ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 року Справа №924/1018/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Олексюк Г.Є.

суддя Гудак А.В.

при секретарі судового засідання Стафійчук К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фермерського господарства "Еко-Земля" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 05.04.2023 у справі №924/1018/22 (суддя Яроцький А.М., повний текст рішення складено 17.04.2023)

за позовом Заступника керівника Кам`янець-Подільської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Жванецької сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області

до фермерського господарства "Еко-Земля"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1) ОСОБА_1

2) ОСОБА_2

3) ОСОБА_3

про витребування земельних ділянок

за участю представників:

прокуратури - Безпалова А.В.,

позивача - не з`явився,

відповідача - не з`явився,

третьої особи-1 - не з`явився,

третьої особи-2 - не з`явився,

третьої особи-3 - не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 05.04.2023 позов задоволено. Витребувано з незаконного володіння фермерського господарства "Еко-Земля" у комунальну власність Жванецької сільської ради земельні ділянки площею 1,8 га кадастровий номер :03:002:0014 та площею 2 га кадастровий номер :03:002:0015, які розташовані за адресою: с. Межигір, Кам`янець-Подільського району Хмельницької області.

Суд першої інстанції, враховуючи встановлення факту відсутності рішень повноважного органу місцевого самоврядування, Сокільської сільської ради, щодо відчуження земельних ділянок на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , вказав, що орган місцевого самоврядування, як власник землі, волю на відчуження цих ділянок не виявив, а тому вони вибули з володіння власника поза його волею. Відтак, господарський суд дійшов висновку, що існують всі правові підстави для витребування їх з незаконного володіння відповідача на підставі ст. 388 ЦК України.

Крім того, враховуючи актуальну практику Верховного Суду в аналогічних правовідносинах, суд зазначив, що оскільки передумовою набуття права власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на спірні земельні ділянки було попереднє незаконне її вибуття з комунальної власності, належним та ефективним способом захисту інтересів держави є заявлення вимоги про витребування з незаконного володіння останнього набувача, а саме ФГ "Еко-Земля", у комунальну власність Жванецької сільської ради (правонаступника Сокільської сільської ради) спірних земельних ділянок.

Щодо застосування строку позовної давності господарський суд вказав, що момент обізнаності прокурора про незаконність вибуття з комунальної власності спірних земельних ділянок необхідно пов`язувати із датою 18.11.2022, оскільки саме тоді за виявленим фактом підробки та використання рішення органу місцевого самоврядування, що в подальшому стало підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки прокуратурою внесено відомості до ЄРДР за №0000034 та розпочато досудове розслідування.

Також судом встановлено, що Жванецькій сільській раді про порушення закону та порушення, у зв`язку з цим, прав і охоронюваних законом інтересів територіальної громади стало відомо лише у листопаді 2022 року, тобто з моменту отримання запитів прокурора.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що прокурором строк для звернення до суду не пропущено, оскільки вимога про витребування майна заявлена в межах трирічного строку для пред`явлення віндикаційного позову, а саме 29.12.2022.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням відповідач - фермерське господарство "Еко-Земля" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апелянт, зокрема, вказує на неналежне дослідження судом першої інстанції наданих доказів, оскільки стороною відповідача та третіми особами надані більш вірогідні, достовірні та належні докази на спростування доводів позивача, які не були прийняті до уваги господарським судом.

Звертає увагу, що в наданих місцевому господарському суду копіях рішеннь №18 та №19 від 29.08.2014 року наявні усі необхідні реквізити (дата, підпис голови Сокільської сільської ради та печатка), що свідчить про правомірність та законність дій для прийняття таких рішень. Додатково вказує, що на даний час відсутній вирок за вчинення кримінального правопорушення, відомості про яке внесені до ЄРДР, а саме - службового підроблення вказаних рішень сесії, що у свою чергу свідчить про їх законність.

Скаржник також зазначає, що факт самостійного виявлення правопорушення прокурором 18.10.2022 року, жодним чином не скасовує презумпцію можливості та обов`язку Жванецької сільської ради знати про свої права та належно і ретельно виконувати власні обов`язки. Відтак, вважає, що строк позовної давності по витребуванню земельної ділянки у комунальну власність - сплинув 29.08.2017, після закінчення три річного строку подання такого позову, оскільки саме 29.08.2014 Сокільською сільською радою були видані спірні рішення №18 та №19.

