РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.06.2023Справа № 910/169/23

За позовом Заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства культури та інформаційної політики України

до 1. Регіонального відділення Фонду Державного майна України по місту Києву

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Візард системні технології»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Київський національний університет театру, кіно і телебачення імені І.К. Карпенко-Карого

про визнання недійсним договору та зобов`язання повернути майно

Суддя Котков О.В.

Секретар судового засідання Горенюк Т.О.

Представники учасників справи:

від прокуратури Синюк І.А.;

від позивача Яцишен Д.В., Бруль А.С.;

від відповідача-1 Михайлов В.В.;

від відповідача-2 Кубрак Ж.Б.;

від третьої особи Боскін О.Л.

В судовому засіданні 15.06.2023 року, відповідно до положень ст. 233, 240 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, повідомлено представників учасників справи, що повне рішення буде складено 27.06.2023 року.

СУТЬ СПОРУ:

03 січня 2023 року до Господарського суду міста Києва від Заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства культури та інформаційної політики України (позивач) надійшла позовна заява № 24-315вих від 29.12.2022 року до Регіонального відділення Фонду Державного майна України по місту Києву (відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Візард системні технології» (відповідач-2), в якій викладені позовні вимоги, щоб в судовому порядку:

- визнати недійсним договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 5811 від 28.03.2011 року, строк дії якого продовжено додатковою угодою № 5811/04 від 27.08.2021 року, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву та ТОВ «Візард системні технології», предметом якого є державне нерухоме майно площею 145,8 кв.м розташоване у навчальному корпусі літ. «З» за адресою: м. Київ, вулиця Євгена Коновальця, 18, що обліковується на балансі Київського національного університету театру, кіно і телебачення імені І.К. Карпенка-Карого;

- зобов`язати ТОВ «Візард системні технології» повернути за актом повернення з оренди орендованого нерухомого майна, що належить до державної власності, а саме: нежитлові приміщення площею 145,8 кв.м., навчального корпусу літ. «З», розташовані за адресою: м. Київ, вул. Євгена Коновальця, 18 балансоутримувачу - Київському національному університету театру, кіно і телебачення імені І.К. Карпенка-Карого.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що надання в оренду державного майна - приміщення навчального корпусу літ. «З», площею 145,8 кв.м, що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Євгена Коновальця, 18 є незаконним, а договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 5811 від 28.03.2011 року, строк дії якого продовжено додатковою угодою № 5811/04 від 27.08.2021 року, є недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.01.2023 року у справі № 910/169/23 позовну заяву № 24-315вих від 29.12.2022 року Заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства культури та інформаційної політики України до 1. Регіонального відділення Фонду Державного майна України по місту Києву, 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Візард системні технології» про визнання недійсним договору та зобов`язання повернути майно залишено без руху, надано Заступнику керівника Київської міської прокуратури строк для усунення встановлених недоліків позовної заяви протягом 5 (п`яти) днів з дня вручення даної ухвали.

У відповідності до відомостей з офіційного веб-сайту Державного підприємства "Укрпошта" за поштовим ідентифікатором № 137 ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.01.2023 року у справі № 910/169/23 вручено представнику Київської міської прокуратури - 19.01.2023 року.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 116 Господарського процесуального кодексу України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Тобто, строк для усунення встановлених недоліків позовної заяви до 24.01.2023 року (включно).

23.01.2023 року через відділ діловодства суду від Київської міської прокуратури надійшла заява № 24-315вих(1) від 19.01.2023 року «Про усунення недоліків».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи № 910/169/23 здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 23.02.2023 року та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Київський національний університет театру, кіно і телебачення імені І.К. Карпенко-Карого.

16.02.2023 року через відділ діловодства суду від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву б/н від 15.02.2023 року, в якому відповідач-2 проти позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що оскаржуваний договір оренди нерухомого майна був укладений у відповідності до вимог законодавства, які були чинними станом на момент його укладення. Результати конкурсу в судовому порядку не оскаржувалися. Договір оренди нерухомого майна неодноразово продовжувався, останнє його продовження відбулося 27.08.2021 року.

23.02.2023 року через відділ діловодства суду від Міністерства культури та інформаційної політики України надійшли пояснення № 06/20/1718-23 від 23.02.2023 року.

За ч. 4 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати.

В підготовчому засіданні 23.02.2023 року судом оголошувалася перерва.

Згідно ч. 3 ст. 177 Господарського процесуального кодексу України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

Так, суд відмічає, що в підготовчому засіданні 23.02.2023 року судом продовжено строк підготовчого провадження на 30 (тридцять) днів.

