РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.06.2023Справа № 910/14885/22

Господарський суд міста Києва в складі судді Літвінової М.Є., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без виклику учасників

справу №910/14885/22

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФЛАЙХАЙ» (проспект Г. Гонгадзе, будинок 20-Д, квартира 288, місто Київ, 04215)

до Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» (вулиця Лисенка, будинок 4, місто Київ, 01030)

про стягнення 537 422,63 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ТОВ «ФЛАЙХАЙ» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ПрАТ «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» (далі - відповідач) про стягнення 537 422,63 грн, з яких: 328 944,00 грн основного боргу, 29 011,04 грн 3% річних, 148 748,17 грн інфляційних втрат, 30 719,42 грн пені, а також витрат про сплаті судового збору у розмірі 8 061,35 грн та витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 30 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем умов договору поставки № 06-08-2019/П-07365 від 06.08.2019 в частині оплати вартості поставленого позивачем товару.

Одночасно у позовній заяві ТОВ «ФЛАЙХАЙ» наводило попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, відповідно до якого позивач поніс витрати на оплату судового збору у розмірі 8 061,35 грн та очікує понести витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 30 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/14885/22, розгляд справи визначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

21.02.2023 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відправлений останнім засобом поштового зв`язку 17.02.2023 - у п`ятнадцятий день з дня вручення ухвали суду від 16.01.2023, тобто в межах строку, визначеного останньою.

14.03.2023 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва позивачем було подано відповідь на відзив, а також долучено докази понесення витрат на правову допомогу адвоката у даній справі.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

06.08.2019 між ТОВ «ФЛАЙХАЙ» (постачальник) та ПрАТ «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» (покупець) було укладено договір поставки № 06-08-2019/П-07365, відповідно до п. 1.1 якого постачальник в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобов`язується поставити (передати у власність) покупцю продукцію (далі - товар), а покупець зобов`язується купити (прийняти та оплатити) останній.

Перелік (найменування, асортимент), ціна, кількість товару, строк та умови поставки, умови оплати, порядок розрахунків та інші необхідні умови визначаються у специфікаціях, що є невід`ємною частиною договору (п. 1.2 договору).

У п. 3.6 договору сторони погодили, що приймання товару (за найменуванням, видом, номенклатурою, асортиментом та кількістю) підтверджується шляхом підписання видаткової накладної уповноваженим представником покупця під час поставки товару.

Згідно з п. 4.1 договору загальна сума останнього не може перевищувати 329 000,00 грн, у т.ч. ПДВ (20%) - 54 833,33 грн.

На підставі специфікації до договору постачальник виписує та надає покупцю рахунки-фактури для подальшої оплати товару (п. 4.2 договору).

У п. п. 1, 2 специфікації № 1 до договору визначено найменування та опис товару, що є предметом поставки: підголівник одноразовий білий з однокольоровим логотипом, розмір 21 см х 28 см, кількість 700 000 штук, загальною вартістю (у т.ч. ПДВ) - 329 000,00 грн.

У п. 3 специфікації сторони погодили умови оплати продукції - постоплата 14 днів після відвантаження.

У п. 4, 5 специфікації визначено умови поставки: DDP, Бориспіль. Місце постачання товару: аеропорт Бориспіль, КП №5.

Згідно з п. 6 специфікації строк поставки становить 75 календарних днів з дати отримання оригінальної копії підписаного контракту.

Наявною у матеріалах справи видатковою накладною № 12 від 28.12.2019 підтверджується поставка позивачем та прийняття відповідачем визначеного специфікацією № 1 товару на загальну суму 328 944,00 грн.

