ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

26.06.2023 Справа №905/855/22

Господарський суд Донецької області у складі судді Сковородіної О.М.,

розглянувши матеріали справи за позовом Маріупольського міжрайонного відділу Управління поліції охорони в Донецькій області (87515, м. Маріуполь, вул. Італійська, 54; )

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Проектно-будівельне підприємство Азовінтекс (87500, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Леніна, буд. 68-А; )

про стягнення 183 176,66 грн.

без виклику представників сторін

Маріупольський міжрайонний відділ Управління поліції охорони в Донецькій області звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Проектно-будівельне підприємство Азовінтекс про стягнення 183176,66 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору №4546/Мр від 01.01.2019 щодо оплати послуг з охорони.

Господарського суду Донецької області у складі судді Левшиної Я.О. ухвалою №905/855/22 від 08.11.2022 відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями у Господарському суді Донецької області справу №905/855/22 передано на розгляд судді Сковородіній О.М. у звя`язку з перебуванням судді Левшиної Я.О. у відпустці по догляду за дитиною.

Ухвалою суду від 22.12.2022 справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідачем було надано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує щодо позовних вимог та просить суд відмовити у стягненні заборгованості.

Позивачем надано відповідь на відзив, в якій вказано, що сім його співробітників в січні-березні 2022 забезпечували фізичну охорону громадянина ОСОБА_1 та будівель відповідача.

Позивачем було надано проект договору №4546/Мр від 01.01.2019, який передбачає охорону безпосередньо ОСОБА_1 з встановленням оплати в залежності від кількості годин охорони.

З копії паспорта ОСОБА_1 для виїзду за кордон вбачається, що останній залишив територію України 01.03.2022.

Тому, суд ухвалою від 08.05.23 витребував у позивача письмові пояснення щодо дій, які були 01.03.2022 направлені на охорону ОСОБА_1 у період час з 00:00 до 23:59 год.

На виконання ухвали від 08.05.23, позивач надав письмові пояснення, в яких вказано, що ОСОБА_1 неодноразово впродовж дії договору (з 01.01.2019 по 01.04.2022) виїжджав за межі України і ці відрядження не були підставою для зупинення дії договору або перерахунку вартості послуг. Так само і 01.03.2022 з 00:00 до 23:59 співробітники позивача перебували на службі.

Дослідивши документи, наявні в матеріалах справи, судом встановлено наступне.

01 січня 2019 року між Маріупольським міжрайонним відділом Управління поліції охорони в Донецькій області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Проектно- будівельне підприємство «Азовінтекс» був укладений Договір № 4546/Мр (оригінал договору відсутній в матеріалах справи у зв`язку з його знищенням під час бойових дій у місті Маріуполі, позивачем був наданий проект вказаного договору), відповідно до умов якого Маріупольський МВПО зобов`язався забезпечувати охорону (особисту безпеку) ОСОБА_1 .

Додатковою угодою від 01.01.2022 р. до Договору № 4546/Мр сторони продовжили дію договору № 4546/Мр від 01.01.2019 р. до 01.07.2022 р. та визначили вартість послуг охорони на період з 01.01.2022 р. до 01.07.2022 р. (183 176.66 грн. на місяць).

Факт укладання вказаного договору відповідачем підтверджено.

За змістом додатків №1, 2 до договору № 4546/Мр від 01.01.2019, предметом договірних відносин є надання послуг охорони фізичній особі.

При цьому, за поясненнями відповідача, які не заперечуються позивачем, цією фізичною особою є громадянин ОСОБА_1 - керівник Товариства з обмеженою відповідальністю «Проектно- будівельне підприємство «Азовінтекс».

Вказана особа 01.03.2022 здійснила перетин за межі державного кордону України, про що свідчить копія паспорта Тарути О.О. для виїзду за кордон.

15.07.2022 позивач звернувся до відповідача з претензією про необхідність здійснення оплати за березень 2022 в сумі 183 176.66 грн.

До вказаної претензії були додані: акт звірки розрахунків за договором №4546/Мр від 01.01.2019 з 01.01.2022 по 30.06.2022, акт №мр-0242193 від 31.03.2022 прийому-здачі наданих послуг за березень 2022, рахунок-фактура №МР-0001933 від 01.03.2022.

Позивач вказує, що дію Договору №4546/Мр від 01.01.2019 було зупинено з 01.04.2022, а відповідач не здійснив оплату отриманих у березні 2022 року послуг охорони, що стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Оцінюючи позовні вимоги, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч.1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 526 Цивільного кодексу України, що кореспондується зі ст. 193 Господарського кодексу України, передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

При цьому, приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України відносно обов`язковості договору для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України та ст.599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вказано вище, предметом договірних відносин є послугли з надання охорони фізичній особі - ОСОБА_1 , який є керівником Товариства з обмеженою відповідальністю Проектно-будівельне підприємство Азовінтекс.

Будь-яких доказів, які б підтверджували факт супроводження, охорони та/або інших дій щодо вказаної особи протягом березня 2022 - позивачем не надано.

З іншого боку, доказом спростування надання послуг є та обставина, що громадянин ОСОБА_1 з 01.03.2022 здійснив виїзд за межі території України.

Відображення в облікових відомостях позивача (витяг з графіку обліку робочого часу особового складу Маріупольського МВ Управління поліції охорони в Донецькій області) про робочий час співробітників: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які нібито виконували обов`язки на проектно-будівельному підприємстві "Азовінтекс", не може бути прийнятий судом, як належний доказ надання послуг з огляду на наступне.

По-перше, керівник підприємства Тарута О.О. - не перебував на робочому місці, а знаходився з 01.03.2022 за кордоном. Крім того, позивачем не доведено, що послуги з фізичної охорони надаються за місцезнаходженням самого підприємства. Так, за договором №4546/Мр від 01.01.2019 дислокація охоронців не вказує їх перебування виключно у місті Маріуполі.

По-друге, жодними доказами не підтверджено, що фізична охорона громадянина ОСОБА_1 , як керівника відповідача, передбачає "режим очікування" поза місцезнаходженням об`єкта охорони.

Таким чином, ні дислокація, ні інші подані позивачем документи не містять підтвердження права позивача на оплату послуг у період перебування його співробітників «в режимі очікування», або будь-яких застережень про те, що оплата послуг має здійснюватися незалежно від фактичного надання або не надання послуги з фізичної безпеки у розрахунковому періоді або протягом дії договору.

Загальновідомим є той факт, що місто Маріуполь опинилося у епіцентрі бойових дій з перших днів війни, - з 24 лютого 2022 року. У березні 2022 року бої йшли не у передмістях, та на околицях міста, а безпосередньо у місті Маріуполі.

Як наслідок, військові дії дійсно та об`єктивно призвели до припинення надання послуг охорони, оскільки це було неможливо ні теоретично, ні практично. Але не з квітня 2022 року, а вже з березня 2022 року.

Враховуючи викладене, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України , суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Маріупольського міжрайонного відділу Управління поліції охорони в Донецькій області до Товариства з обмеженою відповідальністю Проектно-будівельне підприємство Азовінтекс про стягнення 183 176,66 грн. відмовити у повному обсязі.

Повний текст рішення складено та підписано 26.06.2023.

Згідно з ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду.

Суддя О.М. Сковородіна