24.02.2023 року через відділ діловодства суду від відповідача-1 надійшов відзив № 30-10/1260 від 20.02.2023 року, в якому відповідач-1 проти позовних вимог заперечив, мотивуючи це тим, що позовні вимоги мають формальний характер, не містять обгрунтування порушення прав громадян на отримання якісної вищої освіти та чим саме оскаржуваний правочин перешкоджає реалізації державної політики в галузі вищої освіти.

03.03.2023 року через відділ діловодства суду від прокуратури надійшла відповідь на відзив №24-315вих від 27.02.2023 року, в якій прокуратура проти доводів відповідача-1 заперечила, посилаючись на те, що викладені у відзиві на позовну заяву доводи не спростовують пояснення прокуратури та не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, тому що невикористання навчальним закладом спірних приміщень для навчального процесу не надає права передачі цих приміщень в оренду з іншою метою, ніж пов`язаною із навчально-виховним процесом, отже спірні приміщення передані в оренду всупереч забороні встановленій законом.

В підготовчому засіданні 28.03.2023 року судом оголошувалася перерва.

Крім того, в підготовчому засіданні 28.03.2023 року судом було розглянуте та відхилене клопотання прокуратури про відкладення підготовчого засідання. Відхиляючи наведене клопотання суд виходив з того, що відповідно до положень частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Неявка у судове засідання сторін, належним чином повідомлених про час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи у судовому засіданні.

Суд зазначає, що наведені обставини в обґрунтування причин неявки представника прокуратури у підготовче засідання не можуть бути визнані судом поважними, адже не є об`єктивно непереборними. Прокуратура, як учасник судового процесу, не позбавлена права і можливості забезпечити участь у підготовчому засіданні представника, якому доручити виконання функцій щодо представництва інтересів у суді відповідно до вимог процесуального закону.

Поряд з цим, в клопотанні про відкладення підготовчого засідання не зазначено обставин, з яких суд не може розглянути справу без участі представника прокуратури.

За ч. 4 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати.

Так, в підготовчому засіданні 20.04.2023 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, яка занесена до протоколу судового засідання, та призначено справу № 910/169/23 до судового розгляду по суті на 23.05.2023 року.

22.05.2023 року через відділ діловодства суду від відповідача-1 надійшла заява № 30-10/б-н від 22.05.2023 року «Про застосування строків позовної давності», яка обґрунтована тим, що Міністерство культури і органи прокуратури були обізнані про порушення своїх прав з 09.02.2011 року, а не з листопада 2022 року, оскільки 09.02.2011 року здійснено випуск газети «Відомості приватизації», в якій містилась інформація про проведення конкурсу щодо оренди нежитлових приміщень.

23.05.2023 року через відділ діловодства суду від відповідача-2 надійшла заява б/н від 23.05.2023 року «Про застосування строків позовної давності», яка мотивована тим, що договір оренди № 5811 від 28.03.2011 року був укладений після проведення конкурсу, який був оголошений на 04.03.2011 року («Відомості приватизації» №6 (649) від 09.02.2011 року), про результати якого було оголошено в газеті «Відомості приватизації» №13 (656) від 30.03.2011 року у відповідності до Порядку проведення конкурсу на право оренди державного майна, затвердженого Наказом Фонду державного майна України 13.10.2004 року №2149 (в редакції від 10.03.2009 року). Таким чином, строк позовної давності щодо вимог про визнання договору оренди нерухомого майна недійсним сплив 30.03.2014 року.

В судовому засіданні 23.05.2023 року судом оголошувалася перерва.

В судовому засіданні 15.06.2023 року представники прокуратури та позивача позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити позов. Представники відповідачів та третьої особи проти позовних вимог заперечили та просили суд відмовити в позові та застосувати до позовних вимог позовну давність.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

28.03.2011 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Візард Системні Технології» (орендар) укладено Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 5811 (надалі - Договір), за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення загальною площею 145, 85 кв.м (реєстровий номер за ЄРОДВ 02214171.1. АААДДЛ 432), розміщені за адресою: м. Київ, вул. Щорса, 18, на четвертому поверсі будівлі навчального корпусу літ. «З», що перебуває на балансі Київського національного університету театру, кіно і телебачення імені І.К. Карпенка-Карого, вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 30 вересня 2010 року і становить 1051400, 00 грн. без ПДВ (пункт 1.1. Договору).

Договором оренди передбачено, що майно передається з метою розміщення офісу (пункт 1.2.).

Відповідно до пункту 10.1. Договору Договір укладено строком на 2 роки 11 місяців. Договір діє з 28 березня 2011 року до 28 лютого 2014 року.

