ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"13" червня 2023 р.м. Одеса Справа № 916/1052/23

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.,

за участю секретаря судового засідання Лінник І.А.

за участю представників:

від позивача: не з`явився,

від відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 916/1052/23

за позовом: Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» (65110, м. Одеса, вул. Балківська, № 1-Б, )

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія-2» (65078, м. Одеса, вул. Терешкової, № 21, )

про стягнення 717 430,29 грн,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень.

16.03.2023 Комунальне підприємство «Теплопостачання міста Одеси» звернулось до Господарського суду Одеської області з позовної заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія-2», в якій просить суд стягнути з відповідача заборгованість за спожиту теплову енергію в сумі 741414,25 грн.

В обґрунтування позовних вимог Комунальне підприємство «Теплопостачання міста Одеси» посилається на невиконання відповідачем умов договору на постачання теплової енергії від 01.11.2006 № 3217 в частині оплати вартості спожитої в листопаді 2021 року лютому 2023 року теплової енергії.

Як вказує позивач, між КП «Теплопостачання міста Одеси» (Теплопостачальна організація, КП «ТМО») та ТОВ «Мрія-2» (Споживач) було укладено договір № 3217 від 01.11.2006 на постачання теплової енергії за адресою: м. Одеса, вул. Терешкової, 21, Малиновського, 65 та Радісна, 7.

01.11.2007 КП «ТМО» та ТОВ «Мрія-2» уклали Додаткову угоду № 1 до договору № 3217 від 01.11.2006 про зміну номеру договору № 3217 на постачання теплової енергії від 01.11.2006 на № 5452 та доповнили договір об`єктом теплоспоживання: вул. Базарна, 92-Б у м.Одесі.

Окрім того, позивач зазначає, що на підставі акту приймання-передачі від 12.07.2011, об`єкт, розташований за адресою по вул. Радісна, 7 у м. Одесі виведено із договору № 5452 з 01.08.2011. Також, на підставі акту приймання-передачі від 21.07.2011, об`єкт, розташований за адресою по вул. Малиновського, 65 у м. Одесі виведено із договору № 5452 з 01.08.2011.

За ствердженням позивача, на виконання договірних зобов`язань, підприємство відпускало теплову енергію споживачу, проте, в порушення своїх обов`язків, визначених у п. 3.2.2., 6.2., 6.3., 6.4 договору, відповідач за спожиту теплову енергію не сплачував, внаслідок чого у період з листопада 2021 року по лютий 2023 року у нього виникла заборгованість в розмірі 741414,25 грн.

Також, КП «ТМО» було надано ТОВ «Мрія-2» попередження від 16.02.2023 вих. № 13.05.04-19 на суму 604311,50 грн. та додано два екземпляри Акту звіряння розрахунків та рахунки-фактури за період лютий 2022 року по січень 2023 року. В листопаді 2022 року на адресу ТОВ «Мрія-2» була направлена претензія про сплату існуючої заборгованості по договору № 5452.

В подальшому, КП «ТМО» було надано ТОВ «Мрія-2» попередження від 09.03.2023 на суму 741414,25 грн. та додано два екземпляри Акту звіряння розрахунків та рахунок-фактури за період лютий 2023 року, про що є відмітка про отримання нарочно. Представник відповідача підписав вказаний Акт звіряння розрахунків № 5452 від 04.10.2022, чим, на думку позивача, підтвердив існування вказаної заборгованості. Крім того, представником відповідача підписані Акти звіряння розрахунків № 5452 від 09.03.2023, від 15.02.2023, від 07.11.2022, 09.12.2022.

Окрім того, 09.03.2023 на адресу КП «ТМО» надійшло гарантований лист про сплату виниклої заборгованості та поточних нарахувань протягом трьох місяців з грудня 2022 року по березень 2023 року., але на теперішній час, за ствердженням позивача, існуюча заборгованість не сплачена у повному обсязі.

У відзиві на позов (вх. № 16359/23 від 17.05.2023) відповідач зазначив, що повністю не згоден з викладеними обставинами у позові та вважає останні необґрунтованим та такими, що не підлягають задоволенню.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач вказує, що з урахуванням положень п. 9.1. договору та ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгівельно-промислову плату», введення на території України карантину є форс мажорними обставинами (обставинами непереборної сили), а отже з 12.03.2020 року відповідно до умов договору та чинного законодавства ТОВ «Мрія-2» звільняється від відповідальності за неналежне виконання зобов`язань за договором та виконання зобов`язання по сплаті послуг, наданих за договором відкладається до закінчення дії обставин непереборної сили закінчення карантину.

Окремо відповідач зазначає, що між наслідками введення карантину та відсутністю можливості належним чином виконувати зобов`язання за договором є безпосередній зв`язок, оскільки видами діяльності ТОВ «Мрія-2» є: діяльність інших засобів тимчасового розміщування (основний); комплексне обслуговування об`єктів; загальна медична картка; надання інших послуг догляду із забезпеченням проживання; надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Як пояснює відповідач, Одеська область з 01.08.2020 року знаходиться в зеленій зоні, що дозволило ТОВ «Мрія-2» тільки з 01.08.2020 року розпочати набір дітей для заїзду у такий табір. ТОВ «Мрія-2» використовує майно також й для розміщення дитячого оздоровчого табору що з урахуванням заборони роботи дитячих таборів викликає великі фінансові труднощі у підприємства та є доказом припинення роботи підприємства на час карантину.

