ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" червня 2023 р.,

м. Київ,

Справа № 911/2461/22

Суддя Черногуз А.Ф. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами

позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова фірма «Рудь» (03179, місто Київ, проспект Перемоги, будинок 148/1, )

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_1 )

про стягнення боргу та штрафних санкцій,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи та зміст позовних вимог

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява №24/11-22 від 24.11.2022 Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова фірма «Рудь» до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Звертаючись з позовом ТОВ ТФ «Рудь» вказувала на укладений між товариством та ФОП ОСОБА_1 договір поставки, відповідно до якого внаслідок неоплати покупцем поставленого продавцем товару за відповідачем утворилася заборгованість. Позивач заявляв, що він звертався до відповідача з претензією, яка залишилась без задоволення, внаслідок чого виникла необхідність звернутися до суду.

Позивач просив суд стягнути з відповідача основний борг у розмірі 12639,36 грн, а також 2049,94 грн пені, 189,07 грн трьох відсотків річних та 1346,05 грн інфляційних, які нараховані за період з 17.02.2022 по 17.08.2022.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 13.12.2022 вказану позовну заяву залишено без руху. Позивачем, на виконання ухвали Господарського суду Київської області про залишення позовної заяви без руху подано заяву про усунення недоліків позовної заяви. Суд, перевіривши подані документи, встановив, що позивачем усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою від 12.01.2023 суд відкрив провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження, встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов (протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі). Ухвала суду була направлена відповідачу разом з відправленням № 674, яке було вручене відповідачу 19.01.2023.

Суд констатує, що за час перебування матеріалів позовної заяви у провадженні суду відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов у встановлений судом строк. Незважаючи на закінчення строку на подання відзиву відповідач також не звертався до суду з заявами про поновлення чи продовження строку на подання відзиву, не подавав жодних інших письмових клопотань, що пов`язані з розглядом спору, не надавав до суду заперечень та доказів, які б мали на меті спростувати вимоги позивача. Відповідач не проявив бажання ані ознайомитися з матеріалами справи, ані подати заяви про визнання ним тих чи інших обставин спору. Таким чином вбачається, що відповідач не скористався можливістю доступу до правосуддя.

Відтак, у зв`язку з наведеним, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними документами, оскільки сторонам було надано всі процесуальні можливості для реалізації наданих процесуальним законом прав та достатньо часу для наповнення справи доказовою базою.

Висновки господарського суду

В силу статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Право на доступ до правосуддя закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною.

За змістом частини 1 статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Як встановлено у статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положеннями статті 16 ЦК України, які кореспондуються зі статтею 20 ГК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Згідно зі статтею 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Судом з`ясовано, що між ТОВ ТФ «Рудь», як постачальником, та ФОП ОСОБА_1 , як покупцем, було укладено договір поставки № 943, що датований 03.06.2020. Відповідно до умов цього договору постачальник зобов`язується за окремими замовленнями покупця поставляти останньому продукти харчування, а покупець зобов`язується приймати товар і оплачувати його вартість постачальнику на умовах, визначених в цьому договорі (пункт 1.1).

Розділом 3 договору "ціни на товар і порядок розрахунків" сторони узгодили зокрема наступні умови:

пункт 3.2 вартість поставленого товару оплачується покупцем за цінами, зазначеними постачальником у товарно-транспортних/видаткових накладних;

пункт 3.3 оплата покупцем вартості поставленого за цим договором товару проводиться шляхом перерахування коштів на його поточний рахунок, або внесенням коштів готівкою в касу постачальника відповідно до чинного законодавства України протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з дати поставки партії товару.

Пунктом 8.1 сторони закріпили, що цей договір набирає чинності з дати його підписання обома сторонами і діє до 31.12.2020. Якщо жодна зі сторін за 15 (п`ятнадцять) календарних днів до закінчення строку дії договору не повідомить письмово іншу сторону про своє бажання припинити його дію договір вважається пролонгованим на кожен наступний календарний рік на тих же умовах.

В силу пункту 8.2 закінчення строку дії або дострокове розірвання цього договору не звільняє сторони від виконання прийнятих на себе зобов`язань щодо здійснення розрахунків одна з одною.

Матеріали справи не містять доказів розірвання цього договору сторонами, а відтак, суд вважає такий договір діючим на момент розгляду спірних правовідносин.

Договір підписано генеральним директором ТОВ ТФ «Рудь» та відповідачем.

Статтею 265 ГК України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Дана норма кореспондується зі ст. 712 ЦК України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ст. 266 ГК України предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками. Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

З наданих до суду товарно-транспортних накладних за номерами 16169, 20360, 23803 вбачається факт поставки позивачем наступних партій продуктів харчування за договором № 943 від 03.06.2020:

- 04.02.2022 на загальну суму 1334,16 грн;

- 14.02.2022 на загальну суму 4520,88 грн;

- 21.02.2022 на загальну суму 4830,18 грн.

Суд зазначає, що вказані товарно-транспортні накладні підписані зі сторони постачальника та скріплені печаткою ТОВ ТФ «Рудь». Від відповідача зазначені накладні підписані різними особами з прописним зазначенням їх прізвищ (окрім накладної від 14.02.2022 № 20360, яка містить виключно підпис отримувача).

Суд зазначає, що в силу положень частини першої статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 4 статті 74 ГПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Статтею 76 ГПК України "належність доказів" передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зважаючи на наведені положення ГПК України щодо доказів та доказування в господарському процесі, з огляду на відсутність будь-яких заперечень відповідача, суд приймає докази позивача про поставку відповідачу товару за договором № 943 від 03.06.2020 у 2022 році, як такі що підтверджують поставку на загальну суму 10685,22 грн.

