УХВАЛА

13 червня 2023 року

м. Київ

cправа № 927/561/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Губенко Н.М. - головуючий, Баранець О.М., Вронська Г.О.,

за участю секретаря судового засідання - Охоти В.Б.,

представників учасників справи:

позивача - Таболін О.С., Мостепанюк В.І.,

відповідача-1 - не з`явився,

відповідача-2 - Єлманова В.А., Жабський В.І.,

відповідача-3 - Гладкий Р.В.,

відповідача-4 - не з`явився,

відповідача-5 - не з`явився,

відповідача-6 - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні клопотання ОСОБА_1

про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

при розгляді касаційної скарги ОСОБА_1

на постанову Північного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Ткаченко Б.О., Алданова С.О., Зубець Л.П.

від 20.12.2022

за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

про стягнення шкоди в сумі 434 526 950,08 грн.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до Господарського суду Чернігівської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про солідарне стягнення 434 526 950,08 грн шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що під час здійснення ліквідаційної процедури Публічного акціонерного товариства "БАНК "ДЕМАРК", Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було виявлено факти прийняття пов`язаними особами банку необґрунтованих рішень з кредитування юридичних осіб без додержання основних принципів кредитування, у тому числі перевірки кредитоспроможності позичальників та без перевірки наявності ліквідного забезпечення таких кредитів, за результатом яких здійснено ряд завідомо збиткових активних операцій, які прямо протирічили інтересам банку та його кредиторам, тим самим було завдано збитків на суму 434 526 950,08 грн.

2. Короткий зміст судових рішень

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 02.02.2022 у справі № 927/561/21 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем документально не підтверджено жодного елементу цивільно-правової відповідальності, не доведено розмір шкоди (збитків), якими діями відповідачів спричинена шкода (збитки), причинно-наслідковий зв`язок між їх діями і визначеною позивачем сумою шкоди (збитків).

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.12.2022 рішення Господарського суду Чернігівської області від 02.02.2022 у справі № 927/561/21 скасовано та прийнято нове рішення про задоволення позовних вимог.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

- відповідачі - члени кредитного комітету та правління Акціонерного товариства "БАНК "ДЕМАРК" протягом 2013-2014 років здійснювали економічно невиправдану ризикову діяльність із проведення активних операцій щодо кредитування неплатоспроможних позичальників - юридичних осіб, приймали необґрунтовані рішення про погодження операцій з кредитування без додержання основних принципів кредитування, у тому числі без перевірки кредитоспроможності позичальників та без перевірки наявності ліквідного забезпечення таких кредитів чим завдано шкоди банку та його вкладникам і кредиторам;

- недотримання основних принципів кредитування, у тому числі відсутність перевірки кредитоспроможності позичальників, які відповідно до фінансової звітності не мали можливості повернути запозичені кошти, відтермінування сплати нарахованих відсотків за користування кредитними коштами до закінчення терміну дії кредитних договорів, спричинило накопичення заборгованості, а кредитування під заставу майнових прав, строк яких не міг наступити до моменту настання строку виконання основного зобов`язання, унеможливило погашення заборгованості за рахунок застави;

- виникнення великого розміру простроченої заборгованості перед Акціонерним товариством "БАНК "ДЕМАРК" стало наслідком невиваженої кредитної політики з боку керівників та зловживання своїми повноваженнями при здійсненні активних операцій, що не було адекватним існуючому кредитному ризику та прямо протирічило інтересам банку, вкладників та інших його кредиторів;

- проведення керівниками банку ризикової діяльності (кредитування) призвело до відсутності у банку коштів для виконання своїх зобов`язань перед вкладниками і кредиторами, порушення нормативів Національного банку України, віднесення банку до категорії неплатоспроможних та його ліквідації, відповідно завдання шкоди банку, вкладникам та іншим його кредиторам, у загальному розмірі 434 526 950,08 грн.