Звертаючись до господарського суду, позивач зазначив, що оплата за товар, поставлений за видатковою накладною № 12 від 28.12.2019, згідно з умовами п. 3 специфікації № 1 до договору мала бути здійснена відповідачем у строк по 11.01.2020. Утім, у порушення взятих на зобов`язань за договором, відповідач оплату поставленого позивачем товару не здійснив, що і стало підставою даного позову про стягнення заборгованості у розмірі 328 944,00 грн, а також нарахованих на неї 3% річних у сумі 29 011,04 грн, інфляційних втрат у сумі 148 748,17 грн і пені у сумі 30 719,42 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач визнав та не оспорював існування перед позивачем заборгованості у сумі 328 944,00 грн за отриманий товар. Водночас, посилаючись на положення ч. 1 ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України, просив зменшити на 90% розмір заявленої до стягнення пені, мотивуючи тим, що протягом періоду існування обмежень, пов`язаних з COVID-19, операційна діяльність авіакомпанії (виконання пасажирських і вантажних перевезень), яка є основним джерелом отримання прибутку, була спочатку повністю призупинена, а в подальшому - у значній мірі скорочена, унаслідок чого майновий стан відповідача суттєво погіршився. Наведене підтверджується наказом відповідача № 55 від 31.03.2020 «Про простій авіакомпанії» та звітом про фінансові результати діяльності МАУ за 2020 рік. Більше того, з початком повномасштабного вторгнення РФ на територію України 24.02.2022 повітряний простір України було закрито для літаків цивільної авіації. Через вказану обставину авіакомпанія була змушена повністю зупинити виконання рейсів з/до України, що, як наслідок, унеможливило здійснення відповідачем господарської діяльності та отримання будь-якого прибутку.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов таких висновків.

Згідно зі ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, з договорів та інших правочинів (частина 2 наведеної норми).

У силу ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст. 526 ЦК України, з якою кореспондується ст. 193 ГК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У силу ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 691 ЦК України унормовано, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ч. 2 ст. 692 названого Кодексу).

У силу ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як уже зазначалося, у п. 3 специфікації № 1 до договору поставки сторони погодили умови оплати продукції - постоплата 14 днів після відвантаження.

Судом встановлено, що матеріалами справи підтверджується поставка позивачем та прийняття відповідачем спірної партії товару 28.12.2019.

Отже, останнім днем строку виконання відповідачем обов`язку з оплати повної вартості отриманого товару у сумі 328 944,00 грн було 13.01.2020, враховуючи приписи ч. 5 ст. 254 ЦК України та беручи до уваги, що 11.01.2020 припадало на вихідний день (суботу).

Разом з тим, доказів здійснення ПрАТ «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» оплати спірного товару матеріали справи не містять.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 328 944,00 грн є обґрунтованими і доведеними, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Також позивачем було заявлено до стягнення 29 011,04 грн 3% річних та 148 748,17 грн інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У силу ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши виконаний позивачем розрахунок інфляційних втрат за період з січня 2020 року по листопад 2022 року, суд дійшов висновку, що він є арифметично правильним, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати у сумі 148 748,17 грн.

Перевіривши виконаний позивачем розрахунок 3% річних за заявлений період з 13.01.2020 до 21.12.2022, суд зауважує, що право на їх нарахування у позивача виникло лише з 14.01.2020, оскільки 13.01.2020 є останнім днем строку виконання відповідачем взятого на себе грошового зобов`язання з оплати товару.

Отже, за перерахунком суду, виконаним з урахуванням вищенаведеного, вимога про стягнення 3% річних підлягає частковому задоволенню в сумі 28 983,00 грн.

Крім цього, позивачем заявлена вимога про стягнення 30 719,42 грн пені, нарахованої за період з 13.01.2020 по 13.07.2020.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За приписами ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 наведеної норми).

Частиною 4 ст. 231 ГК України унормовано, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У п. 8.3 договору сторони погодили, що за порушення строків виконання грошових зобов`язань покупець оплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення оплати товару.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 названого Кодексу).

Перевіривши виконаний позивачем розрахунок пені, виходячи з того, що право на її нарахування виникло у останнього з 14.01.2020, суд зазначає, що позовна вимога про стягнення пені підлягає частковому задоволенню в сумі 30 560,25 грн.

