ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2023 р. Справа№ 910/8354/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Тарасенко К.В.

Іоннікової І.А.

Секретар судового засідання: Луцюк А.В.

За участю представників учасників процесу:

від ТОВ "Перший український експертний центр": адвокат Закарлюка Н.С.;

від ПП "Дублер-Люкс": адвокат Магратій Я.В.

від ТОВ "Тівац": адвокат Магратій Я.В.

Розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства "Дублер-Люкс" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2022 у справі №910/8354/21 (суддя Васильченко Т.В., м. Київ, повний текст складено - 14.09.2022)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр"

до Приватного підприємства "Дублер-Люкс"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Тівац"

про стягнення 182 465,90 грн,

за зустрічним позовом Приватного підприємства "Дублер-Люкс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр"

про стягнення 269 683,52 грн,

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" (далі - ТОВ "Перший український експертний центр") звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами про стягнення з Приватного підприємства "Дублер-Люкс" (далі - ПП "Дублер-Люкс") заборгованості у розмірі 182 465,90 грн, з яких: 172 233,50 грн - основний борг; 8 214,62 грн - інфляційні втрати; 2 017,78 грн - три проценти річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань в частині повної та своєчасної оплати за договором про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 01.07.2019 №1213/07/19 у період з 01.02.2020 по 01.05.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.06.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

05.07.2022 до Господарського суду міста Києва ПП "Дублер-Люкс" подано зустрічний позов до ТОВ "Перший український експертний центр" про стягнення з останнього 199 988,91 грн.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що ТОВ "Перший український експертний центр" здійснює нарахування за послуги з утримання будинку та прибудинкової території виходячи з невірно визначеної площі орендованого нерухомого майна, а тому повинен повернути переплату за договором від 01.07.2019 №1213/07/19 у заявленій до стягнення сумі. При цьому, зауважує на тому, що Північним міжобласним територіальним відділенням Антимонопольного комітету України встановлено зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку ТОВ "Перший український експертний центр" щодо розміру встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.07.2021 прийнято зустрічний позов ПП "Дублер-Люкс" до ТОВ "Перший український експертний центр" про стягнення 199 988,91 грн до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднано в одне провадження з первісним позовом вимоги за зустрічним позовом, вирішено розгляд справи №910/8354/21 здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Господарський суд міста Києва протокольною ухвалою від 03.08.2021 постановив залучити ТОВ "Тівац" як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача у справі за первісним позовом.

У процесі розгляду справи позивачем за зустрічним позовом подано заяву про збільшення розміру позовних вимог до 269 683,52 грн. Вказана заява прийнята судом до розгляду.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.08.2022 у справі №910/8354/21 первісний позов задоволено частково.

Стягнуто з ПП "Дублер-Люкс" на користь ТОВ "Перший український експертний центр" заборгованість в сумі 107 129,63 грн, три проценти річних у розмірі 1 330,96 грн, інфляційні втрати у розмірі 6 189,55 грн та судовий збір у розмірі 1 719,75 грн. В решті первісного позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

Часткового задовольняючи первісні позовні вимоги місцевий господарський суд виходив з того, що відповідач за первісним позовом зобов`язання з оплати наданих послуг за договором за належний період до моменту розірвання договору не виконав, у зв`язку з чим дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення заборгованості в сумі 107 129,63 грн. Крім того, перевіривши наданий позивачем за первісним позовом розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку про стягнення трьох процентів річних у розмірі 1 330,96 грн та інфляційних втрат у розмірі 6 189,55 грн.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що кошти, заявлені до повернення за зустрічним позовом, були перераховані на виконання умов, укладеного між сторонами договору №1213/07/19 про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території за надані послуги, факт надання яких під час розгляду справи зустрічним позивачем не спростований, а відтак виключає можливість застосування до цих правовідносин положень частини 1 статті 1212 ЦК України, у тому числі, й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. При цьому, судом було встановлено, що договір був розірваний з 21.01.2021, зустрічний позивач припинив виконання зобов`язань з оплати послуг у липні 2020 року, тобто до дати його розірвання, а тому позбавлений права вимагати повернення йому грошових коштів сплачених в рахунок виконання власних договірних зобов`язань відповідно до приписів частини 4 статті 653 ЦК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із прийнятим рішенням, ПП "Дублер-Люкс" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить

- скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2022 у справі №910/8354/21 в частині стягнення з ПП "Дублер-Люкс" на користь ТОВ "Перший український експертний центр" 107 129,63 грн заборгованості, 1 330,96 грн трьох процентів річних, 6 189,55 грн інфляційних втрат та 1 719,75 грн судового збору;

- ухвалити нове рішення, яким відмовити в частині стягнення з ПП "Дублер-Люкс" на користь ТОВ "Перший український експертний центр" 107 129,63 грн заборгованості, 1 330,96 грн трьох процентів річних, 6 189,55 грн інфляційних втрат та 1 719,75 грн судового збору;

- скасувати рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/8354/21 від 09.08.2022 в частині відмовити в задоволені зустрічного позову ПП "Дублер-Люкс" до ТОВ "Перший український експертний центр" про стягнення передплати в сумі 269 683,52 грн;

- ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов ПП "Дублер-Люкс" до ТОВ "Перший український експертний центр" про стягнення передплати в сумі 269 683,52 грн.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають матеріалам справи з неправильно встановленими обставинами справи та оцінкою доказів, які мають значення для вирішення та прийняття законного та об`єктивного рішення, неправильно визначено характер спірних правовідносин.

Так, скаржник зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог первісного позивача і порушив принцип диспозитивності у господарському процесі.

Також, скаржник вказує, що позивачем за первісним позовом не надано належних та допустимих доказів, на підтвердження факту надання ним послуг саме з утримання будинку та прибудинкової території за адресою: м. Київ, вул. Саперне поле, 14/55, а надані позивачем копії договорів з контрагентами не підтверджують факт надання спірних послуг саме по нежитловому приміщенню 1019, яке розташоване за адресою: м. Київ, вул. Саперне поле, 14/55.

Крім того, в тексті апеляційної скарги заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2022.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

02.02.2023 від ТОВ "Тівац" через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому третя особа просить відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічні позовні вимоги, посилаючись на те, що місцевий господарський суд дійшов неправильних висновків та неправильно встановив спірні правовідносини, неправильно втлумачив норми матеріального права, не розглянув заявлені клопотання, не надав правову оцінку наданим доказам, не встановив правову природу укладеного договору, неправильно зазначив суму боргу, яка підлягала стягненню, чим порушив норми процесуального права.

03.02.2023 до суду надійшов відзив ТОВ "Перший український експертний центр" на апеляційну скаргу, в якій просило рішення суду першої інстанції від 09.08.2022 у справі №910/8354/21 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, зазначивши, що оскаржуване рішення є законним, обґрунтованим та таким, що прийняте без порушень норм матеріального та процесуального права.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.10.2022 апеляційну скаргу ПП "Дублер-Люкс" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2022 у справі №910/8354/21 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Разіна Т.І., судді: Іоннікова І.А., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.11.2022 витребувано у матеріали справи №910/8345/21 та відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження до надходження даної справи з суду першої інстанції.

12.12.2022 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/8354/21.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.12.2022 апеляційну скаргу ПП "Дублер-Люкс" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2022 у справі №910/8354/21 залишено без руху, надано строк для усунення недоліків.

09.01.2023 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшла заява ПП "Дублер-Люкс" про усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2023 поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2022 у справі №910/8354/21, відкрито апеляційне провадження у справі №910/8354/21, розгляд апеляційної скарги призначено на 14.02.2023, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2022 у справі №910/8354/21 до закінчення її перегляду в апеляційному порядку.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2023 розгляд справи відкладено на 21.03.2023.

У судовому засіданні 21.03.2023 оголошено перерву до 18.04.2023.

Явка представників сторін

У судове засідання 18.04.2023 сторони та третя особа з`явилися.

Розгляд судом апеляційної інстанції клопотань сторін

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ "Тівац" заявлено клопотання про притягнення до відповідальності позивача за первісним позовом та його представників за введення суд в оману.

Згідно з частиною 1 статті 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частиною 2 статті 43 ГПК України визначено, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи, або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №910/1873/17 та від 27.08.2021 у справі №914/2264/17.

