ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" червня 2023 р.м. ХарківСправа № 922/1458/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Суслової В.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Аудиторська компанія "КРОУ УКРАЇНА" (04210, м. Київ, Оболонська набережна, будинок 33)
до Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш" (61089, Харківська обл., місто Харків, пр.Московський, будинок 299)
про стягнення коштів
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Аудиторська компанія "КРОУ УКРАЇНА" звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом до Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш", в якому просить стягнути з відповідача 239 389,88 грн., в тому числі: 165 000,00 грн. основного боргу; 15 261,37 грн. пені; 7 174,11 грн. 3% річних; 51 954,40 грн. інфляційного збільшення. Витрати зі сплати судового збору позивач також просить покласти на відповідача.

Позов обґрунтований невиконанням відповідачем зобов`язань за Договором № 21/1157-У на виконання завдання з надання впевненості (Аудит) від 17.06.2021 в частині оплати наданих аудиторських послуг.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 21.04.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/1458/23. Задоволено клопотання позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Відповідачеві, згідно ст. 251 ГПК України, встановлено строк 15 днів з дня вручення ухвали для подання відзиву на позов. Роз`яснено, що у разі ненадання відзиву на позов у встановлений судом строк, справа згідно з ч. 9 ст. 165 ГПК України буде розглянута за наявними в ній матеріалами. Також, роз`яснено сторонам, що відповідно до ч. 5 ст. 252 ГПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

25.05.2023 до канцелярії суду відповідачем подано відзив на позов за вх. № 13329, в якому відповідач просить суд зменшити розмір 3% відсотків річних та пені на 90%, у вимозі щодо стягнення втрат від інфляції відмовити в повному обсязі або зменшити розмір на 90%.

У відзиві представник відповідача зазначив, що перевіривши розрахунки позивача щодо нарахування 3% річних та пені, встановив невірне визначення дати настання зобов`язання з оплати та початку прострочення зобов`язання, що призвело до збільшення кількості днів прострочення. Представник відповідача зазначає, що згідно з ч.5 статті 254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Так, позивачем визначено останній день оплати за послуги за спірним Договором № 21/1157-У 10.10.2021 року, неділя. А отже, з урахуванням ч. 5 ст. 254 ЦК України, відповідач вважає, що останній днем строку оплати є 11.10.2021 (перший робочий день), а першим днем прострочення 12.10.2021.

Також, відповідач стверджує, що позивачем не надано до матеріалів справи доказів обчислення індексу інфляції центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики та публікації в офіційних періодичних виданнях останнього, а також не надано доказів того, що величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Відповідач вважає, що зазначена позивачем за позовом сума індексу інфляції не має жодного обґрунтування.

Інших заяв по суті від сторін до суду не надходило.

Разом з цим, суд звертає увагу, що відповідно до статті 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Отже, дослідивши матеріали справи, всебічно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

17.06.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Аудиторська компанія «Кроу Україна» (далі - Позивач або Виконавець) та Державним підприємством «Завод «Електроважмаш» (правонаступник - Акціонерне товариство «Завод «Електроважмаш») (далі - Відповідач або Замовник) було укладено Договір № 21/1157-У на виконання завдання з надання впевненості (Аудит) (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору, Замовник доручає, а Виконавець бере на себе зобов`язання виконати аудит повного пакету фінансової звітності Замовника за період з 01.01.2020 по 31.12.2020 та станом на 31.12.2020, код і назва послуги відповідно до Національного класифікатора України ДК 021:2015-(79210000-9) «Бухгалтерські та аудиторські послуги», з метою висловлення незалежної думки аудитора про те, чи відповідає ця фінансова звітність в усіх суттєвих аспектах вимогам Міжнародних стандартів фінансової звітності (ІРР8), прийнятим Радою з міжнародних стандартів бухгалтерського обліку (далі - Аудиторські послуги).

Відповідно до п. 1.5. Договору за результатами наданих послуг надається: додатковий звіт для аудиторського комітету Замовника або органу (підрозділу), на який покладено відповідні функції надається Виконавцем не пізніше 30 серпня 2021 р.; звіт незалежного аудитора про фінансову звітність Замовника станом на 31.12.2020 р. надається Виконавцем не пізніше 31 серпня 2021 р.; лист до керівництва щодо виявлення порушень та рекомендацій по їх усуненню надається Виконавцем не пізніше 31 серпня 2021 р.