Стосовно заяви відповідача про зменшення розміру заявленої до стягнення пені на 90% суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В силу ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому неустойка, виходячи з приписів ст. 549 ЦК України та ст. 230 ГК України, має подвійну правову природу: є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання.

Завданням неустойки, як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності, є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Виходячи з дійсного правового призначення неустойки, остання не повинна бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора та лягати непомірним тягарем на боржника.

Саме інститут зменшення неустойки судом є тим ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність (або відсутність) у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки, а також розмір, до якого вона підлягає зменшенню.

Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.12.2018 у справі №916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 27.01.2020 у справі №916/469/19.

Як вбачається зі змісту відзиву відповідача, клопотання про зменшення заявленої до стягнення суми пені на 90% останній мотивував посиланням на збитковість підприємства, зумовлену запровадженням обмежень, пов`язаних з COVID-19, унаслідок чого операційна діяльність авіакомпанії (виконання пасажирських і вантажних перевезень), яка є основним джерелом отримання прибутку, була спочатку повністю призупинена, а в подальшому - у значній мірі скорочена, унаслідок чого майновий стан відповідача суттєво погіршився. Крім цього, відповідач зазначив, що з початком повномасштабного вторгнення РФ на територію України повітряний простір України було закрито для літаків цивільної авіації, у зв`язку з чим авіакомпанія була змушена повністю зупинити виконання рейсів з/до України, що унеможливило здійснення відповідачем господарської діяльності та отримання будь-якого прибутку.

Оцінюючи доводи відповідача за правилами ст. ст. 73, 74, 86 ГПК України, враховуючи при цьому інтереси обох сторін і виходячи із загальних засад справедливості, добросовісності та розумності, суд зазначає, що:

- спірна поставка товару мала місце у грудні 2019 року і погоджений сторонами строк виконання відповідачем взятого на себе грошового зобов`язання з оплати повної вартості отриманого від позивача товару сплив ще 13.01.2020, тобто до установлення карантину і задовго до введення в України воєнного стану. З огляду на зазначене суд констатує недоведеність відповідачем, що саме вказані обставини призвели до унеможливлення виконання ним взятого на себе грошового зобов`язання за договором у визначений останнім строк;

- укладаючи договір, сторони погодили усі його істотні умови, у тому числі ціну, строк виконання та штрафні санкції. Тому відповідач, прийнявши на себе грошове зобов`язання за договором, усвідомлював визначений строк його виконання, як і погодився із передбаченою відповідальністю за прострочення останнього;

- згідно зі ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом. Важливим елементом підприємницької діяльності є ризик збитків. Підприємницький ризик - це імовірність виникнення збитків або неодержання доходів порівняно з варіантом, що прогнозується; невизначеність очікуваних доходів. Таким чином, сама по собі відсутність у боржника необхідних коштів для належного виконання взятого на себе грошового зобов`язання не може розглядатися як та виняткова обставина, з якою пов`язується реалізація судом права на зменшення неустойки, позаяк майновий стан боржника є наслідком його господарської діяльності, а також наслідком його власного комерційного розрахунку та ризику;

- водночас за обставин вимушеного призупинення виконання пасажирських і вантажних повітряних перевезень, які є основним джерелом отримання прибутку відповідачем, і викликаного цим фактичного утруднення оплати поставленого товару уже після спливу погодженого сторонами строку, боржник не був позбавлений можливості звернутися до позивача з відповідним повідомленням та проханням переглянути умови договору щодо порядку та строків оплати, як і в частині відповідальності за порушення останніх. Натомість, відповідач, прийнявши товар, не оплачував його протягом 3 років, жодних заходів, спрямованих на урегулювання питання погашення заборгованості перед кредитором, не вживав, у зв`язку з чим поведінка ПрАТ «Авіакомпані «МАУ» оцінюється не інакше як ухиляння від виконання взятого на себе зобов`язання за договором;

- суд приймає до уваги також ступінь виконання зобов`язання відповідачем - 0%, позаяк станом на час прийняття рішення у справі відповідач не здійснив навіть часткової оплати отриманого товару, а також тривалість прострочення, котра становить 3 роки, а отже є істотною;