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну Договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, Договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені Договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження Договору (п. 10.4. Договору).

28.03.2011 року за актом приймання-передачі державного нерухомого майна балансоутримувач передав, а орендар прийняв в строкове платне користування майно загальною площею 145,80 кв.м, розміщене за адресою: м. Київ, вул. Щорса, 18, на четвертому поверсі будівлі навчального корпусу літ. «З», що перебуває на балансі Київського національного університету театру, кіно і телебачення імені І.К. Карпенка-Карого.

Строк дії договору неодноразово продовжувався.

З наявного у матеріалах справи листа № 30-06/4845 від 18.11.2022 року Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву вбачається, що Регіональним відділенням Фонду державного майна по місту Києву було прийнято рішення, оформлене наказом №74 від 19.01.2021 року, про оголошення аукціону на продовження дії Договору оренди на підставі заяви ТОВ «Візард Системні Технології» від 25.09.2020 року № 2509/1 та згоди балансоутримувача на продовження Договору оренди, яка надана у формі листа від 23.12.2020 року.

Аукціон на продовження договору оренди з переважним правом оголошено в ЕТС (UA-PS-2021-04-22-000065-3), за результатами якого була укладена Додаткова угода від 27.08.2021 року № 5811/04 про внесення змін до Договору оренди нерухомого майна.

Відповідно до п. 1.1., 1.2. Додаткової угоди орендодавець і балансоутримувач передають, а орендар приймає у строкове платне користування майно - державне нерухоме майно загальною площею 145, 8 кв.м., розташоване за адресою: м. Київ, вулиця Євгена Коновальця, 18.

За умовами п. 7 Додаткової угоди майно передається в оренду для використання за будь-яким цільовим призначенням.

Згідно з п. 12.1. Додаткової угоди строк дії Договору продовжено на 5 років з дня набрання чинності цим Договором.

Рішенням Київської міської ради від 03.09.2015 року № 944/1808 «Про перейменування вулиць, площ, провулків та проспектів у місті Києві» вулицю Щорса перейменовано на вулицю Євгена Коновальця.

З наявної у матеріалах справи інформаційної довідки № 314095823 від 03.11.2022 року вбачається, що за номером об`єкта нерухомого майна 000 зареєстровано навчальний корпус літера «З», загальною площею 4955, 3 кв.м, який знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Євгена Коновальця, 18. З вказаної інформаційної довідки також вбачається, що спірні нежитлові приміщення належать до державної власності. Власником приміщень є держава в особі Міністерства культури та інформаційної політики України.

Наказом Міністерства культури та інформаційної політики України № 251 від 18.07.2022 року навчальний корпус літ. «З» за адресою: м. Київ, вул. Євгена Коновальця, 18 передано на праві оперативного управління Київському національному університету театру, кіно і телебачення мені І.К. Карпенка-Карого.

Відповідно до пункту 1.8. Статуту Київського національного університету театру, кіно і телебачення імені І.К. Карпенка-Карого, затвердженого Наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 18.05.2020 року № 1778 (надалі - Статут) Університет є юридичною особою публічного права, права і обов`язки якої він набув з дня державної реєстрації; неприбутковим акредитованим закладом вищої освіти, який фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України; державною власністю.

Основною метою діяльності Університету є провадження освітньої, наукової, мистецької, культурної та методичної діяльності, забезпечення організації освітнього процесу і здобуття особами вищої післядипломної освіти з урахуванням їхніх покликань, інтересів і здібностей (пункт 1.11. Статуту).

Відповідно до п. 15.1. Статуту майно університету є державною власністю і закріплено за ним на праві оперативного управління. Майно університету складається з оборотних та необоротних активів, а також інших цінностей, вартість яких відображається у самостійному балансі Університету.

Джерелами формування майна університету є: кошти державного бюджету України; майно, передане університету в оперативне управління Уповноваженим органом управління; майно, придбане у юридичних та фізичних осіб у встановленому законом порядку; кошти, отримані від юридичних осіб та фізичних осіб за надання платних послуг, оренду майна тощо; інші джерела, не заборонені законодавством України (пу. 15.2. Статуту).

Пунктом 15.3. Статуту передбачено, що матеріально-технічна база університету, що включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби та інші матеріальні цінності, є державною власністю, закріпленою за ним на правах оперативного управління.

Університет розпоряджається майном, що належить до основних засобів, тільки у межах повноважень та у спосіб, передбачений Господарським кодексом України та іншими законами України (п. 15.4. Статуту).