Учасники справи своїм правом подачі відзиву на апеляційну скаргу відповідно до ст.263 ГПК України не скористались.

Згідно з ч.3 ст.263 ГПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання, що відбулося 20.06.2023 року, позивач, відповідач та треті особи не забезпечили явку повноважних представників, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги (т.2, а.с.109-119, 125-126).

Натомість, відповідач подав клопотання про відкладення розгляду справи, у якому повідомив, що має намір укласти договір про надання правової допомоги, оскільки самостійно представляти свої інтереси не може, адже потребує професійної правничої допомоги. З огляду на вказане, просить вважати поважними причини неявки в судове засідання та відкласти розгляд справи на іншу дату.

Розглядаючи подане клопотання, колегія суддів зазначає, що за змістом ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.202 ГПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідач був повідомлений про розгляд справи 20.06.2023 заздалегідь, а саме 06.06.2023, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т.1, а.с.125), а тому апелянт мав достатньо часу для укладення договору про надання професійної правничої допомоги.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що як вбачається з матеріалів справи, відповідач приймав участь при розгляді справи в суді першої інстанції самостійно, без залучення представника.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п.35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 вказано, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

З огляду на вказане, зважаючи, що судом вжито необхідних заходів для завчасного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, враховуючи, що явка учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалася, приймаючи до уваги, що правову позицію скаржника, викладено в апеляційній скарзі і про її зміну апелянт будь-яких заяв або клопотань не подавав, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та відповідно можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представників позивача, відповідача та третіх осіб за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в них, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, рішеннями Сокільської сільської ради №18 (т.1, а.с.61) та №19 (т.1, а.с.10) від 29.08.2014 затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надано у власність земельні ділянки за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення ОСОБА_3 (площею 2 га кадастровий номер :03:002:0015) та ОСОБА_1 (площею 1,8000 га кадастровий номер :03:002:0014) відповідно, для ведення особистого селянського господарства за адресою: с.Межигір Кам`янець-Подільського району Хмельницької області.

23.06.2015 року між ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровуваний) укладено договір дарування земельної ділянки (т.1, а.с.62-63), відповідно до умов якого дарувальник передала (подарувала) у власність обдаровуваного безоплатно земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 2 га, кадастровий номер :03:002:0015.

11.11.2016 року аналогічний договір дарування (т.1, а.с.11-12) був укладений між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровуваний), згідно з яким дарувальник передав (подарував) у власність обдаровуваного безоплатно земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 1,8 га, кадастровий номер :03:002:0014.

Рішенням №1 від 24.02.2020 (т.1, а.с.14) засновника ФГ "Еко-Земля", ОСОБА_2 , створено ФГ "Еко-Земля". Пунктом 7 вказаного рішення визначено, що землі фермерського господарства складаються, в тому числі із земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :03:002:0014, площею 1,8 га, та кадастровий номер :03:002:0015 площею 2,0 га, що розташовані за адресою: с.Межигір, Кам`янець-Подільського району, Хмельницької області.

Відповідно до акта приймання-передачі земельних ділянок від 24.04.2020 року (т.1, а.с.13) ОСОБА_2 передав в безоплатне користування ФГ "Еко-Земля" земельні ділянки, в тому числі спірні земельні ділянки :03:002:0014; :03:002:0015).

Вказані обставини підтверджуються інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта щодо спірних ділянок (т.1, а.с.9, 60).

Листом від 07.10.2022 керівник окружної прокуратури, з метою вирішення питання наявності підстав для вжиття заходів представницького характеру в інтересах держави в суді, звернувся в архівний відділ Кам`янець-Подільської районної державної адміністрації щодо надання належним чином засвідчених копій протоколу сесії Сокільської сільської ради Кам`янець-Подільського району (з усіма наявними додатками) та усіх рішень відповідної сесії Сокільської сільської ради Кам`янець-Подільського району, яка відбулась 29.08.2014 року.

У відповідь на вказаний лист архівний відділ надав витребувані прокурором належним чином завірені копії протоколу 46 позачергової сесії VI скликання Сокільської сільської ради від 29.08.2014 з усіма рішеннями сесії (т.1, а.с.21-28).