Суд апеляційної інстанції також вказав про те, що позивачем у даній справі не пропущено строку позовної давності, оскільки реєстр акцептованих вимог кредиторів банку було затверджено рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 16.04.2015 № 088/15 (зміни були внесені згідно з рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 03.06.2019 № 1411), оціночна (ринкова) вартість ліквідаційної маси банку була затверджена рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 10.05.2018 № 1300, ліквідаційний баланс був затверджений рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 1505 від 13.06.2019, а позов у даній справі позивачем подано 31.05.2021. При цьому суд апеляційної інстанції керувався правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18, згідно з яким розмір недостатності майна банку для задоволення вимог всіх кредиторів має бути виявлений Фондом гарантування вкладів фізичних осіб на підставі затвердженого реєстру акцептованих вимог кредиторів та акта формування ліквідаційної маси банку шляхом відповідних розрахунків. Відповідно, у таких випадках перебіг позовної давності розпочинається з дня затвердження останнього з двох зазначених вище документів.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи касаційної скарги. Доводи інших учасників справи

У касаційній скарзі скаржник просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.12.2022 та залишити в силі рішення Господарського суду Чернігівської області від 02.02.2022 у даній справі.

Підставою касаційного оскарження скаржником зазначено пункти 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме,

- суд апеляційної інстанції застосував статтю 204 Цивільного кодексу України без урахування правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-1383/2010, від 06.02.2019 у справі № 554/5323/14-ц (у касаційній скарзі помилково зазначено № 554/5223/14-ц) та від 19.06.2019 у справі № 643/17966/14-ц;

- відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 22 Цивільного кодексу України, частини 2 статті 1166 Цивільного кодексу України у правовідносинах з приводу стягнення завданих банку збитків пов`язаними з банком особами;

- відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статей 256 та 261 Цивільного кодексу України стосовно визначення моменту, з якого починається перебіг строку позовної давності, у спорах з приводу стягнення з пов`язаних з банком осіб шкоди за фактом укладення правочинів, що призвели до завдання банку збитків;

- відсутній висновок Верховного Суду стосовно права Фонду гарантування вкладів фізичних осіб звертатись із позовом про відшкодування збитків на підставі частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в редакції Закону № 1736-VІІІ від 15.11.2016 після ліквідації банку.

Скаржник також зауважує, що суд апеляційної інстанції в обґрунтування наявності презумпції винуватості відповідачів врахував правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17, постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 753/7281/15-ц, від 23.01.2018 у справі № 686/20040/2012 та від 06.02.2018 у справі № 334/9899/14-ц, які, на його думку, не є релевантними до даних правовідносин. Скаржник при цьому наголошує, що на даний час відсутній висновок Верховного Суду стосовно застосування презумпції вини завдавача шкоди у правовідносинах з приводу стягнення з пов`язаних з банком осіб шкоди за фактом укладення правочинів, що призвели до завдання банку збитків.

Скаржник також звертає увагу, що в оскаржуваній постанові суд апеляційної інстанції застосував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18. Водночас постановою Великої Палати Верховного Суду від 03.08.2022 у справі № 910/11027/18 було скасовано постанову від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18 в результаті її перегляду за нововиявленими обставинами та направлено справу № 910/11027/18 на новий розгляд. Отже висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18, не підлягали застосуванню.

Позивач подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить оскаржувану постанову залишити без змін, як таку, що не порушує вимог матеріального права та відповідає вимогам процесуального права.

До Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про передачу даної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, з огляду на ряд принципово-важливих правових питань (справа містить виключну правову проблему), які мають важливе значення для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики з метою ефективного та правильного розгляду судами нижчих інстанцій інших аналогічних справ за позовами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування збитків, а саме:

1. Зі звіту Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо стану роботи зі стягнення збитків з колишніх власників неплатоспроможного банку та пов`язаних з такими банками осіб (станом на 01.01.2023), що розміщений на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, вбачається, що Фондом загалом було ініційовано 79 аналогічних господарських справ з приводу солідарного стягнення збитків з пов`язаних з банками осіб на загальну суму 130 000 000 000,00 грн. Зокрема, 55 з вказаних справ перебувають на розгляді у судах першої інстанції, 9 у судах апеляційної інстанції. Зі звіту Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вбачається, що наразі відсутні рішення Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду чи Великої Палати Верховного Суду, якими було б завершено розгляд по суті хоча б одного спору даної категорії справ.