На виконання взятих на себе згідно Договору зобов`язань, Виконавцем було належним чином, в повному обсязі та у встановлені строки надано Аудиторські послуги, що підтверджується Актом надання послуг № 332 від 11 серпня 2021 р., який був підписаний уповноваженими представниками Сторін та скріплений печатками Сторін. Відповідно до Акту, Замовник претензій по об`єму, якості та строкам виконаних робіт (наданих послуг) не має.

Отже, Позивач свої обов`язки виконав належним чином відповідно до умов Договору.

Відповідно до п. 2.1., 2.2. Договору, за надані Аудиторські послуги Замовник сплачує Виконавцю винагороду на поточний банківський рахунок Виконавця, зазначений в розділі 11 даного Договору, у національній валюті України та в безготівковій формі. Вартість послуг становить 775 000,00 грн., крім того ПДВ 20%, що складає 155 000,00 грн., загальна вартість 930 000,00 (дев`ятсот тридцять тисяч) грн.

Порядок та строки здійснення оплати встановлено в п.п. 2.З., 2.4. Договору, згідно з якими, Замовник здійснює авансовий платіж у розмірі 50% від загальної вартості послуг (п. 2.2. Договору), що становить 465 000,00 (чотириста шістдесят п`ять тисяч) грн. з урахуванням ПДВ, протягом 5 банківських днів з дати початку надання аудиторських послуг, визначеної у п. 1.4. даного Договору, а остаточний розрахунок у розмірі 50% в сумі що становить 465 000,00 (чотириста шістдесят п`ять тисяч) грн. з урахуванням ПДВ, Замовник здійснює протягом 60 календарних днів з дати підписання Сторонами Акту наданих послуг.

Відповідно до п. 4.1.З. Договору, Замовник бере на себе обов`язок в передбачений цим Договором строк та в установленому порядку прийняти і сплатити надані Аудиторські послуги.

Позивач вказує, що граничним терміном, з урахуванням якого мало бути виконане зобов`язання Відповідача зі сплати авансового платежу у розмірі 50% від загальної вартості послуг, що становить 465 000,00 (чотириста шістдесят п`ять тисяч) грн., з урахуванням ПДВ, було 22.06.2021 р., та відповідно граничним терміном, з урахуванням якого мало бути виконане зобов`язання зі сплати інших 50% в сумі що становить 465 000,00 (чотириста шістдесят п`ять тисяч) грн., з урахуванням ПДВ, було 10.10.2021 р.

Відповідачем 14.07.2021 р. було здійснено авансовий платіж у розмірі 465 000,00 грн., а також 18.11.2021 р. було здійснено оплату у розмірі 300 000,00 грн. Отже, загалом за весь період було сплачено 765 000,00 грн.

Враховуючи вказане, за твердженнями позивача, Відповідач порушив умови Договору, а саме не здійснив оплату наданих Позивачем Аудиторських послуг в повному обсязі, у зв`язку з чим заборгованість Відповідача за Договором з оплати наданих Аудиторських послуг (основний борг) складає 165 000, 00 грн.

Відповідно до п. 11.12. Договору, у випадку ліквідації, злиття, реорганізації, зміни організаційно-правової форми чи форми власності або складу керівництва Замовника, права та обов`язки за даним Договором залишаються незмінними і переходять до правонаступника Замовника з оформленням відповідних документів.

Позивач звертає увагу, що 26.08.2021 року Відповідач завершив процес перетворення державного підприємства в акціонерне товариство у процесі приватизації, тим самим змінивши організаційно-правову форму з Державного підприємства на Акціонерне товариство, та наразі функціонує як Акціонерне товариство «Завод «Електроважмаш».

В той же час, враховуючи те, що відповідач не здійснив розрахунків з позивачем в повному обсязі, позивач був змушений звернутись до суду з відповідним позовом, в якому просить стягнути з відповідача 239 389,88 грн., в тому числі: 165 000,00 грн. основного боргу; 15 261,37 грн. пені; 7 174,11 грн. 3% річних; 51 954,40 грн. інфляційного збільшення.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань) є, зокрема, договір.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що 17.06.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Аудиторська компанія "Кроу Україна" та Державним підприємством «Завод «Електроважмаш» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Завод «Електроважмаш») було укладено Договір № 21/1157-У на виконання завдання з надання впевненості (Аудит).

Відповідно до ст.7 Закону України «Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність», аудиторські послуги надаються на підставі договору про надання аудиторських послуг, укладеного між суб`єктом аудиторської діяльності та замовником. У договорі про надання аудиторських послуг передбачаються предмет, обсяг аудиторських послуг, розмір та умови оплати, відповідальність сторін та інші умови відповідно до вимог законодавства та міжнародних стандартів аудиту.