Крім того, листом від 12.10.2022 керівник окружної прокуратури також звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області щодо надання інформації: який правовий статус мали земельні ділянки, в тому числі з кадастровими номерами :03:002:0014, :03:002:0014 до моменту їх передачі у приватну власність згідно обліковими даними та ін.

24.10.2022 ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області листом повідомило прокуратуру, що відповідно до відомостей Державного земельного кадастру земельні ділянки з кадастровим номером :03:002:0014, площею 1,8 га та з кадастровим номером :03:002:0015, площею 2,0 га станом на 29.08.2014 мали такий правовий статус, зокрема: форма власності - комунальна, категорія земель - землі сільськогосподарського призначення, вид використання в межах категорії - особисте селянське господарство, склад угідь - рілля, місце розташування - в межах населеного пункту с.Межигір.

Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.10.2022 прокуратурою зареєстровано кримінальне провадження за №0000034, за ч. 1 ст.366 КК України, по факту незаконного вибуття з комунальної власності Сокільської (Жванецької) сільської ради земельних ділянок загальною прощею 15,6 га без відповідного рішення сесії сільської ради (т.1, а.с.36).

Прокурор, вивчивши копії протоколу 46 позачергової сесії VI скликання Сокільської сільської ради від 29.08.2014 з усіма рішеннями сесії, вважає, що земельні ділянки з кадастровим номером :03:002:0014, площею 1,8га та з кадастровим номером :03:002:0015, площею 2,0 га, вибули з володіння територіальної громади поза її волею без прийняття рішення Сокільської сільської ради, що і стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в даній справі, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, рішенням першої організаційної сесії VII скликання Жванецької сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області №8 від 02.01.2018 розпочато процедуру реорганізації, в тому числі Сокільської сільської ради шляхом приєднання до Жванецької сільської ради. Жванецька сільська рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Сокільської сільської ради (т.1, а.с.15).

Листом від 18.11.2022 (т.1, а.с.32), з метою встановлення підстав для представництва інтересів держави в суді у відповідності до вимог ст.23 Закону України "Про прокуратуру", прокуратура звернулася до Жванецької сільської ради з вимогою надати інформацію чи було відомо Жванецькій сільській раді про незаконне вибуття з комунальної власності земельних ділянок, в тому числі з кадастровими номерами :03:002:0014, :03:002:0015, чи вживалися Жванецькою сільською радою заходи щодо витребування вказаних земельних ділянок та чи має намір звертатися в майбутньому до суду для захисту порушеного права.

У відповідь на вказаний лист Жванецька сільська рада листом від 02.12.2022 (т.1, а.с.35) повідомила прокуратуру, що нею не приймалися заходи щодо повернення земельних ділянок з кадастровими номерами :03:002:0014, :03:002:0015, у зв`язку з відсутністю інформації про їх незаконне вибуття з комунальної власності, не заперечує щодо здійснення Кам`янець-Подільською окружною прокуратурою заходів державного впливу щодо вирішення даного питання.

07.12.2022 прокуратурою надіслано на адресу Жванецької сільської ради повідомлення про встановлення підстав та наміру здійснювати представництво інтересів держави в суді (т.1, а.с.37).

Враховуючи вищевикладене, надаючи оцінку наявності підстав представництва прокурором інтересів держави, суд апеляційної інстанції констатує, що прокурор, звертаючись з позовом, у встановленому законом порядку обґрунтував порушення інтересів держави, та вказав у чому полягає нездійснення захисту законних інтересів держави відповідним суб`єктом владних повноважень.

Крім того, суд враховує також той факт, що прокурор звернувся з даним позовом до суду 29.12.2022 року, при цьому Жванецьку сільську раду повідомлено про наявні порушення вимог законодавства листом 16.11.2022, а тому в позивача був час і можливість самостійно звернутися до суду за захистом інтересів держави, однак останній цим правом не скористався, що свідчить про невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо про можливе порушення інтересів держави. Водночас, апеляційним судом також враховується, що позивач повідомив, що не заперечує щодо здійснення прокуратурою заходів державного впливу щодо вирішення даного питання.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо дотримання прокурором порядку, передбаченого ст.23 Закону України "Про прокуратуру", для звернення до суду з відповідним позовом та наявності законних підстав для представництва прокурором інтересів держави, оскільки позивач належним чином не здійснив захист інтересів територіальної громади в спірних правовідносинах, у зв`язку з чим у прокурора були обґрунтовані правові підстави для звернення з даним позовом до суду.

Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду колегія суддів враховує наступне.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом ч.1 ст.317, ч.1 ст.319, ч.1 ст.321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

До позовів про права на нерухоме майно у контексті частини третьої статті 16 ГПК України, відносяться позови щодо захисту речових прав на нерухоме майно, зокрема, віндикаційний - про витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст.387 ЦК України).

Зміст приписів ст.388 ЦК України свідчить, що предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном не власника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння. Предметом доказування у справах за такими позовами становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та ін. Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні.

Із вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння за правилами як статті 387 так і статті 388 Цивільного кодексу України, може звертатися лише особа, яка є власником майна, чи належним його володільцем.

При цьому, належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який зважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст.387 ЦК України). Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц.

Крім того, як вірно враховано судом першої інстанції, власник з дотриманням вимог ст.388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Визнання недійсним державного акта також не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16).

Враховуючи приписи ст. 387, 388 ЦК України, а також встановлені судом обставини про те, що спірна земельні ділянки з кадастровими номерами :03:002:0014, :03:002:0015, як об`єкти нерухомого майна, на даний час перебувають у власності ФГ "Еко-Земля" (т.1, а.с.9, 60), колегія суддів дійшла висновку, що прокурором обрано належний та ефективний спосіб захисту інтересів держави та обґрунтовано заявлено вимогу про витребування спірної земельної ділянок саме від відповідача ФГ "Еко-Земля", як останнього набувача майна.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо правомірності та законності прийняття рішень Сокільської сільської ради №18, 19 від 29.08.2022, а відтак законності набуття права власності на спірні земельні ділянки відповідачем, колегія суддів враховує наступне.

Суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є, зокрема, держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності та територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Відповідно до ч.2 ст.116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

У відповідності до ч.6 ст.118 ЗК України (у редакції чинній на час розгляду заяв фізичних осіб), громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу (ч.7, 8 ст.118 ЗК України).

Частина 9 ст.118 ЗК України передбачала, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Із аналізу ст.118 ЗК України вбачається, що порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачав послідовність етапів, а саме:

- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 ЗК України;

- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на підставі заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_3 прийнято рішення сесії Сокільської сільської ради №19 від 27.12.2013 (т.1, а.с.158), №26 від 27.12.2013 (т.1, а.с.135) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель запасу сільської ради для ведення особистого селянського господарства вказаним особам, достовірність яких жодною стороною, в тому числі і прокурором, під сумнів не ставиться.

За зверненням цих же фізичних осіб (т.1, а.с.139, 165) приватним підприємством "Земля 2012" розроблено проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_3 (т.1, а.с.136-138), ОСОБА_1 (т.1, а.с.159-164).

Як вбачається з матеріалів справи, вказані проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок також погоджені відділом Держземагенства у Кам`янець-Подільському районі Хмельницької області в порядку, передбаченому ст.186-1 ЗК України (щодо ОСОБА_3 т.1, а.с.141-145; щодо ОСОБА_1 т.1, а.с.169-178).

Крім того, прокурором надано належним чином завірені копії рішень Сокільської сільської ради №18 від 29.08.2014 (т.1, а.с.10), №19 від 29.08.2014 (т.1, а.с.61) про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства та передачу земельних ділянок у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як завершального етапу процедури безоплатної приватизації земельних ділянок, визначеної ст.118 ЗК України.

