ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" червня 2023 р. Справа №921/325/22

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя О.В. Зварич

судді В.М. Гриців

І.Б. Малех,

секретар судового засідання Р.А. Пишна,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Національна суспільна телерадіокомпанія України б/н та дати (вх. № 01-05/771/23 від 15.03.2023 року)

на рішення господарського суду Тернопільської області від 18.01.2023 року (суддя В.О. Гевко; повний текст рішення складено 23.02.2023 року)

у справі № 921/325/22

за позовом: Установи Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області

до відповідача: Акціонерного товариства Національна суспільна телерадіокомпанія України (надалі АТ Національна суспільна телерадіокомпанія України)

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Тернопільської обласної ради

про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна №357-7/4 від 01.11.2018 та зобов`язання повернути сплачену орендну плату по договору оренди в загальній сумі 328024,38 грн.,

за участю:

від позивача (в режимі відеоконференції): Ткачук О.А. адвокат (довіреність б/н від 20.04.2023 року);

від відповідача (в режимі відеоконференції): Новак А.А. адвокат (довіреність за №04.1-8/4 від 04.01.2023 року);

від третьої особи: не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та відзиву на позовну заяву

26.07.2022 року Установа Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області звернулась до господарського суду Тернопільської області з позовом до АТ Національна суспільна телерадіокомпанія України за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Тернопільської обласної ради, про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна №357-7/4 від 01.11.2018 року, укладеного між ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" (змінене найменування АТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України") та Установою "Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області"; зобов`язання АТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" повернути Установі "Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області" сплачену орендну плату по договору оренди нерухомого майна №357-7/4 від 01.11.2018 року в загальній сумі 328024,38 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем (орендодавцем) без наявності достатнього обсягу цивільної дієздатності укладено договір оренди №357-7/4 від 01.11.2018 року про передачу у строкове платне користування з 01.11.2018 по 30.09.2021 нерухомого майна загальною площею 106,70 кв.м на третьому поверсі будівлі, розташованої за адресою: м.Тернопіль, бульвар Т.Шевченка, 17, яка перебуває на балансі Філії ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" "Тернопільська регіональна дирекція" з усіма внутрішніми системами та комунікаціями, що існувала на час укладення договору. На виконання вказаного договору орендар - Установа Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області сплатив орендну плату з 01.11.2018 по 30.09.2021 в сумі 328024,38 грн. Позивач з посиланням на відсутність у відповідача права власності на вказані приміщення, звернувся з позовом до суду про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна №357-7/4 від 01.11.2018, вважаючи, що відповідач ввів його в оману, зазначивши в п.1.2 спірного договору, що орендоване приміщення належить на праві власності орендодавцю. Одночасно позивач просив зобов`язати АТ Національна суспільна телерадіокомпанія України повернути Установі Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області сплачену орендну плату в сумі 328024,38 грн.

Відповідач у відзиві на позовну заяву (вх. № 5502) не визнав обставин та правових підстав позову Установи Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області. Звернув увагу на те, що протягом строку дії договору оренди позивач не заявляв про неналежне виконання договору орендодавцем; на момент вчинення (укладення) договору не існувало обставин, з якими закон пов`язує визнання такого правочину (господарського договору) недійсним; застосування наслідків недійсності правочину в межах спірних правовідносин не є належним та ефективним способом захисту прав позивача. Крім того, зазначив, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду.

Короткий зміст оскарженого рішення суду першої інстанції

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 18.01.2023 року у справі №921/325/22 задоволено позов Установи Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області. Визнано недійсним договір оренди нерухомого майна №357-7/4 від 01.11.2018 року, укладений між ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" (на сьогоднішній день найменування якого АТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України") з однієї сторони, як орендодавцем та Установою "Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області" з другої сторони, як орендарем. Зобов`язано АТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" повернути Установі "Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області" сплачену орендну плату по договору оренди нерухомого майна №357-7/4 від 01.11.2018 року в загальній сумі 328024,38 грн. Судові витрати у складі судового збору покладено на відповідача у справі. Стягнуто з АТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" на користь Установи "Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області" - 7401,36 грн. судового збору.

