УХВАЛА

22 червня 2023 року

м. Київ

cправа № 910/3421/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Рогач Л. І. - головуюча, Могил С. К., Мачульський Г. М.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - АТ "Українська залізниця")

на рішення Господарського суду міста Києва від 09.03.2023 та

постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2023

у справі за позовом Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля"

до АТ "Українська залізниця"

про стягнення 323 532,19 грн,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами про стягнення з відповідача 323 532,19 грн.

Позивач зазначив, що відповідач як перевізник належним чином не виконав зобов`язань щодо збереження вантажу під час перевезення, у зв`язку з чим зобов`язаний відшкодувати збитки.

Господарський суд міста Києва рішенням від 09.03.2023 задовольнив позов.

Суд виходив з того, що відповідач не дотримав вимог щодо збереження вантажу, що призвело до його недостачі, та не спростував факту наявності в його діях вини за незбереження прийнятого до перевезення вантажу.

Північний апеляційний господарський суд постановою від 18.05.2023 залишив зазначене рішення суду першої інстанції без змін.

14.06.2023 АТ "Українська залізниця" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 09.03.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2023 (повний текст складений та підписаний 23.05.2023), в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду цієї справи визначено колегію суддів у складі: Рогач Л. І. - головуюча, Могил С. К., Мачульський Г. М., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.06.2023.

Розглянувши доводи касаційної скарги, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 9 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) одним з основних засад (принципів) господарського судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження у визначених законом випадках.

Частина сьома статті 12 ГПК України визначає, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2022 року у сумі 2481,00 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у цій справі є стягнення 323 532,19 грн. Зазначена сума не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2022 року (1 240 500,00 грн).

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Суд звертає увагу, що аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі якщо не погоджуються з ухваленими судовими рішеннями у справах з ціною позову, що не перевищує п?'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Скаржник вказує, що його касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, що полягає у відсутності висновку у судовій практиці щодо застосування та тлумачення статей 31, 32, 37, 111 Статуту залізниць України в частині покладення відповідальності на залізниці за незбереження вантажу у випадках, коли вагони технічно справні, непошкоджені пломби та відсутні ознаки доступу до вантажу на шляху слідування. Крім того, існує також низка рішень судів першої та апеляційної інстанцій в аналогічних справах з протилежними правовими висновками, зокрема, у справах №910/5403/21, №910/14317/21, №910/17214/21, №910/17215/21, №910/17224/21. До того ж, суд апеляційної інстанції не врахував правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 13.03.2019 у справі №905/748/17 та від 22.05.2023 у справі №910/202/22.

Крім того, у касаційній скарзі скаржник посилається на виняткове для нього значення справи, оскільки висновки у цій справі суперечать постановам суду апеляційної інстанції, що, у свою чергу, унеможливлює подальший судовий захист залізниці.

Відповідно до частини четвертої статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики (пункт 4).

Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою принципу правової визначеності.

При цьому фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми. Водночас формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права є метою вирішення виключної правової проблеми, яка має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів.

Кількісний вимір ілюструє той факт, що правова проблема наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.

Колегія суддів зазначає, що касаційна скарга не містить належного обґрунтування того, що вона стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки АТ "Українська залізниця" не довело наявності неоднакового застосування судами одних і тих самих норм права у вказаних справах, а вказане свідчить лише про наявність різних обставин справи, підтверджених або непідтверджених належними та допустимими доказами, в залежності від яких і були ухвалені відповідні судові рішення. Скаржник зазначив про аналогічність справ №910/5403/21, №910/14317/21, №910/17214/21, №910/17215/21, №910/17224/21 з протилежними правовими висновками, однак жодним чином зазначене не обґрунтував.

Фактично, скаржник своїм обґрунтуванням фундаментального значення справи для формування єдиної правозастосовчої практики прагне отримати висновок Верховного Суду у цій справі на свою користь, здійснивши переоцінку встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, що не є належним обґрунтуванням відсутності єдиної судової практики у випадках розгляду справ про стягнення з перевізника збитків за недостачу вантажу у зв?язку з неналежним виконанням зобов?язань за договором перевезення.