В обґрунтування позовних вимог прокуратура посилається на частину п`яту статті 63 Закону України «Про освіту», частину другу статті 5 Закону України «Про приватизацію державного майна» та стверджує про незаконну передачу в оренду приміщень державного навчального закладу для здійснення діяльності, що не пов`язана з навчально-виховним процесом. Прокуратура наголошувала, що спірне майно державної форми власності за цільовим призначенням повинно використовуватися для забезпечення громадян можливістю здобуття вищої освіти, задоволення їх потреб у навчальному та виховному процесах, реалізації здібностей, таланту, проте спірне майно фактично використовується суб`єктом господарювання для задоволення особистих потреб та одержання прибутку. Отже, порушення інтересів держави полягає в незаконному, нецільовому використанні приміщення навчального закладу не за його цільовим призначенням.

Відповідач-1 заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на правомірність укладення спірного Договору оренди. Зокрема, відповідач-1 зазначає, що положення Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та Порядок передачі в оренду державного та комунального майна, затверджений постановою КМУ від 03.06.2018 року № 483 дозволяють передавати в оренду приміщення закладів освіти за умови, що останні не використовуються у діяльності таких закладів протягом трьох років та передача в оренду приміщення не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у такому закладі, що повністю відповідає обставинам розглядуваної справи.

Відповідач-2 заперечив проти задоволення позовних вимог, мотивуючи це тим, що на момент укладення спірного Договору оренди та його продовження 27.08.2021 року спірне приміщення не було закріплено за Київським національним університетом театру, кіно і телебачення імені І.К. Карпенка-Карого на праві оперативного управління, а тому це приміщення не було приміщенням Університету. За твердженнями відповідача-2, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з частиною 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Частинами 1, 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно з ч. 4 ст. 55 Господарського процесуального кодексу України якщо особа, яка має процесуальну дієздатність і в інтересах якої подана заява, не підтримує заявлених позовних вимог, суд залишає заяву без розгляду, крім позову про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі її посадовою особою, поданого власником (учасником, акціонером) цієї юридичної особи в її інтересах, а також позову прокурора в інтересах держави.

Водночас, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Виходячи з аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.

Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 з`ясовуючи поняття "інтереси держави" визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (ч. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Разом з тим, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України, ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру").

Отже, прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Велика Палата Верховного Суду у постанові 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 зазначила, що вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Підставою звернення Заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства культури та інформаційної політики України з даним позовом до суду у позовній заяві вказано порушення РВ ФДМ України по місту Києву порядку передачі в оренду державного майна закладу освіти, що фінансується з державного бюджету.

Міністерство культури та інформаційної політики України маючи відповідні повноваження не вчинило належних дій щодо захисту інтересів держави.

В зв`язку з чим, Київською міською прокуратурою від 04.11.2022 року № 24-986ВИХ-22, від 13.12.2022 року № 24-1107ВИХ-22 на адресу Міністерства направлялися запити про надання інформації щодо законності укладення додаткової угоди № 5811/04 від 27.08.2021 року, чи вбачає Міністерство порушення вимог чинного законодавства при використанні спірного приміщення не за цільовим призначенням та чи вживало Міністерство або має намір вживати заходів для їх усунення.

Листами № 06/17/4067-22 від 24.11.2022 року та № 06/17/5210-22 від 27.12.2022 року Міністерство повідомило прокуратуру, що не вбачає підстав для визнання договору оренди № 5811 від 28.03.2011 року недійсним.

За наведених обставин, у прокуратури виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з даним позовом.

Згідно зі статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 Цивільного кодексу України, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Статтею 236 Цивільного кодексу України визначено, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. І відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Спір у цій справі стосується визнання недійсним Договору оренди № 5811 від 28.03.2011 року (зі змінами та доповненнями), укладеного між Регіональним відділенням Фонду та ТОВ «Візард Системні Технології», предметом якого є нежитлові приміщення загальною площею 145,80 кв.м, розміщені за адресою: м. Київ, вул. Євгена Коновальця (Щорса), 18, на четвертому поверсі будівлі навчального корпусу літ. «З», що перебуває на балансі Київського національного університету театру, кіно і телебачення імені І.К. Карпенка-Карого, вартість якого становить 3 212 000,00 грн. (у редакції Договору № 5811/03 від 20.02.2020 року).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Дана правова позиція узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2019 року у справі №920/330/18.

Щодо цільового використання приміщень навчального закладу.

До спірних правовідносин суд застосовує норми Закону України «Про освіту» від 23.05.1991 року № 1060-XII (надалі - Закон), який діяв на момент вчинення оскаржуваного правочину 28.03.2011 року.

Частиною другою статті 18 Закону України «Про освіту» визначено, що заклади освіти, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного закладу освіти.