В ході розгляду справи суд першої інстанції встановив, що під час укладення договору оренди нерухомого майна №357-7/4 від 01.11.2018 року об`єкт оренди не належав орендодавцю (відповідачу) на праві власності чи інших майнових правах. Як наслідок, вищезазначений договір про передачу в оренду нерухомого майна укладено особою, яка не мала достатнього обсягу цивільної дієздатності на його укладення, всупереч вимогам частини 1 статті 761 ЦК України. Суд вказав про наявність підстави для визнання спірного договору недійсним, як такого, що укладений під впливом помилки у порядку статті 229 ЦК України. Беручи до уваги положення ч. 1 ст. 216 ЦК України, враховуючи висновок про недійсність спірного договору оренди, суд констатував наявність підстави для повернення відповідачем позивачу отриманої ним орендної плати на виконання вказаного правочину. Щодо заяви відповідача про пропуск строку позовної даності, то суд встановив, що позивач звернувся з даним позовом з дотриманням строку позовної давності, а саме після того, як йому стало відомо про порушення його права.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Відповідач в апеляційній скарзі на рішення господарського суду Тернопільської області від 18.01.2023 року у справі №921/325/22 просить скасувати зазначене судове рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Вважає, що суд першої інстанції залишив поза увагою обставину про належне виконання відповідачем умов договору в частині передачі майна в оренду. Після припинення дії договору оренди позивач повернув відповідачу орендоване майно. В процесі оренди майна позивач жодного разу не заявляв про неможливість використання майна. Станом на момент укладення договору у розпорядженні відповідача не було документів, які б засвідчували наявність права власності інших осіб на спірне майно. Більше того, у розпорядженні відповідача були документи, що підтверджували його право власності на спірне майно. Таким документом, окрім іншого, є передавальний акт. Отже, на момент укладення договору оренди не було обставин, з якими закон пов`язує визнання такого правочину (господарського договору) недійсним. Звертає увагу на те, що, зобов`язуючи відповідача повернути позивачу орендну плату, суд фактично скасував чинне рішення господарського суду Тернопільської області від 17.08.2021 року у справі №921/2020/21, яким стягнуто оренду плату з позивача на користь відповідача та порушив принцип обов`язковості судового рішення. За доводами апеляційної скарги, позивач пропустив трирічний строк позовної давності, оскільки спірний договір укладено 01.11.2018 року, а з позовом про визнання недійсним договору він звернувся в липні 2022 року, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу вважає доводи скаржника безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Покликається на те, що будівля, до складу якої належить об`єкт оренди, є комунальною власністю Тернопільської обласної ради та ніколи не перебувала у власності відповідача, або його попередників. Отже, під час укладення спірного договору орендодавець не мав достатнього обсягу цивільної дієздатності на передачу в оренду спірного нерухомого майна, але, всупереч положенням ч.1 ст. 761 ЦК України, уклав договір оренди № 357-7/4 від 01.11.2018, що є безумовною підставою для визнання його недійсним у відповідності до ст.ст. 203, 215 ЦК України. Вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 216 ЦК України щодо повернення відповідачем отриманої від позивача орендної плати на виконання недійсного правочину. Щодо заяви відповідача про пропуск строку позовної давності для звернення до суду зазначає, що дізнався про порушення свого права лише в червні 2022 року. Просить залишити без змін рішення господарського суду Тернопільської області від 18.01.2023 року у справі №921/325/22, апеляційну скаргу АТ Національна суспільна телерадіокомпанія України без задоволення.

Третя особа не надавала письмового відзиву на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі.

Представник позивача просив залишити без змін оскаржене рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу без задовлення.

Третя особа не делегувала свого представника в судове засідання, про причини неявки не повідомила.