Під зловживанням процесуальними правами, слід розуміти особливу форму господарського процесуального правопорушення, тобто недобросовісні дії учасників господарського процесу, що супроводжуються порушенням умов здійснення суб`єктивних процесуальних прав учасників судового процесу та їх представників, та перешкоджанням діяльності суду по справедливому та своєчасному розгляду і вирішенню господарської справи, що також впливає на права інших учасників судового процесу стосовно безперешкодного і своєчасного вирішення спору.

Господарський процесуальний обов`язок сторони - це належна поведінка сторони в господарському судочинстві, що вимагається та забезпечується процесуальним законом, а також кореспондує суб`єктивному процесуальному праву суду.

Процесуальні права надані законом тим особам, які беруть участь у процесі для сприяння суду при розгляді справ, для сприяння їх правильному вирішенню, і кожного разу, коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, для затягування розгляду, для створення перешкод опоненту) вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним.

У той же час, частиною 1 статті 4 ГПК України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

За приписами статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Отже, враховуючи, що розгляд господарським судом справи ґрунтується на принципі диспозитивності, позивачу надано право самостійно розпоряджатися своїми матеріальними та процесуальними правами, зокрема вільно та на власний розсуд визначати предмет і підстави позову, його обґрунтування та подання доказів, обирати спосіб захисту свого порушеного права, а також особу (осіб), які на думку позивача, порушують його права та охоронювані законом інтереси.

При цьому, судом також враховано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів суд не вбачає підстав для визнання дій позивача та його представника зловживанням процесуальними правами, у зв`язку з чим відсутні підстави для його задоволення.

Позиції учасників справи

Представник ТОВ "Дублер-Люкс" та ТОВ "Тівац" у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, з викладених у ній підстав та просив її задовольнити. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2022 у справі №910/8354/21 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову, а зустрічні позовні вимоги задовольнити.

Представник ТОВ "Перший український експертний центр" у судовому засіданні просив апеляційну скаргу позивача за зустрічним позовом залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як убачається із матеріалів справи, на підставі акта прийому-передачі від 30.01.2017 визнано об`єкт житлово-офісного-торговельно-розважального комплексу, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Анрі Барбюса, 52/1 (третьої черги) готовим до експлуатації та передано його на обслуговування та експлуатацію до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЖЕК-2617" (загальна площа будівлі - 30164,8 кв.м).

Розпорядженням Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 14.04.2017 №191 присвоєно закінченому будівництвом об`єкту "Будівництво житлово-офісного-торговельно-розважального комплексу на вул. Анрі Барбюса, 52/1 у Печерському районі міста Києва. ІІІ черга" поштову адресу: вул. Саперне поле, 14/55 у Печерському районі міста Києва.

Відповідно до акта приймання-передачі від 01.07.2017 ТОВ "ЖЕК 2617" передало зі свого обслуговування на обслуговування ТОВ "Перший український експертний центр" житловий комплекс за адресою: м. Київ, вул. Саперне поле, 14/55 у Печерському районі м. Києва (загальна площа будівлі - 30164,8 кв. м).

ТОВ "Тівац" є власником нежитлового приміщення №1019 площею 729,5 кв.м, яке розташоване за адресою: м. Київ, вул. Саперне поле, 14/55, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.10.2020 №230137368.

11.03.2019 між ТОВ "Тівац" (орендодавець) та ПП "Дублер-Люкс" (орендар), укладено договір №ТД0059 оренди нежилих приміщень (далі - договір оренди), за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове платне користування нежилі приміщення, які належать орендодавцю на праві приватної власності, визначені додатками до цього договору, які є невід`ємними частинами цього договору.

Згідно з пунктом 1.2 договору оренди приміщення розташовані за адресою: м. Київ, вул. Саперне поле, 14/55, група приміщень №1019, поверх "Цоколь", верхній рівень.

Передача приміщень в оренду здійснюється за актом прийому-передачі (пункт 3.2 договору оренди).

За умовами пункту 4.1 договору оренди він вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2020.

Відповідно до пункту 5.1 договору оренди за користування приміщеннями орендар щомісяця на користь орендодавця сплачує орендну плату у розмірі визначеному додатками до цього договору, які є невід`ємними частинами цього договору. Орендна плата включає в себе вартість всіх складових витрат по утриманню і експлуатації приміщення (електропостачання, водопостачання та водовідведення, опалення, вивіз сміття, утримання будинку та прибудинкової території та ін.).