Зазначене свідчить про те, що на даний час відбувається формування єдиної правозастосовчої практики у ініційованих Фондом гарантування вкладів фізичних осіб спорах з приводу солідарного стягнення збитків з пов`язаних з банками осіб, з огляду на що, враховуючи значну кількість таких справ у судах першої інстанції, для забезпечення розумної передбачуваності судових рішень та сталої судової практики є об`єктивна потреба у передачі даної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

2. Обґрунтування та зміст позовних вимог у даній справі має характер кримінального переслідування відповідачів. Так, з аналізу позовної заяви вбачається, що позивач фактично звинувачує відповідачів у вчиненні діянь, що містять ознаки кримінальних правопорушень та намагається в рамках даного судового процесу стягнути з відповідачів збитки як наслідок вчинення відповідних злочинів.

Наведені в позові факти підпадають під кваліфікацію кримінальних правопорушень, що передбачені Кримінальним кодексом України, зокрема, ст. ст. 190, 191, 192, 209, 219, 222, 3641, 367 тощо.

Позивач, фактично звинувачуючи у даній справі відповідачів у вчиненні злочинів, намагається уникнути стандарту доказування, що будується на принципі "поза розумним сумнівом". Зокрема, позивач умисно використовує стандарти доведення елементів складу цивільного правопорушення у приватно-правових спорах для уникнення тягаря доведення винуватості відповідачів у вчиненні кримінальних правопорушень. Фактично позивач намагається зобов`язати відповідачів доводи свою невинуватість у вчиненні інкримінованих позивачем злочинів.

Передбачений частиною 2 статті 1166 Цивільного кодексу України тягар доказування відповідачами відсутності вини у деліктних правовідносинах у цивільному чи господарському судочинстві не є застосовним у справах щодо стягнення шкоди за фактом укладення правочинів, що призвели до завдання банку збитків, оскільки вина особи у вчиненні відповідних протиправних дій має бути встановлена обвинувальним вироком суду. Зазначене обумовлюється тим, що відповідальність у завданні банку шкоди (збитків) у спірних правовідносинах може бути встановлена лише за умови доведення вини особи за критерієм "поза розумним сумнівом", що можливе лише в рамках встановлення вини у кримінальному процесі.

На даний час відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування стандарту доказування вини за частиною 2 статті 1166 Цивільного кодексу України у правовідносинах з приводу стягнення завданих банку збитків (чи має бути встановлена вина пов`язаних з банком осіб обвинувальним вироком суду в рамках кримінального процесу для стягнення з них завданих банку збитків).

3. Позивач у позові вказує на те, що укладені Акціонерним товариством "БАНК "ДЕМАРК" кредитні договори є неправомірними, оскільки їх укладення не відповідало інтересам банку, вкладників та інших кредиторів банку, що призвело до завдання банку шкоди.

Разом з тим, стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину. Тому кредитні договори є правомірними та такими, що не суперечать діяльності банку, оскільки вони не визнані недійсними в судовому порядку, і є неможливим покладення на відповідачів відповідальності за збитки в результаті укладення таких договорів.

Позивач фактично стверджує, що шкода заподіяна саме фактом видачі відповідних кредитів, а отже дані факти (укладення правочинів - кредитних договорів) потребують доведення саме шляхом визнання їх недійсними (фіктивними, удаваними тощо) або встановлення їх нікчемності задля встановлення факту протиправності дій відповідачів. Саме факти недійсності або нікчемності правочинів (кредитних договорів) мали б наслідком протиправність дій відповідачів. Відсутність даних фактів та дії банку зі стягнення заборгованості за такими договорами лише підтверджують правомірність даних правочинів та дій відповідачів щодо погодження й укладення відповідних кредитних договорів. Тому завдання збитків банку відбувається не в результаті факту укладення кредитних договорів, а в результаті їх невиконання в частині повернення кредитних коштів саме з боку позичальників.