Щодо ознайомлення третьої особи з датою, часом та місцем розгляду справи, суд зазначає, що ухвала Західного апеляційного господарського суду від 08.05.2023 року про відкладення розгляду справи №921/325/22 на 19.06.2023 року о 10 год. 30 хв. надіслана на офіційну електронну адресу Тернопільської обласної ради.

Крім того, всі ухвали суду по цій справі оприлюднені в Єдиному державному реєстрі судових рішень України, тобто є загальнодоступними.

Учасники справи зобов`язані з розумним інтервалом часу самі цікавитись провадженням у їх справі, добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Оскільки явка учасників даної справи не визнавалася судом обов`язковою, участь у судовому засіданні є правом, а не обов`язком учасника, суд дійшов висновку, що в силу положень ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України справу може бути розглянуто при відсутності третьої особи.

Обставини справи

Як видно з наявних у судовій справі копій документів, 01.11.2018 року між ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" (змінене найменування АТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України") (орендодавець) та Установою Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області (орендар) укладено договір оренди нерухомого майна №357-7/4, відповідно до якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нерухоме майно, загальною площею 106,70 кв.м, а саме: приміщення №№ 4-29, 4-30, 4-31, 4-32, 4-33, 4-34, 4-35 згідно з технічним планом БТІ (далі орендовані приміщення, орендоване майно) на третьому поверсі будівлі, розташованої за адресою: м. Тернопіль, бульвар Т.Шевченка, 17 (далі будівля), яка перебуває на балансі Філії ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" "Тернопільська регіональна дирекція" (далі балансоутримувач), з усіма внутрішніми системами та комунікаціями, що існують на час укладення цього договору (а.с.6-16, т.1).

Згідно з п. 1.2 договору орендоване майно належить орендодавцю на праві власності.

Орендоване майно надається орендарю для використання за його цільовим призначенням офісні приміщення (п. 2.1 договору).

У відповідності до п.п. 3.1, 3.2 договору орендодавець 01.11.2018 року передає, а орендар приймає у строкове платне користування орендоване майно на підставі акта приймання-передачі орендованого майна від орендодавця до орендаря, викладеного в додатку №2 до цього договору, що є його невід`ємною частиною. Орендоване майно вважається переданим орендодавцем орендарю від дати підписання акта приймання-передачі орендованого майна від орендодавця до орендаря уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів відбитками печаток сторін. Орендоване майно передається орендарю у платне користування строком по 30.09.2021 року включно (далі строк оренди).

В пункті 3.3 договору передбачено, що орендар в останній день строку оренди повертає, а орендодавець приймає орендоване майно за актом приймання-передачі орендованого майна від орендаря до орендодавця, що складається сторонами у формі, викладеній в додатку №3 до цього договору.

Відповідно до п. 4.1 договору загальний розмір орендної плати за цим договором за перші три місяці користування орендованим майном становить 1,20 грн за кожен місяць оренди.

Згідно з п. 4.2 договору загальний розмір орендної плати за цим договором за один місяць користування орендованим майном загальною площею 106,70 кв.м становить 10690,00 грн (з ПДВ), починаючи з четвертого місяця, а саме з 01.02.2019 року.

Пунктом 4.4 договору оренди передбачено, що орендна плата підлягає щорічній індексації у розмірі 10%.

В розділах 6-9 договору передбачено права, обов`язки орендаря та орендодавця.

У відповідності до п. 13.1 цей договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів відбитками печаток сторін та діє до останнього дня строку оренди. В частині сплати орендарем орендної плати та інших платежів договір діє до повного та належного сторонами зобов`язань за ним.

01.11.2018 сторони відповідно до умов договору підписали акт приймання-передачі орендованого майна від орендодавця до орендаря (а.с.18, т.1).