Згідно з частиною першою статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із ст. 903 Цивільного кодексу України замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Частиною 2 статті 193 ГК України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Так, судом встановлено, що на виконання взятих на себе згідно Договору зобов`язань, позивачем було належним чином, в повному обсязі та у встановлені строки надано Аудиторські послуги, що підтверджується Актом надання послуг № 332 від 11.08.2021 на суму 930 000,00 грн., який був підписаний уповноваженими представниками Сторін та скріплений печатками Сторін.

Строк оплати за Актом надання послуг № 332 від 11.08.2021 є таким, що настав.

Разом з цим, відповідач за надані позивачем послуги розрахувався лише частково, а саме в сумі 765 000,00 грн.

Матеріали справи не містять доказів оплати відповідачем послуг, наданих позивачем згідно з Актом надання послуг № 332 від 11.08.2021, на суму у розмірі 165 000,00 грн.

В свою чергу відповідач не спростовує наявності заборгованості перед позивачем у вказаному розмірі за отримані послуги.

З огляду на зазначене, враховуючи вказані обставини та те, що відповідач не надав суду жодного доказу, який би спростовував наявність заборгованості перед позивачем у розмірі 165 000,00 грн., а в матеріалах справи такі докази відсутні, керуючись приписами ст.526 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання повинні виконуватись належним чином та в установлений строк, суд дійшов висновку про те, що відповідачем належним чином не виконано взяті на себе зобов`язання згідно з Договором № 21/1157-У на виконання завдання з надання впевненості (Аудит) від 17.06.2021, у зв`язку з чим позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 15 261,37 грн. пені, 7 174,11 грн. 3% річних та 51 954,40 грн. інфляційного збільшення, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

14 січня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи №924/532/19 досліджував питання щодо особливостей нарахування інфляційних втрат і 3% річних, де визначив, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат.

Також у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.06.2019 у справі №916/190/18, зазначено, що нарахування інфляційних втрат за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця є обґрунтованим, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 виклав правову позицію щодо застосуванням механізму розрахунку інфляційних втрат у порядку частини 2 статті 625 ЦК України у разі, якщо прострочення виконання грошового зобов`язання становить неповний місяць.

В наведеній постанові об`єднана палата Касаційного господарського суду роз`яснила, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.".

Відповідно до приписів частини 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

При цьому відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду згідно з постановою 30.01.2019 у справі №755/10947/17, незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступив Верховний Суд, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

Отже, з урахуванням останніх правових позицій, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, інфляційна складова за певний місяць враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці (час прострочення у неповному місяці більше 15 днів - за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (15 днів) - за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується).

Суд зазначає, що норми ст.625 ЦК України спрямовані в першу чергу на те, щоб внаслідок неправомірних дій боржника (прострочення) право власності кредитора не було порушене, оскільки внаслідок знецінення національної грошової одиниці купівельна спроможність коштів, які б кредитор міг одержати за належного виконання боржником своїх грошових зобов`язань, буде значно меншим, що має відповідно наслідком зменшення майнового блага кредитора.

Крім того, невиконання або неналежне виконання боржником свого грошового зобов`язання не може бути залишене без реагування та застосування до нього міри відповідальності, оскільки б це суперечило загальним засадам цивільного законодавства, якими є справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 Цивільного кодексу України).

Тому, оскільки застосування індексу інфляції до суми боргу фактично має на меті одержання кредитором того, на що він розраховував одержати у разі належного виконання боржником грошового зобов`язання, то стягнення % річних є тою мірою відповідальності, яку боржник зобов`язаний понести за неналежне виконання свого грошового зобов`язання.

Отже, сплата процентів річних від простроченої суми, так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Так, за змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та % річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Аналогічний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду, зокрема, від 26 січня 2022 року по справі №910/18557/20.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно із пунктом 4 статті 231 Господарського кодексу України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до п. 5.9. Договору, за порушення Замовником умов оплати передбачених даним Договором, останній зобов`язується сплатити на користь Виконавця пеню в розмірі 0,1 % від вартості послуг за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на день прострочення.

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 22.11.96 р. N 543-96-ВР (з змінами), платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За розрахунками позивача стягненню з відповідача за період з 11.10.2021 по 23.03.2023 підлягають 3% річних на загальну суму 7 174,11 грн. та інфляційні втрати на загальну суму 51 954,40 грн., а також пеня у розмірі 15 261, 37 грн. за період з 11.10.2021 по 10.04.2022.