Система освіти складається із навчальних закладів, наукових, науково-методичних і методичних установ, науково-виробничих підприємств, державних і місцевих органів управління освітою та самоврядування в галузі освіти (стаття 28 Закону).

Структура освіти включає, зокрема, вищу освіту та післядипломну освіту (стаття 29 Закону).

Фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування. Додатковими джерелами фінансування є, зокрема, доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання (частини перша та четверта статті 61 Закону).

Матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством.

Об`єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов`язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням (частини перша та п`ята статті 63 Закону).

Згідно з частиною четвертою статті 61 Закону України «Про освіту» майно навчальних закладів може використовуватись як додаткове джерело фінансування цих закладів шляхом отримання доходів від надання в оренду приміщень.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 року у справі № 905/1227/17, предметом позову у якій є недійсність договору і повернення власнику приміщень закладу освіти, суд касаційної інстанції, посилаючись на положення статті 61 Закону України «Про освіту» у редакції Закону № 1060-ХІІ від 23.05.1991 дійшов таких висновків: «в якості додаткових джерел фінансування навчальних закладів законом передбачається можливість залучати, у тому числі доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання. Проте надання в оренду таких приміщень, споруд, обладнання, що тимчасово не задіяні, дозволяється лише для їх використання, пов`язаного з навчально-виховним процесом відповідного навчального закладу, за умови, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі. …Невикористання навчальним закладом спірних приміщень для навчального процесу не надає права передачі цих приміщень в оренду з іншою метою, ніж пов`язаною з навчально-виховним процесом».

Подібний висновок також викладено у постанові Верховного Суду від 05.08.2020 року у справі № 913/152/18, предметом позову у якій є визнання недійсним договору оренди та зобов`язання повернути приміщення.

У підпункті 2 пункту 8 постанови Кабінету Міністрів України від 27 серпня 2010 року № 796 «Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності» вказано, що навчальні заклади мають право надавати інші послуги, зокрема, надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Крім того, пунктом 3.19 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01, затверджених постановою Головного державного санітарного лікаря України від 14 серпня 2001 року № 63, передбачено, що здача в оренду території, будівель, приміщень, обладнання підприємствам, установам, організаціям іншим юридичним та фізичним особам для використання, що не пов`язано з навчально-виховним процесом, не дозволяється.

Отже, виходячи зі змісту вищенаведених правових положень, в якості додаткових джерел фінансування навчальних закладів законом передбачається можливість залучати, у тому числі доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання. Проте надання в оренду таких приміщень, споруд, обладнання, що тимчасово не задіяні, дозволяється лише для їх використання, пов`язаного з навчально-виховним процесом відповідного навчального закладу, за умови, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі. Таким чином, за змістом положень Закону України "Про освіту" нежитлові приміщення, які становлять матеріально-технічну базу об`єктів освіти, не можуть використовуватися не за освітнім призначенням, а можуть бути передані в оренду виключно для діяльності, пов`язаної з навчально-виховним чи навчально-виробничим процесом. Виняток лише становлять випадки надання в оренду майна з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу. Адже цілком очевидно, що при наданні послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо цими закладами освіти, але пов`язані із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, орендар зобов`язаний не погіршувати соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі (абзац 32 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.01.2023 року у справі №902/51/21).

При цьому саме по собі невикористання навчальним закладом спірних приміщень не надає права передачі цих приміщень в оренду з іншою метою, ніж пов`язаною з освітньою діяльністю самого навчального закладу, а недостатнє фінансування державного чи комунального навчального закладу також не є підставою для використання об`єктів освіти для цілей, не пов`язаних з освітньою діяльністю.

Таким чином, спірне нежитлове приміщення площею 145,8 кв.м, яке перебуває на балансі навчального закладу, розміщене за адресою: м. Київ, вул. Євгена Коновальця (Щорса), 18, може бути використане лише в діяльності, пов`язаній з навчально-виховним процесом Київського національного університету театру, кіно і телебачення і мені І.К. Карпенка-Карого.

Щодо балансової належності нежитлових приміщень площею 145,8 кв.м, розміщених за адресою: м. Київ, вул. Євгена Коновальця, 18.

Відповідно до частини п`ятої статті 22 Господарського кодексу України держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб`єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 Господарського кодексу України правом оперативного управління у Господарському кодексі України визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

Відповідно до ч. 1, 4 «Про Тимчасове положення про Фонд державного майна України (із змінами і доповненнями, внесеними Постановою Верховної Ради України від 21 травня 1997 року № 279/97-ВР), затвердженого Постановою ВРУ від 06.07.1992 року № 2558-XII Фонд державного майна України (Фонд) є державним органом, який здійснює державну політику в сфері приватизації державного майна, виступає орендодавцем майнових комплексів, що є загальнодержавною власністю. Основними завданнями Фонду державного майна України є здійснення повноважень орендодавця майна державних підприємств і організацій, їх структурних підрозділів.