З огляду на викладене, на розгляд Великої Палати Верховного Суду слід винести питання, чи є відповідачі відповідальними за збитки, що виникли в результаті неповернення позичальниками коштів за кредитними договорами, презумпція правомірності яких не є спростованою.

4. В контексті спірних правовідносин момент початку перебігу позовної давності для банку щодо вимог за кредитними договорами залежить від змісту порушеного права та способу захисту цивільного права або інтересу банку. Зокрема, якщо зміст порушеного права банку полягає у простроченні позичальником оплати коштів за кредитним договором, то перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання відповідного зобов`язання. Водночас, якщо зміст порушеного права банку полягає у завданні йому збитків в результаті самого факту укладення банком конкретного кредитного договору, то моментом початку перебігу позовної давності у даному випадку є дата укладення відповідного договору, оскільки саме з даної дати банк є обізнаним про його укладення та порушення своїх прав.

В той же час, при аналізі моменту початку перебігу позовної давності за позовами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення шкоди за фактом укладення правочинів, що призвели до завдання банку збитків, слід керуватися положеннями статей 48, 50 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", із яких випливає, що розмір недостатності майна банку для задоволення вимог всіх кредиторів має бути виявлений Фондом на підставі затвердженого реєстру акцептованих вимог кредиторів та акта формування ліквідаційної маси банку шляхом відповідних розрахунків.

Вказане свідчить про наявність правової проблеми щодо застосування строку позовної давності у даній категорії справ, яка потребує вирішенню.

5. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до суду з даним позовом 28.05.2021 на підставі частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", яка була чинна в редакції Закону № 1736-VIII від 15.11.2016 та містила, зокрема, такий зміст: "Ліквідація неплатоспроможного банку не є підставою для закінчення судового розгляду на підставі поданого Фондом позову до пов`язаної з банком особи та не є підставою для звільнення від відповідальності пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду.".

Визначені даною нормою повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб були передбачені у випадку, якщо станом на дату ліквідації банку Фонд звернувся до суду в порядку частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", відбулось відкриття провадження і розпочався судовий розгляд справи. За цих умов судовий розгляд за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб продовжується та ліквідація банку не є підставою для його закінчення.

Проте, в даному випадку державна реєстрація припинення Публічного акціонерного товариства "БАНК "ДЕМАРК" відбулась 23.01.2020. Станом на дану дату жодних позовів Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в порядку частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" до відповідачів пред`явлено не було, зокрема, даний позов було пред`явлено лише 28.05.2021, тобто майже через 1,5 роки після ліквідації Публічного акціонерного товариства "БАНК "ДЕМАРК".

Однак, на момент звернення до суду у даній справі повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відносно процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства "БАНК "ДЕМАРК" були припинені та, з урахуванням частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", в редакції Закону № 1736-VIII від 15.11.2016, Фонд не був наділений повноваженнями на нове звернення до суду.

Отже, з урахуванням положень чинної редакції частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" на час подання позову, вбачається, що на дату звернення Фонду до суду із даним позовом Закон не передбачав право Фонду гарантування вкладів фізичних осіб подавати відповідні позови до керівників, працівників вже ліквідованих ним банків, отже в нього не було процесуальної дієздатності на подання позову у даній справі.

В даному випадку момент вчинення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб відповідної дії (звернення до суду з позовом) - це 28.05.2021, тому згідно з чинної на той час редакції частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", права Фонду на подання позову після припинення його повноважень як ліквідатора банку не існувало.

Подальші зміни редакції частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не можуть бути застосовані, з огляду на те, що згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадку, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

З наведеного вбачається правова проблема щодо наявності у Фонду гарантування вкладів фізичних осіб права звертатись із позовом про відшкодування збитків, на підставі частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", в редакції Закону № 1736-VIII від 15.11.2016, після ліквідації банку.