Разом з цим, суд погоджується з твердженням відповідача щодо невірного визначення позивачем дати настання зобов`язання з оплати та дати початку прострочення виконання зобов`язання, що призвело до збільшення кількості днів прострочення.

Так, відповідно до 2.4. Договору остаточний розрахунок у розмірі 50% в сумі що становить 465 000,00 (чотириста шістдесят п`ять тисяч) грн. з урахуванням ПДВ Замовник здійснює протягом 60 календарних днів з дати підписання Сторонами Акту наданих послуг.

Акт надання послуг № 332 підписаний уповноваженими представниками Сторін 11.08.2021.

Згідно з ч.5 статті 254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем визначено останній день оплати за послуги за спірним Договором № 21/1157-У 10.10.2021 року (неділя). В той же час, з урахуванням ч. 5 ст. 254 ЦК України, суд вважає, що останнім днем строку оплати є 11.10.2021 (перший робочий день), а першим днем прострочення 12.10.2021.

За підрахунками суду, з урахуванням ч. 5 ст. 254 ЦК України та умов договору, правомірно нарахованими є 3% річних у розмірі 7 160, 55 грн., інфляційні втрати у розмірі 51 954,40 грн. та пеня у розмірі 15 184,52 грн. В іншій частині щодо стягнення 3% річних у розмірі 13,56 грн. та пені у розмірі 76,85 грн. суд вважає за необхідне відмовити.

При цьому, суд звертає увагу, що не може виходити за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання.

Також, суд зауважує, що доводи відповідача щодо ненадання позивачем до матеріалів справи доказів обчислення індексу інфляції центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики та публікації в офіційних періодичних виданнях останнього, та доказів того, що величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка, є безпідставними, оскільки вимоги щодо надання позивачем вказаних доказів на підтвердження здійснення розрахунку чинне законодавство не передбачає.

З приводу посилання відповідача на лист ТПП України, суд зазначає наступне.

Зі змісту листа Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28 лютого 2022 року вбачається, що Торгово-промислова палата України на підставі ст.ст. 14, 14№ Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 № 671/97-ВР, Статуту ТПП України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Водночас, суд звертає увагу, що сам лист ТПП не є самостійною підставою для констатації факту наявності у сторони договору форс-мажорних обставин і як наслідок звільнення від відповідальності.

Верховний Суд у постанові від 30 травня 2022 року у справі № 922/2475/21 констатує, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного (заздалегідь встановлений) характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

Суд звертає увагу відповідача, що наслідки настання форс-мажорних обставин за договором чітко описані. Так, п. 8.5. договору передбачено, що при настанні обставин непереборної сили та Сторона, для якої виявилось неможливим виконання своїх зобов`язань за Договором, повинна в розумний термін, але в будь- якому випадку не пізніше 10 календарних днів, повідомити іншу Сторону про таку неможливість. Відповідно до п. 8.6. Договору у випадку невиконання вимог п. 8.5. цього Договору Сторона, що їх не виконала, позбавляється права посилатися на обставину непереборної сили як на таку, що виключає її відповідальність. У зв`язку з цим, відповідач не може бути звільнений від відповідальності через настання форс-мажорних обставин.

Що стосується клопотання відповідача про зменшення пені, 3% річних та інфляційних втрат на 90%, суд зазначає наступне.