Аналіз норм законодавства, якими врегульовано процедуру отримання у власність земельної ділянки, свідчить про те, що всі дії відповідних суб`єктів земельно-правової процедури, а також фізичних осіб, які зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельних ділянок, є взаємопов`язаними, послідовними і спрямовані на досягнення результату у вигляді отримання земельних ділянок у власність, що і було реалізовано ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Оцінюючи доводи прокурора щодо порушеного кримінального провадження, колегія суддів зауважує, що відповідно ч.6 ст.75 ГПК України обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відтак, наявність порушеного кримінального провадження (т.1, а.с.36) як беззаперечного факту в підтвердження підроблення рішень Сокільської сільської ради №18, 19 від 29.08.2014, з огляду на ст.61 Конституції України щодо презумпції невинуватості та ст.75,76 ГПК України щодо підстав для звільнення від доказування та належності доказів, недостатньо для доведення обставин недостовірності інформації, зазначеної у таких рішеннях.

Окрім того, прокурором не було надано в якості доказу будь-якого висновку судового експерта, отриманого в рамках кримінального провадження щодо підроблення підпису чи відбитку печатки рішення сесії Сокільської сільської ради №18, 19 від 29.08.2014, які б давали підстави ставити під сумнів прийняті рішення на вказаній сесії.

Із клопотаннями про призначення почеркознавчої експертизи в межах розгляду даної справи жодна зі сторін, в тому числі і прокурор, ні в суд першої інстанції, ні в суд апеляційної інстанції, також не звертались.

Інших належних та допустимих доказів, в розумінні ст.76, 77 ГПК України, на підтвердження факту підтвердження підроблення рішень Сокільської сільської ради №18, 19 від 29.08.2014, прокурором в матеріали справи також надано не було.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу, що в матеріалах справи наявні копії нотаріально засвідчених заяв свідків ОСОБА_4 як голови Сокільської сільської ради (т.1, а.с.232-234), ОСОБА_5 як секретаря Сокільської сільської ради (т.1, а.с.235-236), ОСОБА_6 як депутата Сокільської сільської ради (т.1, а.с.237-238), згідно яких останні підтверджують прийняття шляхом голосування місцевими депутатами на 46 сесії Сокільської сільської ради шостого скликання рішень про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою, рішень про затвердження такої документації та передачу земельних ділянок у власність громадянам, в тому числі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

З огляду на встановлені вище обставини, а також приймаючи до уваги те, що рішення Сокільської сільської ради №18, 19 від 29.08.2014 в судовому порядку на час перегляду апеляційною інстанцією рішення господарського суду не скасовані, вказані рішення презюмуються законними, чинними та такими, що породжують відповідні правові наслідки, а відтак підтверджують факт затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства та відповідно передачу земельних ділянок у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

При цьому, доводи прокурора щодо відсутності розгляду в протоколі №1 46 позачергової сесії VI скликання Сокільської сільської ради питання щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та передачу її у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а відтак і відсутність прийняття відповідних рішень ради, як на доказ незаконного вибуття з володіння територіальної громади поза її волею земельних ділянок, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції викладених вище, а відтак не приймаються до уваги судом.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч.2, 3 ст.86 ГПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічної правової позиції дотримується Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 27.01.2022 у справі №917/996/20).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом". Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Аналогічний підхід до стандарту доказування "вірогідність доказів" висловлено Касаційним господарським судом у постановах від 29.01.2021 у справі №922/51/20, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Враховуючи приписи ст.79, 86 ГПК України щодо вірогідності та оцінки доказів, приймаючи до уваги дотримання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 процедури отримання у власність земельних ділянок згідно ст.118 ЗК України, яка передбачає певну етапність дій як фізичних осіб, так і відповідних суб`єктів земельно-правової процедури, зважаючи на факт відсутності в матеріалах справи будь-яких доказів у підтвердження підроблення рішень Сокільської сільської ради №18, 19 від 29.08.2014, в тому числі відсутність обвинувального вироку в межах кримінального провадження та висновку ескпертизи щодо підроблення підпису чи відтиску печатки рішення сесії, а також враховуючи заяви свідків про прийняття спірних рішень, суд вважає встановленим факт прийняття рішень Сокільської сільської ради №18, 19 від 29.08.2014. При цьому, відсутність відповідних рішень у протоколі №1 (т.1, а.с.22) не може свідчити про не затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та передачу її у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , та як наслідок, не може бути підставою для витребування земельних ділянок.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що спірні земельні ділянки вибули з власності держави за наявності її волі, вираженої в діях уповноваженого органу, який в силу покладених на нього завдань розпоряджався землями на визначеній території та прийняв відповідні рішення №18, 19 від 29.08.2014 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та передачу земельної ділянки у власність, що унеможливлює застосування такого способу захисту як віндикаційний позов.