6. Зі змісту позовних вимог вбачається, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб розраховує розмір збитків шляхом різниці балансової вартості кредиту та суми реалізації прав вимоги на торгах, які проведені під час процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства "БАНК "ДЕМАРК".

Проте, балансову вартість не слід ототожнювати ні з реальними збитками, ні з упущеною вигодою, оскільки дана категорія лише визначає порядок відображення активів в бухгалтерському обліку банку та жодним чином не стосується визначення розміру збитків.

З аналізу статті 22 Цивільного кодексу України вбачається, що визначаючи розмір заподіяної шкоди суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з її фактичної (реальної) суми.

Водночас, на даний час відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 22 Цивільного кодексу України у правовідносинах з приводу стягнення завданих банку збитків, тому, зважаючи на позицію Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, дане питання повинно бути вирішене Великою Палатою Верховного Суду в сукупності з вирішенням інших правових проблем у даній категорії справ.

7. Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду вже передавалась подібна справа № 910/11027/18 про стягнення шкоди, заподіяної пов`язаними особами, на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Така справа була прийнята Великою Палатою Верховного Суду до розгляду, за результатом розгляду якої було винесено постанову від 25.05.2021.

Однак, постановою Великої Палати Верховного Суду від 03.08.2022 у справі № 910/11027/18 було скасовано постанову від 25.05.2021 у цій справі, в результаті перегляду справи за нововиявленими обставинами та направлено дану справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зазначене додатково підтверджує, що вирішення справ про стягнення збитків з колишніх власників неплатоспроможних банків та пов`язаних з такими банками осіб містить виключну правову проблему, яка на даний час залишається не вирішеною і щодо якої ще не сформована єдина правозастосовна практика.

До Верховного Суду від ОСОБА_3 надійшло клопотання у справі з процесуальних питань, у якому серед іншого заявник просив задовольнити клопотання ОСОБА_1 про передачу даної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав до Верховного Суду заперечення на клопотання ОСОБА_1 про передачу даної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, у яких просить відмовити у його задоволенні, з огляду на те, що порушені у клопотанні питання не є виключною правовою проблемою, і щодо таких питань наявні висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18.

У подальшому ОСОБА_1 та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подавали до Верховного Суду додаткові пояснення щодо клопотання ОСОБА_1 про передачу даної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду та щодо заперечення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на таке клопотання.

4. Підстави передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Під час здійснення касаційного перегляду постанови Північного апеляційного господарського суду від 20.12.2022 у цій справі № 927/561/21 колегією суддів встановлено, що ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.10.2019 було передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 910/11027/18 за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що діє як ліквідатор Публічного акціонерного товариства "Акціонерний Банк "Укоопспілка" до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 про стягнення 76 929 136,71 грн шкоди, заподіяної пов`язаними особами, в порядку частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", правовідносини у якій є подібними до цієї справи № 927/561/21.

Передаючи справу № 910/11027/18 на розгляд Великої Палати Верховного Суду колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 22.10.2019 вказала на наявність виключної правової проблеми, вирішення якої у цьому випадку є необхідним для забезпечення розвитку права, розумної передбачуваності судових рішень та відповідно формування єдиної правозастосовчої практики. За висновком колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду виключну правову проблему становить питання щодо визначення моменту, з якого починається перебіг позовної давності у спорах за позовами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення шкоди в порядку частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а саме: з моменту виявлення операції та осіб, що заподіяли шкоду, і встановлення її розміру, чи з моменту завершення ліквідаційної процедури банку та складання ліквідаційного балансу. Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду також зазначив, що Фондом гарантування вкладів фізичних осіб заявлено 12 таких позовів і на сьогодні у судах попередніх інстанцій триває розгляд спорів у подібних правовідносинах у справах: № 910/9251/18, № 910/11221/18, № 910/12803/18, № 910/10888/18, № 910/12208/18, № 922/2860/18, № 910/14974/18, № 910/15260/18, № 922/3357/18, № 910/7338/19, № 910/7186/19. Також Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду наголосив на тому, що на сьогодні судова практика з питань застосування цієї норми лише формується, тому передача цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду сприятиме становленню єдиної судової практики.