До договору оренди нерухомого майна №357-7/4 від 01.11.2018 року сторони вносили зміни та доповнення, шляхом укладення додаткових угод №1 від 14.08.2020 року, №2 від 12.10.2020 року, №3 від 28.10.2020 року та №4 від 31.12.2020 року (а.с.19-22, т.1).

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 17.08.2021 року у справі №921/220/21, яке набрало законної сили, задоволено позов АТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" до Установи Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області про стягнення 48268,99 грн. Стягнуто з Установи Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області на користь АТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" 38132,33 грн основного боргу, 689,51 грн - 3% річних, 1674,00 грн інфляційних втрат, 2252,45 грн пені за договором оренди нерухомого майна №357-7/4 від 01.11.2018, 5148,50 грн основного боргу, 58,83 грн - 3% річних, 74,48 грн інфляційних втрат, 238,89 грн пені за договором № 207-7/4 від 10.04.2020 та 2270,00 грн в повернення сплаченого судового збору (а.с.24-36, т.1).

При розгляді господарської справи №921/220/21 суд встановив, що Установа Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області (орендар) свої зобов`язання за договором оренди виконав частково, здійснивши за період з 09.11.2018 року по 31.03.2021 року сплату орендної плати в сумі 289892,05 грн., внаслідок чого допущено заборгованість в розмірі 38132,33 грн.

На виконання вказаного рішення суду Установа Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області здійснила оплату заборгованості, що підтверджується платіжним дорученням №112 від 29.12.2021 року на суму 50538,99 грн. (а.с.37, т.1).

Таким чином, позивач сплатив на користь відповідача орендну плату по договору оренди нерухомого майна № 357-7/4 від 01.11.2018 року за весь період користування орендованим приміщенням в загальній сумі 328024,38 грн.

30.09.2021 сторони відповідно до умов договору № 357-7/4 від 01.11.2018 року підписали акт приймання-передачі орендованого майна від орендаря до орендодавця, в якому зазначено, що сторони претензій одна до одної не мають (а.с.128, т.1).

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 16.12.2019 року у справі №921/389/19, яке набрало законної сили, встановлено, що в АТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України", як і його попередників, не має та не виникало права власності на будівлі по бульвару Т.Шевченка, 17 в м. Тернопіль. Дані будівлі належать до комунальної власності (а.с. 42-57, т.1).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №302688582 від 14.06.2022 року, будівля літ. А загальною площею 4478 кв.м., гараж літ. Б площею 198,6 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Тернопіль, бульвар Шевченка Тараса, буд. 17 належить на праві комунальної власності Тернопільській обласні раді, дата державної реєстрації 15.11.2018 року (а.с.58-59, т.1).

У позовній заяві Установа Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області зазначає, що під час укладення договору оренди нерухомого майна № 357-7/4 від 01.11.2018 року орендодавець ввів в оману орендаря про те, що об`єкт оренди належить орендодавцю на праві власності. Як наслідок, всупереч ч.1 ст.761 Цивільного кодексу України, договір укладено особою, яка не мала достатнього обсягу цивільної дієздатності, що, на переконання позивача, є безумовною підставою для визнання недійсним договору у відповідності до ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Норми права та мотиви, якими керується суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та висновки суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з частиною 1 статті 15, частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересу є визнання правочину недійсним (пункт 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України).

В силу положень частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу) особи, тоді як відсутність обставин на підтвердження наявності порушення такого права, за захистом якого звернувся позивач, є підставою для відмови у задоволенні позову (пункт 51 постанови Верховного Суду від 09.04.2019 у справі №908/1194/18).

Предметом спору у цій справі є, зокрема, вимога Установи Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна №357-7/4 від 01.11.2018 року, укладеного між ПАТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" (змінене найменування АТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України") та Установою "Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області".

При ухваленні даної постанови суд апеляційної інстанції виходить з таких мотивів.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Положеннями статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із частинами 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом наведеної норми вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 05.09.2019 року у справі № 638/2304/17 наведено такий правовий висновок: "Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин".