- суд також відзначає, що сума пені у даній справі дорівнює 30 560,25 грн, а сума основного боргу - 328 944,00 грн, що свідчить про дотримання принципів співрозмірності та пропорційності, як і про відсутність підстав для зменшення пені судом, позаяк у даному випадку пеня не є надмірним тягарем для відповідача і не може розглядатися як джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором;

- навпаки, на переконання суду, за встановлених обставин задоволення клопотання про зменшення розміру пені на 90% фактично буде тотожним звільненню відповідача від її сплати, що не відповідає наведеним вище правовим нормам, судовій практиці та умовам укладеного між сторонами договору.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність у даному конкретному випадку тих виняткових обставин, за яких можливе зменшення пені, у зв`язку з чим у задоволенні відповідного клопотання відповідача судом відмовлено.

За таких обставин суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ТОВ «ФЛАЙХАЙ» та стягнення з ПрАТ «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» 328 944,00 грн основного боргу, 148 748,17 грн інфляційних втрат, 28 983,00 грн 3% річних та 30 560,25 грн пені. У решті позову судом відмовлено.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000,00 грн.

Відповідно до ст. 16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 зазначеного Кодексу).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (частина 3 наведеної норми).

За приписами ч. 1 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

У силу частини 2 вказаної норми за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

За змістом ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ГПК України).

Отже, у розумінні положень наведеної норми зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони, якщо, на її думку, не було дотримано вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт.

При цьому у силу ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз наведених вище норм ГПК України дає підстави для висновку про те, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспіврпозмірності розміру таких витрат.

Окрім цього, Верховним Судом уже неодноразово зазначалося, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Такі самі критерії застосовує і Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Звертаючись до господарського суду з позовною заявою, безпосередньо у тексті останньої позивачем було наведено орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які він поніс та очікує понести у зв`язку з розглядом даної справи, а саме: витрати на оплату судового збору у розмірі 8 061,35 грн та витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 30 000,00 грн.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу у сумі 30 000 грн представником позивача до матеріалів позовної заяви додано договір 20/12-22 про надання правової допомоги від 20.12.2022, заявка 1-ВЮ на надання правової допомоги від 20.12.2022, ордер на надання правничої (правової) допомоги ТОВ «ФЛАЙХАЙ» у Господарському суду міста Києва від 28.12.2022, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Дубей В.Ю.

Так, відповідно до п. 2.1 договору на умовах, передбачених цим договором, адвокат зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги клієнту, а клієнт зобов`язаний сплатити адвокату гонорар та супутні витрати, необхідні для виконання цього договору.

Виходячи з п. 1.1 договору, адвокат надає правову допомогу клієнту за даним договором на підставі заявок останнього.

Згідно з п. 1.3 договору заявка - узгоджене з адвокатом волевиявлення клієнта на отримання правової допомоги, надане в передбаченій цим договором формі.

Пунктом 7.1.1 договору визначено, що гонорар адвоката зазвичай розраховується відповідно до системи тарифів та вказується в акті надання правової допомоги в залежності від обсягу часу, що витрачено адвокатом на надання правової допомоги.

Водночас відповідно до п. 7.1.2 договору за бажанням клієнта гонорар узгоджується до надання правової допомоги та є однією з умов заявки клієнта.

У п. 4.1 договору сторони погодили, що в процесі виконання заявки та приймання правової допомоги сторони керуються умовами заявки, та в частині, не регламентованій вказаними умовами, - цим договором.

20.12.2022 клієнтом було надано, а адвокатом узгоджено заявку 1-ВЮ на надання правової допомоги на підставі договору, предметом якої є стягнення коштів на користь клієнта за договором поставки № 06-08-2019/П-07365 від 06.08.2019.