Окрім того, відповідач стверджує, що ТОВ «Мрія-2» не має можливості здійснювати господарську діяльність у звичайному режимі через введення воєнного стану на території України з 24.04.2022 року та протягом 30 днів з його скасування. При цьому, відповідачем вчиняються дії щодо погашення заборгованості та відповідно до платіжних доручень останній сплатив га користь позивача 35398,21 грн.

Позивач у відповіді на відзив (вх. № 18223/23 від 02.06.2023) стосовно тверджень відповідача про неможливість проведення оплати за спожиту теплову енергію в зв`язку з введенням карантину, зауважив, що під час карантину права споживачів житлово-комунальних послуг захищені на законодавчому рівні шляхом встановлення певних заборон для підприємств, організацій та установ, що надають зазначені послуги. Однак, передбачені заходи повністю не звільняють споживачів від обов`язку зі слати за спожиті послуги.

При цьому, КП «Теплопостачання міста Одеси» у період карантину виконувало свої договірні зобов`язання щодо постачання теплової енергії у приміщення відповідача в повному обсязі та не нараховувало штрафні санкції за несвоєчасну оплату спожитих послуг. Таким чином позивач вважає, що висновок відповідача про те, що відповідно укладеного договору останній звільняється від оплати спожитої теплової енергії помилковим та таким, що не підлягає задоволенню.

Щодо тверджень відповідача про неможливість проведення оплат за спожиту теплову енергію у зв`язку із введенням з 24.02.2022 року в Україні воєнного стану, позивач наголошує, що при виникненні дії непереборної сили, сторона, що посилається на її дію, повинна довести неможливість виконання нею договірних зобов`язань саме для свого випадку, тобто відповідач мав довести яким чином введення в Україні воєнного стану Указом Президента України № 64 від 24.02.2022 р. унеможливило оплату ним отриманих послуг з теплопостачання. При цьому КП «Теплопостачання міста Одеси» виконувало свої договірні зобов`язання по наданню послуг з теплопостачання до закінчення опалювального сезону 2021/2022 та 2022/2023 років - до квітня 2023 року, тобто, і після введення в Україні воєнного стану, а відповідач отримував ці послуги до та під час воєнного стану.

При цьому, як вказує позивач, КП «Теплопостачання міста Одеси» і в умовах карантину та воєнного стану щомісячно на умовах передплати розраховується за природний газ від НАК «Нафтогаз України» без відстрочення чи розстрочення платежу, сплачує утримання теплових мереж, забезпечує виплату заробітної плати та проводить інші обов`язкові платежі в державний та місцевий бюджети, несе інші операційні витрати. При цьому заборгованість наших споживачів суттєво впливає на фінансовий стан підприємства та його можливість функціонування для виконання своєї статутної мети створення - забезпечення споживачів міста Одеси тепловою енергією.

Інші заяви по суті до суду не надходили.

2. Процесуальні питання, вирішені судом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.03.2023 позовна заява вх. № 1095/23 була передана на розгляд судді Цісельському О.В.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 21.03.2023 позовну заяву Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» (вх.№1095/23 від 16.03.2023) залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом семи днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

31.03.2023 Комунальним підприємством «Теплопостачання міста Одеси» надано до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви (вх. № 10542/23), до якої додано належні докази направлення копії позовної заяви з додатками відповідачу та докази сплати судового збору, отже із змісту вказаної заяви вбачається усунення недоліків, встановлених ухвалою суду від 21.03.2023.

05.04.2023 ухвалою Господарського суду Одеської області прийнято позовну заяву (вх. №1095/23 від 16.03.2023) до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/1052/23, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження, при цьому розгляд справи по суті призначено на "25" квітня 2023 року о 12:20 год.

24.04.2023 на електронну пошту суду надійшла заява ТОВ «Мрія-2» (вх. № 13281/23) про відкладення розгляду справи, у зв`язку із зайнятістю представника в іншому судовому засіданні по справі № 420/926/23 у Одеському окружному адміністративному суді, та про надання можливості ознайомитись з матеріалами справи № 916/1052/23. Заява відповідача була розглянута та задоволена, 12.05.2023 представник був ознайомлений з матеріалами справи.

25.04.2023 у судовому засіданні по справі № 916/1052/23 судом проголошено протокольну ухвалу про перерву до "18" травня 2023 року о 12:20 год., про що відповідач повідомлений відповідною ухвалою суду від 25.04.2023, постановленою в порядку ст. 120 ГПК України.

17.05.2023 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 16359/23), підписаний КЕП представника, який судом був прийнятий до розгляду та долучений до матеріалів справи разом із доданими до неї документами.

18.05.2023 у судовому засіданні по справі № 916/1052/23 судом було проголошено протокольну ухвалу про перерву до "05" червня 2023 року о 12:00 год.

