інформації. Відповідність дій сукупно усім цим критеріям дозволяє оцінити такі дії як добросовісні. В іншому разі є підстави стверджувати про недобросовісну поведінку та зловживання правом.

Головне завдання застосування принципу добросовісності полягає у тому, щоби перешкодити стороні отримати переваги та вигоду внаслідок своєї непослідовної поведінки на шкоду іншій стороні, яка добросовісно поклалася на певну юридичну ситуацію, створену першою стороною або обома. Інакше кажучи, принцип добросовісності проявляється у тому, що жодна особа не може отримувати переваги від своєї незаконної або недобросовісної поведінки. Поведінка є недобросовісною, якщо одна сторона договору прийняла виконання від іншої сторони, а після цього стверджує про недійсність договору або його неукладеність. Якщо поведінка однієї сторони давала іншій підстави вважати, що договір є дійсним (сторони протягом тривалого часу належно його виконували), то наступні вимоги про його недійсність або неукладеність є зловживанням правом.

Оцінюючи дії учасника на предмет добросовісності, необхідно враховувати не лише сам факт виконання договору, але й волю сторін на таке виконання та досягнення відповідних їй юридичних наслідків.

Згідно з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, сформульованим у постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 914/1954/20, суди мають враховувати принцип добросовісності - стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина заборони суперечливої поведінки, в основі якої лежить принцип добросовісності, базується на римській максимі: ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, та, що не відповідає попереднім заявам або поведінці однієї сторони, за умови, що інша розумно на них покладається.

За змістом частини другої статті 13 ЦК України недобросовісна поведінка однієї особи, яка полягає у вчиненні дій, що можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Сутність зловживання правом полягає у недобросовісному вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, зокрема всупереч меті останнього. Заборона зловживання правом по суті випливає з властивості рівнозваженості, закладеної у принципі юридичної рівності учасників цивільних правовідносин. За змістом приписів ЦК України поняття «добросовісність» ототожнюється з поняттям «безвинність», а «недобросовісність» - з виною. За діяння, якими завдано шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, на підставі частини третьої статті 39 ЦК України). Оскільки настання відповідальності, за загальним правилом, пов`язується з виною, то такі діяння є винними(див. висновок сформульований Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 4 вересня 2020 року у справі № 311/2145/19).

З врахуванням норм чинного на момент укладення договору законодавства, з огляду на наявність державної реєстрації за відповідачем права оренди означеного приміщення, якою, відповідно до законодавства, держава фактично визнала і підтвердила факт набуття речових прав ФОП Росовським Т.Я. відповідно до договору, враховуючи дотримання та фактичне виконання відповідачем умов договору з 03.03.2020, своєчасну та в повному обсязі сплату орендних платежів, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З врахуванням викладеного вище в сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм чинного законодавства, наведених правових позицій Верховного Суду та встановлених обставин справи.

Арґументи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, не доводять порушення або неправильного застосування судом під час розгляду справи норм матеріального та процесуального права, а тому не можуть бути підставою для зміни чи скасування ухваленого у цій справі рішення.

Судові витрати, у відповідності до ст. 129 ГПК України, покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 269, 273, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні апеляційної скарги Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради відмовити.

Рішення Господарського суду Львівської області від 31.10.2023 у справі №914/1298/22 залишити без змін.

Судові витрати покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складено 22.06.2023.

Головуючий суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя М.Б. Желік