У п. 2.1 заявки сторони погодили, що розмір гонорару адвокату за нею складає 30 000 грн, що включає:

аналіз документів, що стосуються боргу, визначення правової позиції, консультування клієнта - 5 000 грн;

підготовка позовної заяви, розрахунок штрафних санкцій, подання позовної заяви до суду - 10 000 грн;

підготовка за необхідності клопотань, заяв, пояснень у справі, відповіді на відзив і т.п., ознайомлення з матеріалами справи - 5 000 грн;

представлення інтересів клієнта у судових засіданнях по справі - 10 000 грн.

Клієнт сплачує гонорар у розмірі 15 000 грн протягом 30 днів з моменту підписання цієї заявки. Решту суми у розмірі 15 000 грн клієнт сплачує до винесення господарським судом рішення у справі (п. 2.2 заявки).

На підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт на користь позивача і оплати їх вартості останнім адвокатом Дубей В.Ю. до матеріалів відповіді на відзив додано звіт № 1 від 14.03.2023 про надану правову допомогу на загальну суму 30 000,00 грн (з урахуванням зробленої знижки у розмірі 6 000 грн), акт 1-Ю-ДВ прийому-передачі наданих послуг від 14.03.2023 на загальну суму 30 000,00 грн (з урахуванням зробленої знижки у розмірі 6 000 грн), рахунки на оплату № 2 від 27.01.2023 та № 7 від 07.03.2023 на загальну суму 30 000,00 грн та платіжні інструкції № 1 від 30.01.2023 та № 919 від 10.03.2023 на загальну суму 30 000,00 грн.

Так, у звіті № 1 від 14.03.2023 значиться, що адвокатом були надані такі види правничої допомоги на загальну суму 30 000 грн (з урахуванням зробленої знижки у розмірі 6 000 грн):

аналіз документів, що стосуються боргу, визначення правової позиції, консультування клієнта - витрачений час 75 хв, гонорар 5000 грн (тут і далі - обчислений, виходячи з погодинної ставки роботи адвоката у розмірі 4 000 грн);

підготовка позовної заяви, розрахунок штрафних санкцій, формування позовної заяви та переліку додатків, узгодження її із замовником - витрачений час 210 хв, гонорар 14 000 грн;

підготовка клопотань - витрачений час 15 хв, гонорар 1 000 грн;

підготовка відповіді на відзив - витрачений час 120 хв, гонорар 8 000 грн;

подання позовної заяви до суду, подання відповіді на відзив, ознайомлення із матеріалами справи (три поїздки до суду у зв`язку із повітряними тривогами, знижка 50%) - витрачений час 180 хв, гонорар 6 000 грн;

витрачений час на відправлення відповідачеві позовної заяви, відповіді на відзив (знижка 50%) - 60 хв, гонорар 2 000 грн.

У свою чергу відповідачем у поданому відзиві на позовну заяву, серед іншого, було заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги на підставі ст. 126 ГПК України до 5 000,00 грн.

Обґрунтовуючи заявлене клопотання, відповідач зазначив, що позивачем не доведена доцільність та неминучість витрат на професійну правничу допомогу з огляду на те, що заходи досудового врегулювання спору, які вимагаються за подібних обставин, ним не вживалися. При цьому відповідач зауважує, що не заперечує факту наявності перед позивачем спірної заборгованості за поставлений товар та готовий її оплатити, у зв`язку з чим вважає подачу даного позову «безпідставною дією», якої можна було б уникнути, попередньо звернувшись до нього з претензією про сплату заборгованості. Наведене, на переконання відповідача, свідчить про відсутність підстав для відшкодування визначеного заявкою гонорару адвоката у сумі 10 000 грн за підготовку позовної заяви.

До того ж, відповідач переконаний, що розмір на оплату послуг адвоката в частині аналізу документів, що стосуються боргу і формування правової позиції у сумі 5 000 грн, підготовки відповіді на відзив у сумі 5 000 грн не відповідає критерію розумності останніх, адже спірні правовідносини між сторонами у справі виникли у зв`язку із неналежним виконанням договору поставки, тобто даний спір для кваліфікованого юриста є спором незначної складності, а тому не потребує багато часу для аналізу фактичних обставин справи і формування правової позиції, як і виключає необхідність подання будь-яких додаткових пояснень та заяв. Враховуючи, що всі документи, які стосуються суті спору, є у розпорядженні обох сторін, у представника позивача не було й необхідності ознайомлюватися з матеріалами справи.