02.06.2023 ТОВ «Мрія-2» подано до суду заяву (вх. № 18160/23) про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із зайнятістю представника в іншому судовому засіданні по справі № 540/1660/21 у Одеському окружному адміністративному суді.

Того ж дня позивачем надано до суду відповідь на відзив (вх. № 18223/23 від 02.06.2023), яка судом також була прийнята до розгляду та долучена до матеріалів справи разом із доказами її направлення відповідачу.

05.06.2023 від позивача надійшло клопотання (вх. № 18379/23) про залучення до матеріалів справі копій виписок з банку в якості підтвердження здійснених відповідачем оплат та часткового погашення заборгованості за спірний період.

05.06.2023 у судовому засіданні по справі № 916/1052/23 судом було проголошено протокольно ухвалу про перерву до "13" червня 2023 року о 12:00 год. Відповідач про дату, місце та час судового засідання у справі № 916/1052/23 повідомлявся ухвалою суду від 05.04.2023, постановленою у відповідності до приписів ст. 120 ГПК України.

07.06.2023 позивачем подано до суду заяву (вх. № 18803/23) разом із доказами направлення відповідачу клопотання від 02.06.2023 вих № 02/01-21/2-551, яка судом долучена до матеріалів справи № 916/1052/23.

13.06.2023 ухвалою Господарського суду Одеської області закрито провадження у справі в частині вимог Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія-2» про стягнення боргу в сумі 23983,96 грн.

12.06.2023 представник відповідача надав до суду заяву (вх. № 19238/23 від 12.06.2023) про відкладення розгляду справи у зв`язку з направленням адвоката Легенченко О.А. у с. Мирне, де буде відбуватися фактична перевірка ППКФ «Багира і Ко».

Представник позивача 13.06.2023 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, під час розгляду справи позов підтримав в повному обсязі.

Відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи № 916/1052/23, що підтверджується клопотаннями, наявними в матеріалах справи, але процесуальним правом участі в судовому засіданні не скористався, повноважного представника не направив.

Господарський суд, розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про відмову у його задоволенні з наступних підстав.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Крім того, суд враховує, що представництво в суді не обмежується участю лише одного представника. Згідно з ч. 3 ст. 56 ГПК України, що юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч.1 ст.58 ГПК України).

Отже, наведене положення законодавства передбачає можливість здійснення процесуального представництва юридичною особою, як в порядку самопредставництва, так і іншими особами, як представниками юридичної особи. При цьому, ГПК не обмежує кількості представників, яких може призначити одна юридична особа.

За змістом ч. 1-4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

При цьому, стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та нарівні з протилежною стороною користуватися правами, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 ст. 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження. Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого суду», гарантованого ст. 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, та представити свою справу в умовах, що не ставлять його у явно гірше становище порівняно з опонентом протилежною стороною (рішення у справі «Лопушанський проти України»).

Окрім того, суд зазначає, що неявка представника відповідача у судове засідання з розгляду справи по суті є неодноразовою, позаяк представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія-2» не з`явився у судове засідання 25.04.2023, 05.06.2023 та 13.06.2023.

Частиною 1 ст.202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно пункту 1 ч.3 ст.202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Суд розглядає справи у порядку спрощеного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі (ч.1 ст.248 ГПК України).

Згідно з ч. 2 та ч. 8 ст. 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх пояснення. Судові дебати не проводяться.

При цьому, судом взято до уваги принцип ефективності судового процесу, який діє у господарському судочинстві і направлений на недопущення затягування процесу, а також враховано положення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яким передбачено, що справа має бути розглянута судом у розумний строк.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v. Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine2 від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі "G. B. проти Франції"), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення. Точкою відліку часу розгляду справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі «Красношапка проти України»).

Керуючись наведеними приписами процесуального законодавства та практикою Європейського суду з прав людини, враховуючи значний строк розгляду даної справи, якого було достатньо для реалізації сторонами своїх процесуальних прав, зважаючи, що відповідачем неодноразово подавалися до суду клопотання про відкладення розгляду справи, а також на те, що суд належним чином повідомив про дату, час та місце судового засідання всіх учасників справи і явка представника відповідача в судове засідання не визнавалася обов`язковою, суд вважає, що неявка останнього не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, оскільки відповідачу було відомо про даний спір, у матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву та клопотання про відкладення судових засідань, і він був повідомлений про дату, час і місце судового засідання, на засадах відкритості та гласності судового процесу сторонам створено всі необхідні умови для можливості захисту їх прав та охоронюваних законом інтересів, зважаючи на відсутність обмежень щодо кількості представників, які можуть представляти юридичну особу в суді, а також зважаючи на те що неявка представника відповідача є черговою, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи з підстав того, що представник відповідача адвокат Легенченко О.А. перебуває у відрядженні.

Окрім того, доказів того, що представник відповідача дійсно перебуває у відрядженні, Товариством з обмеженою відповідальністю «Мрія-2» не надано. Суд зазначає, що відповідач не обмежений певним колом представників та міг би направити в дане судове засідання іншого представника.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Відповідно до ст.ст.209, 210 ГПК України судом були з`ясовані всі обставини, на які учасники справи посилалися під час судового розгляду як на підставу своїх вимог і заперечень, а також судом були безпосередньо досліджені всі докази, наявні в матеріалах справи.