Ухвалою від 04.11.2019 Велика Палата Верховного Суду прийняла до розгляду справу № 910/11027/18 за касаційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2018 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2019. Приймаючи до розгляду справу № 910/11027/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вирішення окреслених Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду питань має важливе значення для розвитку судової практики, пов`язаної з економічним розвитком держави, банківського сектору економіки, а також добробутом громадян України, які постраждали через масове виведення банків з ринку, що відбувалося протягом останніх років.

У подальшому, ухвалою від 21.01.2020 у справі № 910/11027/18 Велика Палата Верховного Суду повторно зазначила, що Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 04.11.2019 призначила справу до розгляду, оскільки вирішення постановлених у ній колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду питань має важливе значення для розвитку судової практики, пов`язаної з економічним розвитком держави, банківського сектору економіки, а також добробутом громадян України, які постраждали через масове виведення банків з ринку. Крім того, судова практика з вирішення таких спорів лише формується, тому передача цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду сприятиме становленню єдиної судової практики.

За наслідками розгляду справи № 910/11027/18 Великою Палатою Верховного Суду 25 травня 2021 року прийнято постанову. У вказаній постанові висловлена правова позиція, зокрема, щодо початку перебігу позовної давності у спорах за позовами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення шкоди в порядку частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Тобто Великою Палатою Верховного Суду вирішено виключну правову проблему, окреслену Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду в ухвалі від 22.10.2019 у справі № 910/11027/18.

Водночас, постановою Великої Палати Верховного Суду від 03.08.2022 у справі № 910/11027/18 скасовано, у тому числі, постанову Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі 910/11027/18 та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У вказаній постанові від 03.08.2022 у справі № 910/11027/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що: "після скасування рішень судів першої і апеляційної інстанцій та до завершення встановлення фактичних обставин у даній справі, висловлення правової позиції з питань окреслених Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду є передчасним." (пункту 5.39 постанови).

Із наведеного вбачається, що висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі 910/11027/18 правова позиція щодо початку перебігу позовної давності у спорах за позовами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення шкоди в порядку частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", є передчасною. Тобто, виключна правова проблема, окреслена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду в ухвалі від 22.10.2019, а саме, щодо визначення моменту, з якого починається перебіг позовної давності у спорах за позовами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення шкоди в порядку частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а саме: з моменту виявлення операції та осіб, що заподіяли шкоду, і встановлення її розміру, чи з моменту завершення ліквідаційної процедури банку та складання ліквідаційного балансу, є такою, що не вирішена і існує на даний час.

Колегія суддів зазначає, що справа № 910/11027/18 та № 927/561/21 є подібними, як за складом учасників (позивач - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб; відповідачі - фізичні особи, які входили до керівництва банку), предметами та підставами позовів (стягнення шкоди, завданої кредиторам банку, на підставі приписів частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", внаслідок невиконання/неналежного виконання відповідачами покладених на них функцій з управління ризиками, контролю і моніторингу всіх видів загроз за усіма напрямами діяльності банку).

До того ж, суд апеляційної інстанції у цій справі № 927/561/21, вирішуючи питання щодо початку перебігу позовної давності у даній справі, керувався правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі 910/11027/18, яка, як зазначалось вище, є передчасною.