Відповідно до ч. 1 Положення «Про Міністерство культури і туризму України», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 року № 1566 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) (надалі - Положення) Міністерство культури і туризму України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міністерство культури і туризму України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади із забезпечення проведення державної політики у сфері культури, туризму, а також державної мовної політики.

Відповідно до ч. 3, 4 Положення основними завданнями Міністерства культури і туризму України, зокрема, є участь у формуванні та забезпечення реалізації державної політики у сфері культури, туризму, діяльності курортів, а також державної мовної політики. Міністерство культури і туризму України відповідно до покладених на нього завдань: здійснює відповідно до законодавства функції з управління об`єктами державної власності, що належать до сфери його управління.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 10 червня 2005 року № 192-р «Про передачу до сфери управління Міністерства культури і туризму підприємств, установ та організацій» передано до сфери управління Міністерства культури і туризму України Київський національний університет театру, кіно і телебачення імені I.К. Карпенка-Карого.

Як вже було встановлено судом вище, 28.03.2011 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву, як орендодавець, та ТОВ «Візард Системні Технології», як орендарем, було укладено Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 5811, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення загальною площею 145, 85 кв.м (реєстровий номер за ЄРОДВ 02214171.1. АААДДЛ 432), розміщені за адресою: м. Київ, вул. Щорса, 18, на четвертому поверсі будівлі навчального корпусу літ. «З», що перебуває на балансі Київського національного університету театру, кіно і телебачення імені І.К. Карпенка-Карого, вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 30 вересня 2010 року і становить 1051400, 00 грн. без ПДВ (п. 1.1. Договору).

Таким чином, уповноваженим органом управління зазначеним майном станом на момент укладення Договору було Міністерство культури і туризму України, а балансоутримувачем та особою у повному господарському віданні якого є майно - Третя особа по справі - державний заклад Київський національний університет театру, кіно і телебачення імені І.К. Карпенка Карого (Балансоутримувач), про що і зазначено сторонами в оскаржуваному Договорі оренди. Крім того, університет, як балансоутримувач, погоджував передачу орендованого майна за актом від 28 березня 2011 року та погоджував підписання всіх договорів (в тому числі Додаткової угоди про внесення змін до Договору та продовження строку дії договору від 27.08.2021 року). У зв`язку з цим, доводи відповідачів в частині того, що спірні приміщення не перебували на балансі університету судом відхиляються.

У справі, що розглядається суд дійшов висновку, що спірні приміщення передані в оренду ТОВ «Візард Системні Технології» всупереч забороні, встановленій чинним на момент укладення договору законодавством, оскільки спірне майно передано в оренду з метою розміщення офісу (в редакції договору від 28.03.2011 року, а в подальшому передано для використання приміщення за будь-яким цільовим призначенням), тобто для діяльності не пов`язаної з навчально-виховним процесом Київського національного університету театру, кіно і телебачення імені І.К. Карпенка-Карого.

Крім того судом враховано, що відповідно до відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ «Візард Системні Технології» здійснює діяльність у таких сферах: електромонтажні роботи (основний вид діяльності), виробництво комп`ютерів і периферійного устаткування, монтаж водопровідних мереж, систем опалення та кондиціонування, оптова торгівля побутовими електротоварами й електронною апаратурою побутового призначення для приймання, записування, відтворення звуку й зображення, тощо.

Тобто, відповідач-2 здійснює господарську діяльність не пов`язану з навчально-виховним процесом. Оренда спірного нежитлового приміщення ТОВ «Візард Системні Технології», господарська діяльність якого спрямована не на забезпечення освітнього процесу, не допускається. Спірні орендовані приміщення на момент укладення договору перебували на балансі Київського національного університету театру, кіно і телебачення імені І.К. Карпенко-Карого і не можуть використовуватися не за призначенням, а можуть бути передані в оренду виключно для діяльності, пов`язаної з навчально-виховним процесом навчального закладу.

Отже, виходячи з викладеного спірний договір оренди укладений з порушенням вимог чинного законодавства про освіту, у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним за приписами статей 203, 215 Цивільного кодексу України.

Щодо позовних вимог про зобов`язання повернути майно балансоутримувачу.