Крім цього, відповідач стверджує, що обсяг наданих послуг адвокатом в суді першої інстанції не відповідає критерію реальності витрат на правову допомогу. Так, справа розглядалася судом у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, судові засідання за участю представника позивача не проводилися, у силу чого виключаються підстави для відшкодування визначеного заявкою гонорару адвоката у розмірі 10 000 грн за представлення інтересів клієнта у судових засіданнях по справі.

Оцінюючи обґрунтованість даного клопотання відповідача у контексті положень ч. 4 ст. 126 ГПК України, а також визначених практикою ЄСПЛ критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, суд зазначає таке.

У силу ч. 1 ст. 222 ГК України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб`єктів, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення їм претензії чи звернення до суду.

Частиною 2 наведеної норми визначено, що у разі необхідності відшкодування збитків або застосування інших санкцій суб`єкт господарювання чи інша юридична особа - учасник господарських відносин, чиї права або законні інтереси порушено, з метою безпосереднього врегулювання спору з порушником цих прав або інтересів має право звернутися до нього з письмовою претензією, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 19 ГПК України сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом. Особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії чи позову.

Частинами 1, 2 ст. 4 ГПК України унормовано, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, у силу наведених норм звернення з письмовою претензією, як захід досудового врегулювання спору, розглядається виключно як право, а не обов`язок учасника господарських відносин (аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд, зокрема, у постанові від 08.02.2022 у справі № 910/6840/21).

Зважаючи на викладене, відсутність суб`єктивної волі позивача попередньо звертатися до відповідача з претензією аби урегулювати спір у досудовому порядку, не нівелює право позивача та не пререшкоджає йому звернутися за захистом своїх порушених прав одразу безпосередньо до суду.

Натомість, суд звертає увагу відповідача на закріплений обома зазначеними вище законодавчими актами обов`язок останнього, як особи, котра порушила права і законні інтереси позивача, поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії чи звернення до суду.

Статтею 42 ГПК України визначені процесуальні права учасників справи, серед яких: ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

У силу наведеної норми ознайомлення з матеріалами справи, як і подання відповіді на відзив є процесуальним правом сторони у справі, реалізація якого визначається суб`єктивною волею та власним розсудом останньої і жодним чином не залежить від складності справи, кількості документів, що містяться в її матеріалах, тощо.

Необхідно зважати на те, що стратегію захисту обирає сторона разом зі своїм адвокатом. Якщо сторона вирішила скористатися тим чи іншим процесуальним правом для досягнення бажаного результату, що, у свою чергу, потребує надання адвокатом конкретної послуги (виконання роботи), то у суду не може бути жодних сумнівів щодо її доцільності.

Враховуючи викладене, суд відхиляє, як необґрунтовані, доводи відповідача, пов`язані з його переконанням у недоцільності підготовки та подання позовної заяви, відповіді на відзив та ознайомлення з матеріалами справи, позаяк у розумінні ч. ч. 4, 5 ст. 126 ГПК України вони не свідчать про недотримання критеріїв співмірності витрат на професійну правничу допомогу адвоката, а тому не можуть бути підставою зменшення судом їх розміру, що підлягає розподілу між сторонами.

Водночас суд погоджується з твердженням відповідача про те, що обсяг наданих адвокатом в суді першої інстанції послуг не відповідає критерію реальності витрат на правову допомогу адвоката, виходячи з такого.