13.06.2023 в судовому засіданні Господарським судом був закінчений розгляд справи по суті та відповідно до ч.1 ст.240 ГПК України після виходу з нарадчої кімнаті проголошена вступна та резолютивна частини рішення.

3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи.

Між Комунальним підприємством «Теплопостачання міста Одеси» (теплопостачальна організація) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мрія-2» (споживач) укладений договір на постачання теплової енергії № 3217 від 01.11.2006, згідно якого теплопостачальна організація бере на себе зобов`язання постачати споживачу теплову енергію, а споживач зобов`язується оплачувати фактично одержану теплову енергію за встановленими тарифами в терміні, передбаченими цим договором.

Відповідно до п.2.1. договору, теплова енергія постачається споживачу на опалення та гаряче водопостачання на об`єкти по вул. Терешкової, 21; Малиновського, 65 та Радісна, 7 - в обсягах згідно Додатку №1 до цього договору.

Підпунктом 3.2.2. п. 3.2. встановлено, що споживач зобов`язаний виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, що передбачені цим договором.

За умовами п.4.2. договору, до обов`язків теплопостачальної організації відноситься, зокрема: забезпечувати постачання теплової енергії споживачу у обсягах, згідно з додатком №1; повідомляти споживача письмово або в засобах масової інформації про зміну тарифів або про обмеження постачання тепла.

Згідно з п.5.2. договору, звіт про фактичне щомісячне споживання теплової енергії споживач надає теплопостачальній організації в термін з 28 по 30 число звітного місяця.

Відповідно до п.п.6.1., 6.2., 6.4. договору, розрахунки за теплову енергію проводяться в грошовій формі відповідно до встановлених тарифів на розрахунковий рахунок теплопостачальної організації по тарифу 179,12 грн за 1 Гкал, діючого на момент укладення договору. Розрахунковим періодом є календарний місяць. Кінцевим терміном розрахунку за спожиту теплову енергію є 20 число місяця наступного за розрахунковим.

Споживач та теплопостачальна організація щомісячно до 15 числа місяця після розрахункового складають акт звіряння взаєморозрахунків. Сальдо, що відображено в акті звіряння взаєморозрахунків враховується в рахунку-фактурі, що надається споживачу для подальшої оплати (п. 6.5. договору).

При цьому, п. 6.6. передбачено, що перераховані споживачем платежі зараховуються згідно призначення платежу зазначеного в банківських документах, а в разі відсутності такого зазначення в наступному порядку: в першу чергу в рахунок погашення пені, далі заборгованості по оплаті за спожиту теплову енергію, потім поточні платежі.

Пунктами 9.1., 9.2., сторони погодили, що сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання своїх зобов`язань, якщо воно є результатом дії обставин непереборної сили. Строк виконання зобов`язань за цим договором у такому разі відкладається на період існування таких обставин. Сторона, для якої виконання зобов`язань стало неможливим внаслідок дії обставин непереборної сили, повинна негайно, не пізніше п`яти календарних днів, письмово повідомити іншу сторону про початок, можливий строк дії та про припинення дії таких обставин.

За змістом п.п.10.1., 10.4. договору, він набуває чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2007. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлене однією із сторін.

Додатками №№1-3 до договору сторонами були погоджені обсяги постачання теплової енергії споживачу, схему тепломережі для теплопостачання споживача, а також умови припинення подачі теплової енергії.

01.11.2007 між КП «Теплопостачання міста Одеси» та ТОВ «Мрія-2» була укладена додаткова угода №1 до договору на постачання теплової енергії №3217 від 01.11.2006, якою було внесено відповідні зміни та доповнення до договору та окремих його пунктів, а саме: змінено номер договору № 3217 на постачання теплової енергії від 01.11.2006 № 5452; доповнено договір об`єктом теплоспоживання: вул. Базарна, 92-Б; п.6.1. договору викладено у наступній редакції: розрахунки за теплову енергію проводяться в грошовій формі відповідно до встановлених тарифів: вул. Малиновського, 65, вул. Радісна, 7, вул. Терешкової, 21 (гуртожиток) - 179,12 грн. за 1 Гкал. (в т.ч. ПДВ); вул. Базарна, 92-Б, вул. Терешкової, 21 (адмін. приміщення) - 285,39 грн. за 1 Гкал. (в т.ч. ПДВ) на розрахунковий рахунок теплопостачальної організації. Орієнтовний об`єм поставки теплової енергії на рік складає 1843,75 Гкал. Орієнтовна вартість теплової енергії, що постачається споживачу за поточний рік, відповідно до введених з 01.10.2007 тарифів становить 349051,86 грн. разом з ПДВ.

Сторони погодили, що інші умови договору, які не були змінені цією додатковою угодою, залишаються без змін, а сторони підтверджують по ним свої обов`язки.