Наказом Міністерства культури та інформаційної політики України № 251 від 18.07.2022 року закріплено за Київським національним університетом театру, кіно і телебачення імені І.К. Карпенка-Карого на праві оперативного управління окреме нерухоме майно державної форми власності, що належить до сфери управління Міністерства культури та інформаційної політики України, зокрема, закріплено за університетом навчальний корпус літера «З» загальною площею 4955,3 кв.м, що розташований за адресою: м. Київ, вул. Євгена Коновальця, 18. Вказаний наказ станом на момент прийняття судом рішення у справі не скасований та не визнаний нечинним. Балансоутримувачем спірних нежитлових приміщень є Київський національний університет театру, кіно і телебачення імені І.К. Карпенка-Карого.

У зв`язку з викладеним, позовна вимога про зобов`язання повернути балансоутримувачу за актом приймання-передачі передані в оренду згідно договору спірні нежитлові приміщення підлягає задоволенню судом, як похідна позовна вимога від первісної позовної вимоги про визнання недійсним договору оренди.

Щодо застосування строків позовної давності до заявлених позовних вимог суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормами статті 257 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом статті 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Згідно з частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом зазначеної норми перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним договору починається від дня, коли Міністерство культури та інформаційної політики України довідалося або могло довідатися про порушення своїх прав.

Як вбачається з інформації, розміщеній в газеті «Відомості приватизації» № 3 від 09.02.2011 року у розділі «Інформація РВ ФДМУ по м. Києву щодо проведення конкурсу з використанням відкритості пропонування розміру орендної плати за принципом аукціону на право оренди державного нерухомого майна»: «Назва об`єкта оренди та його місцезнаходження: нерухоме майно - нежилі приміщення (реєстровий номер за ЄРОДВ 02214171.1. АААДДЛ 432) загальною площею 145,80 м2 на четвертому поверсі будівлі навчального корпусу (літ. З), яке розташоване за адресою: м. Київ, вул. Щорса, 18 та перебуває на балансі Київського національного університету театру, кіно і телебачення імені І.К. Карпенка-Карого. Ринкова вартість об`єкта оренди згідно зі звітом про незалежну оцінку на 30.09.10 становить 1 051 400, 00 грн. без урахування ПДВ. Стартова орендна плата без урахування ПДВ становить 13 353, 82 грн (базовий місяць розрахунку - грудень 2010 р.), мета використання - розміщення офісу (орендна ставка 15%). Орган, уповноважений управляти об`єктом оренди, - Міністерство культури і туризму України. У подальшому орендна плата підлягає коригуванню на щомісячні індекси інфляції. Основним критерієм визначення переможця є найбільша орендна плата при обов`язковому забезпеченні виконання інших умов конкурсу. Конкурс буде проведено о 12.00 на 24-й календарний день з дати опублікування за адресою: м. Київ, бульвар Шевченка, 50г, РВ ФДМУ по м. Києву (кімн. №225)».

Відповідно до інформації, розміщеній у випуску № 13 (656) від 30.03.2011 року газети «Відомості приватизації» за результатами конкурсу, проведеного 04.03.2011 року на право укладення договору оренди державного нерухомого майна: нежилих приміщень загальною площею 145,80 кв.м, які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Щорса 18 та перебувають на балансі Київського національного університету театру, кіно і телебачення імені І.К. Карпенка-Карого, комісією прийнято рішення укласти договір оренди з єдиним заявником - ТОВ «Візард Системні Технології».

Таким чином, жодне з оголошень не містить відомостей про факт укладення 28.03.2011 року оскаржуваного договору, як і не містить вказівку про дату укладення договору оренди із суб`єктом, який запропонував найвищу цінову пропозицію.

Наявність оголошень у газеті «Відомості приватизації» може свідчити лише про факт обізнаності позивача з прийняттям Фондом пропозицій від суб`єктів, які мають намір укласти договір оренди, а також про зміст прийнятого комісією рішення, а не про факт укладення оскаржуваного договору.

Із загальнодоступної інформації, розміщеної на сайті Фонду державного майна України, 19.01.2021 року за посиланням: https://www.google.com/search?rlz=1C1GCEU_ukUA1015UA1015&sxsrf=APwXEde_jFNUlQoSW7jZtHGRylcCEucJAw:288&q=%D0%B4%D0%BE%D0%B3%D0%BE%D0%B2%D1%96%D1%80+%D0%BE%D1%80%D0%B5%D0%BD%D0%B4%D0%B8+%E2%84%96+5811+%D0%B2%D1%96%D0%B4+28.03.2011+%D0%BA%D0%B0%D1%80%D0%BF%D0%B5%D0%BD%D0%BA%D0%BE+%D0%BA%D0%B0%D1%80%D0%BE%D0%B3%D0%BE&spell=1&sa=X&ved=2ahUKEwjP_dXl18f_AhX2BRAIHZBlBv4QBSgAegQIBxAB&biw=1280&bih=554&dpr=1.25, Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву розміщено інформацію щодо прийняття рішення про оголошення аукціонів, за результатами яких чинні договори оренди державного майна можуть бути продовжені з існуючими орендарями або укладені з новими орендарями.