Крім того, колегія суддів зазначає, що в порядку частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фондом гарантування вкладів фізичних осіб заявлено 67 позовних заяв до пов`язаних з банками осіб про солідарне відшкодування шкоди, із яких: 52 справи перебувають на розгляді у судах першої інстанції (справи №№ 910/9251/18, 910/11020/18, 910/11027/18, 910/11221/18, 910/11514/18, 910/11371/18, 910/11514/18, 910/12208/18, 922/2860/18, 910/12930/18, 910/14974/18, 922/3357/18, 910/7338/19, 910/17910/19, 910/774/20, 910/10501/20, 910/680/20, 910/686/20, 910/775/20, 910/777/20, 910/940/20, 910/682/20, 910/8222/20, 910/9156/20, 910/9343/20, 910/9851/20, 910/10874/20, 910/19433/20, 910/19431/20, 910/19894/20, 910/21192/20, 910/3782/21, 927/252/21, 904/3864/21, 904/3867/21, 910/10354/21, 910/13418/21, 910/18455/21, 910/18526/21, 917/1920/21, 905/2330/21, 920/1346/21, 916/3725/21, 916/3821/21, 903/43/22, 903/44/22, 916/1522/22, 922/1202/22, 910/8190/22, 910/11202/22, 910/13024/22, 910/13722/22); 11 справ у судах апеляційної інстанції (справи №№ 910/635/20, 910/15260/18, 910/11028/20, 910/12955/20, 910/9349/20, 910/10028/20, 910/9948/20, 910/9944/20, 910/19434/20, 910/7305/21, 916/1489/22); 4 справи в суді касаційної інстанції (справи №№ 927/561/21, 910/9833/21, 910/13325/21, 916/3724/21). На даний час триває розгляд перелічених спорів у подібних правовідносинах.

За приписами частини 5 статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

Отже, зважаючи на те, що на даний момент існує виключна правова проблема (з урахуванням обставин даної справи, ухвали Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 910/11027/18, ухвал Великої Палати Верховного Суду від 04.11.2019 та від 21.01.2020 у справі № 910/11027/18, постанов Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 та від 03.08.2022 у справі 910/11027/18, про що зазначено вище), яка полягає у визначенні моменту, з якого починається перебіг позовної давності у спорах за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до осіб про стягнення шкоди в порядку частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб": з моменту виявлення операції та осіб, що заподіяли шкоду, та встановлення її розміру, чи з моменту завершення ліквідаційної процедури банку та складання ліквідаційного балансу, і така виключна правова проблема відповідає кількісному та якісному критеріям, задля її вирішення та забезпечення розвитку права і формування єдиної правозастосовчої практики у суспільно значимих відносинах, задля розвитку судової практики, пов`язаної з економічним розвитком держави, банківського сектору економіки, а також добробутом громадян України, які постраждали через масове виведення банків з ринку, колегія суддів вважає за необхідне передати дану справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Згідно зі статтею 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права (частина 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац 3 пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 № 8-рп/2005 та абзац 1 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 31.03.2015 № 1-рп/2015).

Юридична визначеність дає можливість учасникам суспільних відносин передбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх легітимних очікуваннях, зокрема, у тому, що набуте ними на підставі чинного законодавства право буде реалізоване (рішення Конституційного Суду України від 05.06.2019 № 3-р(І)/2019).

Принцип правової визначеності вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їхні рішення не викликали сумнівів (пункт 61 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Брумареску проти Румунії" (Brumаrescu v. Romania), заява № 28342/95). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (пункт 123 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії" (Lupeni Greek Catholic Parish and Others v. Romania), заява №76943/11).

Колегія суддів зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18, окрім правової позиції щодо початку перебігу позовної давності у спорах за позовами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення шкоди в порядку частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", викладено й інші правові позиції щодо питань, окреслених Поповим Сергієм Валерійовичем у клопотанні про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17, від 14.12.2022 у справі № 461/12525/15-ц).

У зв`язку із скасуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі 910/11027/18, внаслідок її перегляду за нововиявленими обставинами, виникла правова невизначеність щодо застосування інших правових позицій, викладених у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі 910/11027/18, окрім правової позиції щодо початку перебігу позовної давності у спорах за позовами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення шкоди в порядку частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", яка як зазначалось вище, постановою Великої Палати Верховного Суду від 03.08.2022 у справі 910/11027/18 визнана передчасною.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне передати справу № 927/561/21 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 234, 235, 302, 303 Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

1. Задовольнити клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

2. Справу № 927/561/21 разом з касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.12.2022 передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню.

Головуючий Н.М. Губенко

Судді О.М. Баранець

Г.О. Вронська