12.07.2011 ТОВ «Мрія-2» (орендар) та КП Житлово-комунальний сервіс «Черьомушки» (орендодавець) склали акт приймання-передачі, зокрема, про передачу орендодавцю від орендаря орендованого майна - відокремленого будинку, із підсобними приміщеннями, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Радісна, буд. 7, згідно технічного паспорту, виготовленого КП «ОМБТІ та РОН» від 01.04.2010, про що ТОВ «Мрія-2» повідомило КП «Теплопостачання міста Одеси» листом № 308 від 27.07.2011 та просило виключити з договору № 5452 поставку теплової енергії за вказаним об`єктом.

Також, 21.07.2011 ТОВ «Мрія-2» та уповноваженими особами Корпорації «Укрбуд» складено акт приймання-передачі об`єкту державної власності, з якого вбачається, що об`єкт передачі за адресою: м. Одеса, вул. Малиновського, 65, який згідно договору оренди від 19.07.2004 значиться на балансі (обліку) та знаходиться на зберіганні орендаря ТОВ «Мрія-2», згідно договору зберігання від 20.07.2004, передається на баланс Державного виробничого житлово-побутового підприємства, згідно рішення органа управління Української державної Корпорації «Укрбуд». Про вказану обставу позивач повідомлений відповідачем згідно листа № 308/1 від 27.07.2011, де відповідач, серед іншого, також просив виключити з договору № 5452 поставку теплової енергії в гуртожиток по вул. Малиновського, 65.

На виконання умов договору у період з 12.11.2021 по 27.02.2023 позивачем було поставлено, а відповідачем спожито теплову енергію, що підтверджується наявними у справі звітами, складеними між сторонами у спірному період.

Для здійснення оплати вартості спожитої відповідачем у спірному періоді теплової енергії позивачем були складені та виставлені відповідачу наступні рахунки-фактури:

- за постачання теплової енергії в листопаді місяці 2021 на суму 51384,19 грн.;

- за постачання теплової енергії в грудні місяці 2021 на суму 108456,23 грн.;

- за постачання теплової енергії в січні місяці 2022 на суму 162059,35 грн.;

- за постачання теплової енергії в лютому місяці 2022 на суму 143682,79 грн.;

- за постачання теплової енергії в березні місяці 2022 на суму 141867,88 грн.;

- за постачання теплової енергії в квітні місяці 2022 на суму 18,86 грн.;

- за постачання теплової енергії в травні місяці 2022 на суму 18,86 грн.;

- за постачання теплової енергії в червні місяці 2022 на суму 18,86 грн.;

- за постачання теплової енергії в липні місяці 2022 на суму 18,86 грн.;

- за постачання теплової енергії в серпні місяці 2022 на суму 18,86 грн.;

- за постачання теплової енергії в вересні місяці 2022 на суму 18,86 грн.;

- за постачання теплової енергії в жовтні місяці 2022 на суму 18,86 грн.;

- за постачання теплової енергії в листопаді місяці 2022 на суму 49896,73 грн.;

- за постачання теплової енергії в грудні місяці 2022 на суму 149288,30 грн.;

- за постачання теплової енергії в січні місяці 2023 на суму 124311,50 грн..

12.12.2022 ТОВ «Мрія-2» надало КП «Теплопостачання міста Одеси» гарантійний лист № 26, з якого вбачається, що відповідач гарантує сплату виниклої заборгованості та поточних нарахувань протягом трьох місяців з грудня 2022 року по березень 2023 року.

Приймаючи до уваги, що відповідачем оплата вартості спожитої теплової енергії була проведена не у повному обсязі, позивач звернувся до відповідача із листом від 16.02.2023 №13.05-04-19, в якому просив погасити заборгованість у розмірі 604311,50 грн., що рахувалась станом на 15.02.2023. Разом із претензією відповідачу були надані акт звіряння взаємних розрахунків за період з 01.02.2022 по 14.02.2023 та відповідні рахунки-фактури № 5452.

В подальшому, позивач звернувся до відповідача із листом від 09.03.2023 №13.05-04-25, де просив погасити заборгованість у розмірі 741414,25 грн., що рахувалась станом на 08.03.2023, до якого були додані акт звіряння взаємних розрахунків за період з 01.02.2023 по 07.03.2023 та рахунок-фактура за постачання теплової енергії в лютому місяці 2023 на суму 154233,11 грн.

Вищезазначені листи були отримані представником відповідача Дубіною М.Г. 17.02.2023 та 10.03.2023 відповідно, про що на листах зроблено відповідний запис.

10.03.2023 між позивачем та відповідачем підписано та скріплено печатками акт звіряння взаємних розрахунків за період з 01.02.2023 по 07.03.2023 за надані послуги з центрального опалення та гарячого водопостачання за затвердженими тарифами на суму заборгованості 741414,25 грн.

При цьому, судом встановлено, що всі попередні акти звіряння розрахунків від 04.10.2022,від 07.11.2022, від 09.12.2022, від 18.01.2023 та від 15.02.2023 також підписані представником відповідача та скріплені печаткою підприємства.

Окрім того, судом встановлено, що відповідачем частково було сплачено існючу заборгованість, що підтверджується платіжною інструкцією № 56 від 10.03.2023 на суму 11414,25 грн, платіжною інструкцією № 64 від 24.03.2023 на суму 9000,00 грн, платіжною інструкцією № 69 від 30.03.2023 на суму 10000,00 грн та платіжною інструкцією № 109 від 16.05.2023.2023 на суму 4983,96 грн.