В обґрунтування поданого клопотання відповідач вказує на те, що він є виробником комплектного електрообладнання для залізничного та міського електротранспорту, а саме електродвигунів та тепловозних генераторів, питома вага яких складає понад 70% в загальній структурі запланованого виробництва країни, відповідач виконує замовлення на відповідних ринках різних країн світу. 29.12.2018 Постановою уряду Російської Федерації від 29.12.2018 №1716-83 Про заходи з реалізації Указу Президента РФ від 22.10.2018 №592 введено заборону на ввезення до РФ товарів, країною походження або країною відправлення яких є Україна або які переміщуються через територію України, згідно відповідного переліку, до якого у тому числі включено товари за кодом ТН ЗЕД ЭАЕС 8501 - двигуни та генератори електричні. На сьогоднішній момент, відповідач з об`єктивних причин не може самостійно здійснити швидке переорієнтування ринку збуту існуючого запланованого обсягу тягового виробництва на нових замовників. Відповідач не отримує ані бюджетного фінансування, ані будь-яких дотацій чи преференцій. У зв`язку із тяжкої економічною ситуацією, яка склалася не тільки у галузі важкого машинобудування, але й у всій державі, відповідачем було запроваджено низку операційних заходів, основною метою яких є збереження робочих місць, додержання соціальних гарантій працівників та своєчасного наповнення бюджету держави. ДП "Завод Електроважмаш" внесено до переліку об`єктів державної власності, що підлягають приватизації у 2017-2020 роках. Наказом Фонду державного майна України №777 від 08.06.2018 було прийнято рішення про приватизацію ДП "Завод Електроважмаш". Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.01.2019 №36-р затверджено перелік об`єктів великої приватизації державної власності (зі змінами внесеними 03.03.2020), відповідно до якого ДП "Завод "Електроважмаш" включено до цього переліку. Таким чином, накладення стягнення надмірних сум штрафних санкцій, значно зменшує вартість підприємства, що в результаті приватизації завдасть збитків державі в наслідок недоотримання реальної вартості підприємства. У даному випадку, кожного разу коли стягуються надмірні штрафні санкції, це впливає на ділову репутацію боржника, що зумовить погіршення економічного стану боржника під час проведення процедури приватизації державного майна і призведе до економічних наслідків у вигляді упущеної вигоди для Держави України. Також, на переконання представника відповідача, хоч порушення зобов`язання і відбулось до початку воєнного стану, фактичне стягнення штрафних санкцій відбувається вже під час активних бойових дій. Відповідачем зазначено, що декілька будівель АТ «Завод «Електроважмаш» були піддані ворожим обстрілам та зруйновані. Підприємство несе неабиякі збитки і стягнення додаткових штрафних санкцій є неприпустимим.

Відповідно до ч.1 ст.233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Також, у п.8.38 постанови від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 Велика Палата Верховного Суду, посилаючись на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, дійшла висновку про те, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери кредитора. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, вказаних вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 зробила наступні висновки.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Отже, суд звертає увагу, що Великою Палатою зроблено висновок відносно можливості зменшення: 1) неустойки; 2) річних, що встановлені ст. 625 ЦК України. В той же час, висновок Великої Палати Верховного Суду не стосується інфляційних втрат, а отже не може бути застосовний до цієї справи.

На підставі викладеного, приймаючи до уваги доводи відповідача, господарський суд вважає за можливе частково задовольнити клопотання відповідача, а саме зменшити розмір 3% річних та пені на 50%, що, на думку суду, буде відповідати принципу справедливості, добросовісності, розумності, а також дотриманню балансу інтересів як позивача так і відповідача. В той же час, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для зменшення розміру інфляційних втрат.

Згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, а саме стягненню з відповідача підлягають 165 000,00 грн. основного боргу, 7 592,26 грн. пені, 3 580,28 грн. 3% річних, 51 954,40 грн. інфляційного збільшення. В частині стягнення пені у розмірі 7 669,11 грн. та 3% річних у розмірі 3 593,83 грн. суд відмовляє у задоволенні.

При розподілі сум судового збору суд, керуючись ст.129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладає на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, при цьому суд враховує, що судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача без урахування зменшення цих сум.

Так, у відповідності ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати щодо сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача у розмірі 3 589,49 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1, 13, 73-80, 86, 123, 129, 130, 233, 236-238, 240, 241, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України -

ВИРІШИВ:

Клопотання відповідача про зменшення розміру пені, 3% річних та інфляційних втрат задовольнити частково, а саме зменшити розмір пені та 3% річних на 50%.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш" (61089, м. Харків, пр. Московський, буд. 299, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Аудиторська компанія "КРОУ УКРАЇНА" (04210, м. Київ, Оболонська набережна, буд. 33, ) суму основного боргу у розмірі 165 000,00 грн., суму пені у розмірі 7 592,26 грн. пені, суму 3% річних у розмірі 3 580,28 грн., суму інфляційного збільшення у розмірі 51 954,40 грн., витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 589,49 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення пені у розмірі 7 669,11 грн. та 3% річних у розмірі 3 593,83 грн. - відмовити.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст.ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, з урахуванням приписів п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень ГПК України.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю Аудиторська компанія "КРОУ УКРАЇНА" (04210, м. Київ, Оболонська набережна, буд. 33, ).

Відповідач: Акціонерне товариство "Завод Електроважмаш" (61089, м. Харків, пр. Московський, буд. 299, ).

Повне рішення складено "20" червня 2023 р.

Суддя В.В. Суслова

справа № 922/1458/23