Натомість, суд першої інстанції вказаного не врахував та як наслідок дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для витребування спірних земельних ділянок з незаконного володіння відповідача в порядку ст.388 ЦК України, з огляду на що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову позову про витребування земельних ділянок.

Щодо застосування строку позовної давності у даній справі, колегія суддів враховує наступне.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи, що при розгляді даного спору колегія суддів встановила відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, заява про застосування строків позовної даності задоволенню не підлягає, а вказаний строк до спірних правовідносин не може бути застосований.

Оцінюючи дотримання принципів правомірного втручання у право мирного володіння спірною земельною ділянкою, апеляційний суд вважає за необхідне вказати таке.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (ст.1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний та надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20.10.2011, "Кривенький проти України" від 16.02.2017).

Водночас, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, ЄСПЛ загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (рішення та ухвали ЄСПЛ у справах "Раймондо проти Італії" від 22.02.1994, "Філліпс проти Сполученого Королівства" від 05.07.2001, "Аркурі та інші проти Італії" від 05.07.2001, "Ісмаїлов проти Російської Федерації" від 06.11.2008).

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист право на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність та поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Враховуючи встановлення факту законності прийняття рішень №18, 19 від 29.08.2014, про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та передачу земельної ділянки у власність, а відтак вибуття спірних земельних ділянок з власності держави за наявності її волі, вираженої в діях уповноваженого органу, який в силу покладених на нього завдань розпоряджався землями, колегія суддів констатує добросовісність набуття права власності на спірні земельні ділянки фермерським господарством "Еко-Земля", а відтак суд вважає, що задоволення позовних вимог у даній справі призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.277 ГПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є не з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції, що питання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства та передачу її у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на відповідній сесії не розглядалось, а також, що рішення Сокільської сільської ради №18, №19 від 29.08.2014, які слугували підставою для реєстрації права власності вказаним особам на земельні ділянки з кадастровими номерами :03:002:0015, :03:002:0014 сільською радою не приймалось, з огляду на що господарським судом здійснено невірний висновок про задоволення позовних вимог прокурора про витребування земельних ділянок. Відтак, апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову позовних вимог у даній справі.

Враховуючи приписи ст.129 ГПК України, колегією суддів, з підстав скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги, здійснено перерозподіл судових витрат зі сплати судового збору.

При цьому, колегія суддів також враховує, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05.10.2022 у справі №923/199/21 відступила від висновків стосовно застосування норм ГПК України щодо розподілу судових витрат у справах за позовами прокурора в інтересах держави та зазначила, що у вирішенні питання щодо розподілу судових витрат за наслідками розгляду справ, провадження в яких відкрито за позовом прокурора в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позиція цього органу щодо заявленого прокурором позову не є вирішальним критерієм, оскільки прокурор бере участь у розподілі судових витрат нарівні з іншими учасниками справи.

З огляду на викладене, прокурор, звертаючись з позовом в інтересах держави, є самостійним суб`єктом щодо реалізації своїх прав та виконання обов`язків, пов`язаних із розподілом судових витрат, а відтак апеляційний суд дійшов висновку про стягнення судового збору за розгляд апеляційної скарги з прокуратури.

Керуючись ст. 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фермерського господарства "Еко-Земля" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 05.04.2023 у справі №924/1018/22 задоволити.

2. Рішення Господарського суду Хмельницької області від 05.04.2023 у справі №924/1018/22 скасувати та прийняти нове рішення.

3. У позові Заступника керівника Кам`янець-Подільської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Жванецької сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області про витребування земельних ділянок відмовити.

4. Стягнути з Хмельницької обласної прокуратури (м.Хмельницький, провулок Військоматський, 3, ) на користь фермерського господарства "Еко-Земля" (32316, Хмельницька обл., м.Кам`янець-Подільський, вул.Пушкінська, буд.35, кв.47, ) 7443,00 грн. (сім тисяч чотириста сорок три гривні) судового збору за розгляд апеляційної скарги.

5. Господарському суду Хмельницької області видати судовий наказ.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "23" червня 2023 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Гудак А.В.