Сторони склали акт №1 приймання-передачі нежилих приміщень до договору №ТД0059 від 11.03.2019, за яким ТОВ "Тівац" передало, а ПП "Дублер-Люкс" прийняло у користування нежилі приміщення загальною площею 150 кв.м, розташовані за адресою: м. Київ, вул. Саперне поле, 14/55, група приміщень №1019, поверх "Цоколь", верхній рівень.

01.07.2019 між ТОВ "Перший український експертний центр" (постачальник), ТОВ "Тівац" (власник) та ПП "Дублер-Люкс" (споживач) був укладений договір №1213/07/19 про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території (далі - договір про участь на утримання будинку), за умовами якого постачальник надає послуги з утримання будинку та прибудинкової території по нежитловому приміщенню №1019 будинку на вул. Саперне поле, 14/55 в м. Києві, загальною площею 729,5 кв.м, що належить споживачу до договору оренди №ТД0059 згідно договору купівлі-продажу майнових прав від 07.02.2019 та використовується для розміщення торгового офісу.

Відповідно до пункту 1.2 договору про участь на утримання будинку споживач відшкодовує постачальнику вартість спожитих комунальних послуг, а саме - водопостачання до нежитлового приміщення №1019 в будинку на вул. Саперне поле, 14/55, згідно додатку №1.

Споживач сплачує вартість наданих послуг до яких входить плата за вивіз твердих побутових відходів, згідно до розрахунку, який є невід`ємним додатком №1 договору (пункт 1.3 договору про участь на утримання будинку).

Згідно з пунктом 1.4 договору про участь на утримання будинку оплата послуг з утримання будинку та прибудинкової території (експлуатаційних послуг) здійснюється щомісячно не пізніше 3 числа поточного місяця в безготівковій формі, шляхом перерахування коштів у розмірі 100% передоплати обумовленої у додатку №1. За перший місяць надання послуг передоплата здійснюється на розрахунковий рахунок постачальника, протягом трьох банківських днів з моменту підписання договору.

За умовами пункту 2.1.1 договору про участь на утримання будинку постачальник зобов`язався надавати споживачу послуги згідно з розрахунком, що є невід`ємною частиною цього договору.

Споживач зобов`язався: сплачувати за надані послуги не пізніше трьох днів з дня отримання рахунку-фактури, але не пізніше 3 числа наступного місяця, незалежно від фінансових результатів своєї господарської діяльності. Отримувати рахунок у постачальника є обов`язком споживача, несвоєчасне отримання рахунку не звільняє споживача від зобов`язання своєчасної оплати (пункт 2.2.1); здійснювати оплату послуг з утримання будинку та прибудинкової території відповідно до пункту 1.3 (пункту 2.2.2); брати участь в загальних для цього будинку та прибудинкової території витратах, пов`язаних з його експлуатацією (пункт 2.2.5); щомісяця підписувати акти наданих послуг та один примірник повертати постачальнику (пункт 2.2.6) та протягом трьох місяців, з дати підписання договору, заключити прямий договір з ПрАТ "АК "Київводоканал" та самостійно сплачувати фактичні витрати і нести відповідальність за правильність здачі показників приладів та своєчасну сплату (пункт 2.2.12).

Відповідно до пункту 5.1 договору про участь на утримання будинку про припинення використання послуг споживач за місяць письмово повідомляє постачальника (при умові, що таке припинення можливе при передачі (відчуження) даного приміщення, визначеного у пункті 1.1 даного договору). При цьому, споживач зобов`язується до припинення послуг надати підтверджувальні документи про передачу приміщення третій особі для постачальника та відсутності заборгованості за надані послуги.

Розмір плати послуг може бути переглянутий та змінений без попереднього узгодження зі споживачем в разі зміни цін і тарифів на послуги з утримання будинку та прибудинкової території (пункт 5.2 договору про участь на утримання будинку).

Договір про участь на утримання будинку набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 06.02.2020 (пункт 6.1 договору про участь на утримання будинку).

Договір вважається щороку продовженим на такий же строк та на тих самих умовах, при цьому внесення змін до договору не вимагається (пункт 6.2 договору про участь на утримання будинку).