З інформації Фонду, розміщеної 19.01.2021 року за посиланням https://www.spfu.gov.ua/userfiles/files/%D1%96%D0%BD%D1%84%D0%BE%D1%80%D0%BC%D0%B0%D1%86%D1%96%D1%8F%20%D0%BD%D0%B0%20%D1%81%D0%B0%D0%B9%D1%82%20%D0%BD%D0%B0%2021_01_2021.pdf вбачається, що за порядковим номером 3 Фонд опублікував інформацію про укладений 28.03.2011 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву та Товариством з обмеженою відповідальністю «Візард Системні Технології» Договір оренди № 5811 нежитлового приміщення площею 145,8 кв.м, розміщеного за адресою: м. Київ, вул. Щорса, 18 (наказ № 74 від 19.01.2021 року).

Отже, Міністерство культури та інформаційної політики України могло довідатися про порушення свого права на спірні нежитлові приміщення щонайменше з моменту оприлюднення Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву 19.01.2021 року інформації про намір оголосити аукціон щодо продовження чинних договорів оренди.

Тобто про реальне та дійсне порушення своїх прав держава могла дізнатися не раніше 19.01.2021 року.

Тобто є безпідставним і необґрунтованим відлік строку позовної давності з часу виникнення порушення, так як за загальним правилом його початок слід обраховувати з моменту коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав і законних інтересів.

Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 року у справі № 372/1387/13-ц.

До того ж у разі якщо порушення інтересів держави має триваючий характер, то такий інтерес порушується протягом всього часу існування відповідно порушення.

А тому встановлений законом загальний трирічний строк позовної давності триває протягом усього часу існування порушення інтересів держави у виниклих правовідносинах.

З огляду на викладене, суд критично оцінює доводи відповідачів щодо пропуску строків позовної давності за заявленими позовними вимогами.

Беручи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку, що встановлений законом загальний трирічний строк позовної давності на момент звернення прокуратури з розглядуваним позовом до суду не сплинув, а тому відмовляє у задоволенні заяв відповідачів про застосування строків позовної давності та наслідків їх спливу до заявлених позовних вимог.

Серед іншого, суд також зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 року у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 року Верховного Суду у справі № 910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судові витрати по сплаті судового збору в сумі 4962,00 грн. відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідачів порівну.

Керуючись ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 5811 від 28.03.2011 року, строк дії якого продовжено додатковою угодою № 5811/04 від 27.08.2021 року, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву та ТОВ "Візард системні технології", предметом якого є державне нерухоме майно площею 145,8 кв.м розташоване у навчальному корпусі літ. "З" за адресою: м. Київ, вулиця Євгена Коновальця, 18, що обліковується на балансі Київського національного університету театру, кіно і телебачення імені І.К. Карпенка-Карого.

3. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Візард Системні Технології» (ідентифікаційний код 34713680, адреса: 03065, м. Київ, пр-т Космонавта Комарова, 42) повернути за актом повернення з оренди орендованого нерухомого майна, що належить до державної власності, а саме: нежитлові приміщення площею 145,8 кв.м., навчального корпусу літ. "З", розташовані за адресою: м. Київ, вул. Євгена Коновальця, 18 балансоутримувачу - Київському національному університету театру, кіно і телебачення імені І.К. Карпенка-Карого (ідентифікаційний код 02214171, адреса: 01054, м. Київ, вул. Ярославів Вал, 40).

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Візард Системні Технології» (ідентифікаційний код 34713680, адреса: 03065, м. Київ, пр-т Космонавта Комарова, 42) на користь Київської міської прокуратури (ідентифікаційний код 02910019, адреса: 03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9) судовий збір - 2481,00 грн. (дві тисячі чотириста вісімдесят одна гривня).

5. Стягнути з Регіонального відділення Фонду Державного майна України по місту Києву (ідентифікаційний код 19030825, адреса: 01032, м. Київ, б-р Т. Шевченка, 50-Г) на користь Київської міської прокуратури (ідентифікаційний код 02910019, адреса: 03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9) судовий збір - 2481,00 грн. (дві тисячі чотириста вісімдесят одна гривня 00 копійок).

6. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 27.06.2023р.

Суддя О.В. Котков