За змістом ч. 3 ст. 237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною ч. 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 26 Закону України № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, ст. 1 Закону № 5076-VI визначено, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Закон № 5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Так, ч. ч. 1, 3 ст. 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі:

- фіксованого розміру,

- погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення: при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Як вбачається з матеріалів справи, оформлюючи заявку 1-ВЮ від 20.12.2022, позивач та адвокат скористались правом, передбаченим п. 7.1.2 договору, і відступили від визначеної п. 7.1.1 договору форми погодинної оплати обчислення гонорару адвоката, погодивши фіксований розмір останнього у загальній сумі 30 000 грн з подальшою окремою фіксацією вартості кожної з перелічених у заявці послуг адвоката. Зокрема, згідно з п. 2.1.4 заявки погоджена сторонами загальна сума гонорару адвоката охоплює представлення інтересів клієнта у судових засіданнях по справі, вартістю 10 000 грн.

Разом з тим, ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2023 було визначено розгляд справи № 910/14885/22 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Таким чином, заявлений позивачем до розподілу між сторонами розмір витрат на професійну правничу допомогу у загальній сумі 30 000 грн не є співмірним з фактичним обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт), а включення до розподілу вартості послуги з представлення інтересів клієнта у судових засіданнях по справі у сумі 10 000 грн не відповідає критерію реальності (необхідності) витрат на правову допомогу адвоката, як про те цілком обґрунтовано зазначає відповідач.

Виходячи з наведеного, клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, слід задовольнити частково на суму 10 000,00 грн.

Отже, визначений судом розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, складає 20 000,00 грн.

При цьому суд не приймає до уваги посилання представника позивача на звіт № 1 від 14.03.2023 про надану правову допомогу в частині відображеної у ньому вартості видів правничої допомоги, обчисленої виходячи з фактичної кількості витраченого адвокатом часу на кожен з них, помноженої на погодинну ставку роботи адвоката у розмірі 4 000 грн.

Так, як уже зазначалося, ч. 3 ст. 126 ГПК України закріплено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), наведена норма не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зауважила, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.

Виходячи з наведеного, досягнута між сторонами домовленість про встановлення фіксованого розміру обчислення гонорару адвоката за кожною з послуг жодним чином не обмежує його в праві зазначати в детальному описі робіт (наданих послуг), яким у даному випадку є звіт, фактичні витрати часу на надання правничої допомоги.

Утім, така вказівка не може мати своїм правовим наслідком зміну порядку обчислення гонорару (фіксований розмір), погодженого сторонами у заявці.

Тому суд зауважує, що адвокат безпідставно збільшив у звіті суму гонорару за деякими з видів наданої правової допомоги, обчисливши останню шляхом застосування саме погодинного порядку оплати, що умовами заявки не передбачено.

Стосовно внесених адвокатом до звіту та обрахованих у порядку погодинної оплати послуг з подання позовної заяви, відповіді на відзив до суду, відправлення відповідачеві позовної заяви, відповіді на відзив, суд зауважує, що останні не потребують спеціальних юридичних знань, а тому - і особистого їх надання адвокатом.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись наведеним правилом, суд дійшов висновку, що відшкодуванню за рахунок відповідача підлягають понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу адвоката у сумі 19 980,00 грн.

Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у силу ст. 129 ГПК України покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 129, 232, 236-238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» (вулиця Лисенка, будинок 4, місто Київ, 01030, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФЛАЙХАЙ» (проспект Г. Гонгадзе, будинок 20-Д, квартира 288, місто Київ, 04215,) 328 944 (триста двадцять вісім тисяч дев`ятсот сорок чотири) грн 00 коп основного боргу, 148 748 (сто сорок вісім тисяч сімсот сорок вісім) грн 17 коп інфляційних втрат, 28 983 (двадцять вісім тисяч девятсот вісімдесят три) грн 00 коп 3% річних, 30 560 (тридцять тисяч п`ятсот шістдесят) грн 25 коп пені, 8 058 (вісім тисяч п`ятдесят вісім) грн 54 коп витрат по сплаті судвого збору, 19 980 (дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят) грн 00 коп витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

3. У іншій частині у позові відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду.

Повний текст рішення складено та підписано: 20.06.2023.

Суддя М.Є. Літвінова