Оскільки матеріали справи не містять доказів здійснення відповідачем у повному обсязі оплати вартості спожитої у спірному періоді теплової енергії, судом встановлено, що станом на час вирішення спору існує заборгованість відповідача перед позивачем за договором № 5452 на постачання теплової енергії від 01.11.2006 у спірний період, що підтверджується матеріалами справи, поясненнями позивача та не спростовано відповідачем.

4. Норми права, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч.1 ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Частиною 1 статті 193 ГК України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України).

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

За ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язаннях встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є умови про предмет договору, а також ті, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

За умовами ч.1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно ст.714 ЦК України (в редакції, станом на час укладення договору від 01.11.2006), за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про теплопостачання» (в редакції, станом на час укладення договору від 01.11.2006), теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу; тариф (ціна) на теплову енергію - грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками, розробленими центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання; балансоутримувач (будинку, групи будинків, житлового комплексу) - власник відповідного майна або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно і уклала договір купівлі-продажу теплової енергії з теплогенеруючою або теплопостачальною організацією, а також договори на надання житлово-комунальних послуг з кінцевими споживачами.

Частиною 6 статті 19 Закону України «Про теплопостачання» встановлено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Статтею 20 Закону України «Про теплопостачання» (в редакції, станом на час укладення договору від 01.11.2006) визначено, що тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії затверджуються органами місцевого самоврядування, крім теплової енергії, що виробляється суб`єктами господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, на підставі розрахунків, виконаних теплогенеруючими, теплотранспортуючими та теплопостачальними організаціями за методиками, розробленими центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання. Тариф на теплову енергію для споживача визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.

Відповідно до ст.20 Закону України «Про теплопостачання» (в редакції, станом на час виникнення спірних відносин) тарифи на виробництво теплової енергії, у тому числі на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії, на транспортування та постачання теплової енергії встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування у межах повноважень, визначених законодавством.

Крім того, статтею 24 Закону України «Про теплопостачання» визначено права та обов`язки споживача теплової енергії, зокрема, визначено, що до основних обов`язків споживача відноситься додержання вимог договору та нормативно-правових актів.

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, станом на час укладення договору від 01.11.2006) визначено, що: житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом; виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; виробник - суб`єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги; комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством; управитель - особа, яка за договором з власником чи балансоутримувачем здійснює управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд (далі - управління будинком) і забезпечує його належну експлуатацію відповідно до закону та умов договору.

За умовами статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, станом на момент виникнення спірних відносин; далі - Закон) у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються, зокрема, в такому значенні: виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору; житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги; колективний споживач - юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги.

Відповідно до ст.2 Закону предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, станом на час укладення договору від 01.11.2006), предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Згідно з ч.1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, станом на час укладення договору від 01.11.2006), відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» органом державного регулювання у сфері комунальних послуг є національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.11.2020 №2258 «Про внесення змін до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14 січня 2020 року №91», що набрала чинності з 01.12.2020), установлено для позивача тарифи на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання, послугу з постачання теплової енергії на рівні, зокрема, для потреб населення на теплову енергію 1511,62 грн/Гкал (без ПДВ), що з ПДВ становить 1813,944 грн/Гкал.

Відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 31.03.2015 №1171 «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню суб`єктами господарювання, які є виконавцями цих послуг» встановлено тарифи на послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню, зокрема, Комунальним підприємством «Теплопостачання міста Одеси» зі структурою, наведеною в додатку 91 до цієї постанови: з централізованого опалення: для абонентів житлових будинків з будинковими та квартирними приладами обліку теплової енергії - 1229,20 грн/Гкал, з урахуванням податку на додану вартість (у тому числі: паливна складова - 1018,45 грн/Гкал; решта витрат, крім паливної складової - 210,74 грн/Гкал).

5. Висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

У відповідності до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

У відповідності до ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як встановлено судом, правовідносини між Комунальним підприємством «Теплопостачання міста Одеси», як теплопостачальною організаціє, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мрія-2», як споживачем, виникли на підставі укладеного між ними 01 листопада 2006 року Договору № 5452 на постачання теплової енергії із подальшими його змінами.

Так, з аналізу вищевказаного договору у системному зв`язку з положеннями застосованих судом норм законодавства вбачається, що за своєю правовою природою договір від 01.11.2006 № 5452, який регулює відносини поставки товарної продукції - теплової енергії, є договором постачання (купівлі-продажу) теплової енергії, тобто цей договір, у розумінні закону, не є договором про надання житлово-комунальних послуг з централізованого опалення.

Водночас, укладений між сторонами по справі договір, за яким позивач здійснює постачання теплової енергії відповідачу, є підставою для виникнення у сторін господарських зобов`язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України), і згідно ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

При цьому суд зазначає, що згідно вимог ст. 204 Цивільного кодексу України укладений сторонами договір, як правочин є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом, і його недійсність не була визнана судом, а тому зазначений договір в силу вимог ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами, і зобов`язання за ним мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.