Постанова Верховного Суду від 25.06.2020 року у справі №904/2922/18 містить такий правовий висновок: "148. Тлумачення змісту статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; по-друге, наявність підстав для оспорення правочину; по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду".

Верховний Суд у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20 зазначив, що для визнання в судовому порядку недійсним договору, окрім іншого, в обов`язковому порядку суд повинен установити чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб (учасників правочину, або заінтересованих осіб) у зв`язку з укладенням спірного правочину, а ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Зазначений висновок є загальним для спорів про визнання недійними договорів.

При вирішенні спору про визнання недійсним правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

При цьому, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 07.04.2021 у справі №910/1255/20, від 21.04.2021 у справі № 904/5480/19 та від 29.06.2021 у справі № 916/2040/20. Такі необхідно врахувати на підставі частини четвертої статті 236 ГПК України.

Як свідчать матеріали даної справи, позивач у позовній заяві жодним чином не обґрунтовує наявність порушених, невизнаних або оспорених прав, свобод чи його інтересів як учасника спірного правочину у зв`язку з його укладенням, який, як встановив суд та не заперечують сторони, виконаний в повному обсязі. При цьому, суд не встановив порушеного права позивача внаслідок укладення оспорюваного правочину.

З огляду на наведені вище висновки Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що за відсутності належного обґрунтування з наданням відповідних доказів та встановлення наявності порушеного права позивача, як учасника спірного правочину, незалежно від встановлених інших обставин справи, відсутні підстави для задоволення позову про визнання недійсним договору.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовна вимога Установи Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна №357-7/4 від 01.11.2018 року є необґрунтовано, оскільки позивач не довів порушення своїх прав за спірним договором.

З урахуванням наведених обставин, не підлягає задоволенню й похідна позовна вимога Установи Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області про зобов`язання АТ "Національна суспільна телерадіокомпанія України" повернути сплачену орендну плату по договору оренди нерухомого майна №357-7/4 від 01.11.2018 року в загальній сумі 328024,38 грн.

Суд першої інстанції не врахував вищезазначеного та помилково задоволив позов Установи Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області, тому колегія суддів визнає правомірними вимоги апеляційної скарги відповідача про скасування оскарженого судового рішення.

З приводу заявленого відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності у відповідності до статей 257, 258 Цивільного кодексу України, колегія суддів зазначає таке.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки в даному спорі суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову з тих підстав, що позивач не довів порушення своїх прав внаслідок укладення оспорюваного договору оренди, тому позовна давність застосуванню не підлягає.

Частинами 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до частини 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За наслідками апеляційного перегляду колегією суддів встановлено, що висновки, викладені в оскарженому рішенні суду першої інстанції, не відповідають встановленим обставинам справи, тому його необхідно скасувати та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позову.

Судові витрати

З огляду на те, що суд задовільняє апеляційну скаргу, судові витрати за розгляд позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на позивача згідно вимог ст.129 ГПК України.

Керуючись, ст. ст. 86, 197, 269, 270, 275, 277, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Національна суспільна телерадіокомпанія України б/н та дати (вх. № 01-05/771/23 від 15.03.2023 року) задоволити.

Рішення господарського суду Тернопільської області від 18.01.2023 року у справі №921/325/22 скасувати. Прийняти нове рішення.

В задоволенні позову відмовити.

Судові витрати за розгляд позовної заяви та апеляційної скарги покласти на позивача.

Стягнути з Установи Агенція регіонального розвитку в Тернопільській області (46021, м. Тернопіль, вул. М. Грушевського, буд. 8, каб. 710, ) на користь Акціонерного товариства Національна суспільна телерадіокомпанія України (04119, м. Київ, вул. Юрія Іллєнка, 42, ) 11102,04 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Справу повернути в господарський суд Тернопільської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Строки та порядок оскарження постанов (ухвал) апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий суддя О.В. Зварич

Суддя В.М. Гриців

Суддя І.Б. Малех