З копії претензії № 118 від 18.08.2022 вбачається, що позивач звернувся до відповідача з вимогою сплатити суму боргу 16224,42 грн, що включала в себе 12639,00 грн заборгованості та 3585,06 грн штрафних санкцій. До суду подано докази направлення вказаної претензії та актів звірки в двох екземплярах опис вкладення та накладна від 18.08.2022 за номером 746.

Позивач стверджував про отримання відповідачем вказаних документів 26.08.2022, водночас до суду не надано доказів, які б могли це підтвердити.

Обгрунтовуючи заявлену до стягнення суму, позивач посилався на акт звірки за 2022 рік, де зокрема зафіксовано наявність за відповідачем заборгованості на початку року у розмірі 9840,48 грн, проведення відповідачем часткових оплат за більш ранню заборгованість, що утоворилася до поставок, що здійснені у 2022 році.

Дослідивши наданий позивачем акт звірки суд звернув увагу на те, що в ньому зазначено також про реалізацію позивачем товарів та послуг 14.01.2022, 19.01.2022, 24.01.2022, 28.01.2022, 31.01.2022.

Водночас, суд констатує, що наданий позивачем акт звірки підписаний лише з боку ТОВ ТФ «Рудь» та не містить підпису та печатки відповідача. Відтак суд критично оцінює наданий позивачем підписаний в односторонньому порядку документ, що б мав засвідчувати узгоджений між сторонами обсяг проведених поставок та оплат.

Інших доказів проведення поставок та оплат за договором ані позивачем, ані відповідачем до суду не надано.

Таким чином, суд вважає доведеною виключно обставину проведення поставок на суму 10685,22 грн, що підтверджено первинними документами товарно-транспортними накладними, що підписані представниками сторін.

Матеріали справи не містять доказів оплати вказаних поставок. Суд вважає за можливе визначити момент виникнення у відповідача обов`язку провести оплати за товар.

Як вже зазначалось вище, пунктом 3.3 договору поставки визначено, що оплата за товар здійснюється протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з дати поставки партії товару. Отож, зважаючи на встановлену судом обставину проведення окремих поставок, суд вказує, що відповідачем прострочено виконання свого обов`язку з оплати:

товару вартістю 1334,16 грн, поставленого 04.02.2022 19.02.2022;

товару вартістю на 4520,88 грн, поставленного 14.02.2022 01.03.2022;

товару вартістю 4830,18 грн, поставленого 21.02.2022 08.03.2022.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Нормами ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Відповідно до ст.ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

За змістом положень ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином суд вважає, що відповідач на момент подання позову зобов`язаний був оплатити товар на загальну суму 10685,22 грн та задовольняє позов щодо стягнення основного боргу частково, в розмірі що еквівалентний доведеному позивачем обсягу поставки у 2022 році на цю суму.

Розглядаючи вимоги позивача про стягнення пені, слід зупинитися на наступному.

Пунктом 5.2 договору поставки, що укладений між сторонами закріплено, що у випадку недотримання строків оплати, вказаних в п. 3.3 цього договору, покупець сплачує на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення виконання зобов`язання.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У відповідності до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Враховуючи викладене, а також висновки суду щодо настання моменту оплати за здійснені позивачем поставки, суд констатує можливість нарахування пені за прострочення оплати в строки, що визначені вище. Також суд акцентує увагу на необхідність дотримання шестимісячного строку можливості нарахування пені на суму простроченого зобов`язання. Таким чином, суд здійснив коригування розрахунків позивача, в межах заявлених до стягнення періодів: з 19.02.2022 по 17.08.2022 на суму 1334,16 грн, з 01.03.2022 по 17.08.2022 на суму 4520,88 грн, з 08.03.2022 по 17.08.2022 на суму 4830,18 грн.

Подібним чином суд здійснив коригування розрахунків інфляційних та трьох відсотків річних в межах заявлених позивачем вимог, які підлягають стягненню з боржника у порядку частини 2 статті 625 ЦК України, де визначено боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Відтак, суд встановив, що загальний розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача становить 1651,58 грн, розмір трьох відсотків річних 147,62 грн, та розмір інфляційних втрат 1724,67 грн. З огляду на те, що розмір пені та трьох відсотків річних, що нараховані позивачем є більшими за ті, що визначені судом, то суд задовольняє ці вимоги частково. Водночас, оскільки розмір інфляційних втрат, що визначений судом є більшим за обсяг вимоги позивача, суд задовольняє цю позовну вимогу в заявленому до стягнення розмірі (1346,05 грн).

Пунктом 12 частини 3 статті 2 ГПК України закріплено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Судові витрати відповідно до статті 123 ГПК України складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи на професійну правничу допомогу та інших витрат, що пов`язані з вчиненням сторонами необхідних процесуальних дій. За змістом статті 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача частину судового збору пропорційно розміру задоволених вимог у сумі 1961,97 грн.

В силу частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова фірма «Рудь» (03179, місто Київ, проспект Перемоги, будинок 148/1, ) 10685,22 грн основного боргу за договором № 943 від 03.06.2020, 1651,58 грн пені, 147,62 грн трьох відсотків річних, 1346,05 грн інфляційних втрат та 1961,97 грн судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України.

Рішення підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 ГПК України.

Рішення підписано 29.06.2023.

Суддя А.Ф. Черногуз