Окрім того, матеріали справи не містять доказів розірвання, припинення або визнання недійсним договору, у зв`язку з чим суд вважає, що він є чинним та обов`язковим до виконання сторонами у справі.

При цьому, відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, отримані у спірному періоді послуги за опалення та гаряче водопостачання підтвердив підписанням акту звірки взаємних розрахунків та частковою оплатою боргу, однак кошти за надані послуги в повному обсязі згідно рахунків не сплатив.

Як встановлено судом, на час звернення позивача до суду з позовом, що розглядається в межах цієї справи, відповідач, окрім врахованих позивачем оплат, в рахунок часткового погашення боргу сплатив на користь позивача кошти у розмірі 11414,26 грн, що підтверджується наявним у справі платіжною інструкцією № 56 від 10.03.2023. Разом з цим, при здійсненні розрахунку суми позову позивачем цієї оплати не було враховано, що останнім також визнається.

Крім цього, під час розгляду справи відповідачем в рахунок погашення спірної заборгованості було сплачено на користь позивача кошти у загальному розмірі 23983,96 грн, згідно з платіжними інструкціями: від 24.03.2023 № 64 на суму 9000,00 грн; від 30.03.2023 №69 на суму 10000,00 грн; від 16.05.2023 №109 на суму 4983,96 грн, що стало підставою для закриття судом провадження у справі в цій частині вимог позивача.

Відтак, з урахування вищевикладеного судом встановлено, що станом на час вирішення спору судом заборгованість відповідача перед позивачем за спожиту теплову енергію у період з листопада 2021 року по лютий 2023 року на підставі договору на постачання теплової енергії від 01.11.2006 №5452 становить 717 430,29 грн.

Отже, приймаючи до уваги встановлення судом під час розгляду справи обставини наявності у відповідача заборгованості перед позивачем за спожиту теплову енергію у спірний період на підставі договору на постачання теплової енергії від 01.11.2006 №5452 у розмірі 717 430,29 грн, враховуючи, що бездіяльність відповідача, яка виражається у несплаті цих коштів суперечить вищевказаним нормам права та договору, суд дійшов висновку, що в цій частині вимоги позивача слід задовольнити.

Водночас, оскільки судом було встановлено, що до подання позову відповідач, в рахунок погашення боргу за спожиту теплову енергію у спірному періоді, сплатив на користь позивача 10.03.2023 кошти в розмірі 11414,25 грн, натомість позивач, при поданні позову до суду 16.03.2023, не врахував зазначену оплату, відповідно в цій частині вимог відсутня обставина порушеного права позивача у спірних правовідносинах, а тому у позові позивача про стягнення з відповідача коштів в розмірі 11414,25 грн слід відмовити.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія-2» слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 706 016,04 грн.

Під час розгляду справи відповідач не заперечував обставини споживання обсягу теплової енергії, який врахований позивачем при здійсненні розрахунку, натомість відповідач зазначив щодо неможливості виконання відповідачем зобов`язань в результаті об`єктивних обстави непереборної сили, а саме у зв`язку з установленням на всій території України з 12.03.2020 карантину та військовою агресією Російської Федерації проти України та введенням воєнного стану в Україні.

Вказані твердження ТОВ «Мрія-2» судом не приймаються до уваги, з огляду на наступне.

Згідно із статті 14-1 Закону України «Про Торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом.

Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (п.38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.

Між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин.

З вищевикладеного вбачається, що на особу, яка порушила зобов`язання, покладається обов`язок доведення того, що відповідне порушення є наслідком дії певної непереборної сили, тобто, що непереборна сила не просто існує, а безпосередньо призводить до порушення стороною свого зобов`язання (необхідність існування причинно-наслідкового зв`язку між виникненням форс-мажорних обставин та неможливістю виконання стороною своїх зобов`язань).

Наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України» шляхом видачі сертифіката.

Так, дійсно, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» в редакції від 11.03.2020, з 12 березня до 03 квітня на усій території України введено карантин.

Крім цього, Постановою №211 в редакції від 17.03.2020 впроваджено заборону на роботу суб`єктів господарювання, яка передбачає приймання відвідувачів, зокрема закладів громадського харчування (ресторанів, кафе тощо), торговельно-розважальних центрів, інших закладів розважальної діяльності, фітнес-центрів, закладів культури, торговельного і побутового обслуговування населення. Центральним і місцевим органам виконавчої влади, іншим державним органам, органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям наказано забезпечити організацію позмінної роботи працівників, а за технічної можливості -також роботи в режимі реального часу через Інтернет.

В подальшому постановами Кабінету Міністрів України введений карантин неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.

Окрім того, суд зазначає, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Вказаний Указ затверджено Верховною Радою України Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX.

Указом Президента України від 14.03.2022 року № 133/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 годин 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, який затверджений законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні».

В подальшому Указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжено та станом на теперішній час строк дії воєнного стану в Україні не припинено.

Крім того, ТПП України на підставі ст. ст. 14,14-1 Закону України «Про торгово - промислові палати в Україні» від 02.12.1997 № 671/97-ВР, Статуту ТПП України, засвідчила форс - мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

Тобто, ТПП України підтвердила, що обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами, як для суб`єктів господарювання так і населення.