Верховний Суд зазначає, що судочинство у господарських судах відповідно до статті 13 ГПК України здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Верховний Суд у постанові від 08.04.2019 у справі № 905/96/17 зазначив, що законодавством передбачено презумпцію вини перевізника у разі втрати, нестачі, псування й ушкодження вантажу, прийнятого до перевезення, якщо він не доведе, що це сталося не з його вини. Обов`язок доведення своєї невинуватості лежить на перевізникові. Перевізник несе відповідальність щодо забезпечення схоронності вантажу чи багажу в період здійснення перевезення. Отже, перевізник звільняється від відповідальності за незбереження вантажу у випадках, коли причиною його незбереження була непереборна сила. Втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу внаслідок випадку, що не підпадає під визначення непереборної сили, відповідно до частини першої статті 924 Цивільного кодексу України не звільняють перевізника від відповідальності за незбереження вантажу. Тобто, законодавець покладає на перевізника обов`язок доводити наявність обставин, що звільняють його від відповідальності за незбереження вантажу. Такий висновок також містить постанова Верховного Суду від 13.03.2019 у справі №905/748/17, на яку скаржник посилається у касаційній скарзі.

Так, суди попередніх інстанцій під час розгляду справи № 910/3421/22 встановили, що нестача вантажу виникла внаслідок незабезпечення відповідачем збереження вантажу на шляху слідування. А відповідач, у свою чергу, не спростував факту наявності в його діях вини.

Суд звертає увагу, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".

Проте доводи скаржника зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій, необхідності переоцінки доказів у справі та безпосередньо пов`язані із встановленням фактичних обставин справи, тоді як суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

При цьому Верховний Суд, перевіряючи правильність застосування норм матеріального / процесуального права у справі № 910/202/22, ухвалив судове рішення за обставин, які відрізняються від встановлених судами попередніх інстанцій обставин у справі № 910/3421/22.

Так, у справі № 910/202/22 (постанову у цій справі прийнято після прийняття оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції) Верховний Суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суди не дослідили та не надали оцінку наявним у справі накладним на наявність у графі 20 всіх цих накладних характеристики (властивості) вантажу - кам`яного вугілля, а саме стану (% вологи) в якому перевозилось кам`яне вугілля.

Натомість у цій справі (№ 910/3421/22) суди встановили, що згідно з залізничними накладними вантаж був відправлений у твердому стані, волога 0%, тому при видачі вантажу з кам`яним вугіллям застосовується норма недостачі (сума норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто), яка становить 1 % маси вантажу, що зазначена в перевізних документах.

Правова позиція про те, що розрахунок вартості недостачі вантажу здійснюється з врахуванням норми природної втрати під час перевезення вантажу (кам`яного вугілля) відповідно до пункту 27 Правил видачі вантажів, та безпосередньо залежить від характеристики (властивості) вантажу, зазначеній в залізничній накладній, неодноразово викладена в постановах Верховного Суду, зокрема, від 15.03.2021 у справі №910/5038/20, від 25.01.2021 у справі №910/118/20, від 07.08.2018 у справі №910/23346/16.

Отже, скаржник не довів, що ця касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Колегія суддів також зазначає, що посилання скаржника на виняткове значення цієї справи має загальний характер та належним чином не обґрунтоване, що не може бути підставою для відкриття касаційного провадження у справі, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга у цій справі не містить належного обґрунтування наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.05.2021 (справа №914/1570/20, провадження № 12-90гс20) зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних фільтрів не порушує права на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, та можна стверджувати, що введення процесуальних фільтрів допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує права доступу до правосуддя.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, з огляду на принципи господарського судочинства, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі № 910/3421/22 за касаційною скаргою скаржника на підставі пункту 1 частини першої статті 293 ГПК України.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 910/3421/22 за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.03.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2023.

2. Копії ухвали у справі № 910/3421/22 надіслати учасникам справи.

3. Надіслати скаржнику касаційну скаргу разом з доданими до неї матеріалами. Копію касаційної скарги залишити у Верховному Суді.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуюча Л. Рогач

Судді С. Могил

Г. Мачульський