Разом із тим, звільнення сторін від відповідальності за невиконання обов`язків по спірному договору сторонами узгоджено у розділі 9 даного Договору. Так, сторона, для якої виконання зобов`язань стало неможливим внаслідок дії обставин непереборної сили, повинна негайно, не пізніше п`яти календарних днів, письмово повідомити іншу сторону про початок, можливий строк дії та про припинення дії таких обставин..

Господарський суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів повідомлення відповідачем позивача про виникнення обставин непереборної сили на виконання положень п. 9.2. договору. А відтак, враховуючи положення договору, відсутність такого повідомлення тягне за собою втрату відповідачем права посилатися на такі обставини як на підставу, що звільняє від відповідальності.

Окрім того, згідно ч. 4 ст. 263 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду Касаційного господарського суду від 06.10.2022 у справі №911/1805/21 вказано, що у постановах Верховного Суду від 15.06.2018 у справі №915/531/17, від 26.05.2020 у справі №918/289/19, від 17.12.2020 у справі №913/785/17 зроблено висновок про те, що:

- статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що засвідчення дії непереборної сили шляхом видачі сертифікату про форс-мажорні обставини покладено на Торгово-промислову палату України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати;

- форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що такі обставини були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку виконання господарського зобов`язання;

- доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Враховуючи вищенаведене, висновки Верховного Суду, підтвердженням існування форс-мажорних обставин є відповідний сертифікат Торгово-промислової палати України чи уповноваженої нею регіональної торгово-промислової палати.

У матеріалах справи відсутній сертифікат, виданий Торгово-промисловою палатою України чи уповноваженими регіональними торгово-промисловими палатами, що засвідчують наявність форс-мажорних обставин, які впливають на виконання зобов`язань за спірним договором у визначений позивачем період.

Окрім того, системний аналіз положень частини першої статті 42, частини першої статті 44 ГК України дає підстави для висновку, що будь-яка підприємницька діяльність суб`єктів господарювання здійснюється на підставі комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Відтак, твердження відповідача про те, що неможливість оплати теплової енергії відповідачем сталася з причин настання форс-мажорних обставин, а саме з введення карантину, а в подальшому з початком військової агресії Російської федерації проти України та введенням військового стану, є необґрунтованим.

Господарський суд зазначає, що саме посилання відповідача на наявність обставин непереборної сили, без надання відповідних доказів, в підтвердження своїх доводів, не може вважатися доведенням відповідних обставин, як надзвичайних і невідворотних, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Окрім того, суд наголошує, що можливе звільнення від відповідальності за невиконання, а не від виконання в цілому. В будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

Що ж до загального економічного та політичного стану країни, то його наслідки торкаються обох сторін у процесі їх підприємницької діяльності. Окрім цього, суд зауважує, що матеріали справи не містять відомостей про те, що позивач перебуває в кращому становищі порівняно з відповідачем, з огляду на запровадження в державі воєнного стану, тобто такі форс-мажорні обставини, стосуються обох сторін договору.

Отже, відповідачем не надано належних та допустимих, у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, доказів існування форс-мажорних обставин у взаємовідносинах із позивачем, як і не надано обґрунтованих причинно-наслідкових зв`язків між введенням 12.03.2020 карантину, введенням 24.02.2022 в Україні воєнного стану та неможливістю виконання відповідачем своїх зобов`язань за вказаним договором впродовж листопада 2021 року лютого 2023 років.

У відповідності до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Надточий проти України» від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

В процесі розгляду справи судом було прийнято, досліджено та надано оцінку всім доводам позивача, надано можливість сторонам обґрунтувати свої правові позиції щодо позову. Відповідачем належних доказів, які б спростовували наявність заборгованості у визначеному розмірі, згідно приписів ст.ст. 74, 76-77 ГПК України, суду не надано та у встановленому законом порядку позовні вимоги позивача не спростовано.

За вищевикладених обставин, позов Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси», заявлений до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія-2» слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача основний борг в сумі 706 016,04 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема, закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Отже, при визначені суми судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує часткове задоволення позову в частині стягнення основного боргу, а також те, що ухвалою суду від 13.06.2023 судом було закрито провадження у справі в частині вимог про стягнення з відповідача 23983,96 грн у зв`язку з відсутністю предмету спору, а отже судовий в сумі 359,76 грн на відповідача не покладається, що не позбавляє позивача права звернутись до суду з клопотанням про повернення судового збору в цій частині з бюджету.

З врахуванням вищевказаного, з відповідача на користь позивача слід стягнути 10590,24 грн судового збору.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 79, 86, 129, 202, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія-2» (65078, м. Одеса, вул. Терешкової, № 21, ) на користь Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» (65110, м. Одеса, вул. Балківська, № 1-Б, ) заборгованість за спожиту теплову енергію в розмірі 706 016 (сімсот шість тисяч шістнадцять) грн 04 коп та судовий збір в розмірі 10 590 (десять тисяч п`ятсот дев`яносто) грн 24 коп.

3. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.241 ГПК України.

Наказ видати відповідно до ст.327 ГПК України.

Повний текст рішення складено 19 червня 2023 р.

Суддя О.В. Цісельський