За умовами пункту 6.3 договору про участь на утримання будинку кожна зі сторін має право достроково розірвати цей договір, попередивши про це іншу сторону за 30 днів до бажаної дати розірвання.

При цьому, у пункті 7.1 договору про участь на утримання будинку сторони узгодили, що на виконання цього договору та керуючись частиною 3 статті 631 ЦК України, умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення, тобто з 07.02.2019.

Сторонами підписано додаток №1 до договору від 07.02.2019 "Розрахунок до договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території вул. Саперне поле, 14/55", згідно з яким, зокрема, експлуатаційні витрати складаються із експлуатаційних витрат та витрат на охорону і становлять 12 313,96 грн (729,5 кв.м * 16,88 грн) та 2 910,71 грн (729,5 кв.м * 3,99 грн) відповідно, разом на місяць 15 224,67 грн з ПДВ.

На виконання умов договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території у період з 10.09.2019 по 21.08.2020 ПП "Дублер-Люкс" здійснило передплату за послуги, перерахувавши на користь ТОВ "Перший український експертний центр" грошові кошти в загальній сумі 269 683,52 грн, що підтверджується долученими до матеріалів справи платіжними дорученнями.

Листом від 17.12.2020 №17/12/2020 позивач за зустрічним позовом повідомив ТОВ "Перший український експертний центр" про розірвання договору про участь на утримання будинку з моменту отримання цього повідомлення.

Листом від 31.12.2020 №1400 відповідач за зустрічним позовом повідомив ПП "Дублер-Люкс" про відмову у розірванні договору про участь на утримання будинку, посилаючись на те, що визначена підстава для розірвання договору жодним чином не підтверджена і договором не передбачена.

При цьому, рішенням Господарського суду міста Києва від 03.12.2020 у справі №910/15145/20, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.03.2021, за позовом ПП "Дублер-Люкс" до ТОВ "Перший український експертний центр" про визнання недійсним договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 01.07.2019 №1213/07/19 та стягнення 269 683,52 грн безпідставно сплачених коштів в позові відмовлено.

Звертаючись до суду з первісним позовом, ТОВ "Перший український експертний центр" посилається на те, що договір є дійсним та підлягає до виконання сторонами, проте ПП "Дублер-Люкс" неналежним чином виконує взяті на себе зобов`язання за договором щодо сплати експлуатаційних витрат, у зв`язку з чим у період з 01.02.2020 по 01.05.2021 виникла заборгованість в сумі 172 233,50 грн.

Крім того, позивач за первісним позовом, окрім стягнення вищенаведеної суми заборгованості, також просить суд стягнути з відповідача за первісним позовом три проценти річних у розмірі 2 017,78 грн та інфляційні втрати в сумі 8 214,62 грн.

У свою чергу, до Господарського суду міста Києва надійшла зустрічна позовна заява ПП "Дублер-Люкс" до ТОВ "Перший український експертний центр", у якій позивач за зустрічним позовом, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив стягнути з ТОВ "Перший український експертний центр" передоплату у розмірі 269 683,52 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

Відповідно до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши думку представників сторін та третьої особи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга ПП "Дублер-Люкс" не підлягає задоволенню, оскаржуване рішення не підлягає зміні чи скасуванню виходячи з наступних підстав.

Щодо первісного позову.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до частини 2 статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.

Особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку визначено Законом України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", який регулює правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав і виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління.

За приписами статті 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" співвласником багатоквартирного будинку є власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку; управління багатоквартирним будинком - вчинення співвласниками багатоквартирного будинку дій щодо реалізації прав та виконання обов`язків співвласників, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням спільним майном багатоквартирного будинку.

Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" встановлено, що співвласники зобов`язані забезпечувати належне утримання та належний санітарний, протипожежний і технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку.

Частиною 2 статті 7 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" визначено, що кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника.

Згідно з частиною 1 статті 12 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" витрати на управління багатоквартирним будинком включають: витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку; витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку; витрати, пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитним договором, укладеним за програмами Фонду енергоефективності; витрати на сплату винагороди управителю в разі його залучення та інші витрати, передбачені рішенням співвласників або законом.

За приписами частин 2, 3 статті 12 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" витрати на управління багатоквартирним будинком розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат. Невикористання власником належної йому квартири чи нежитлового приміщення або відмова від використання спільного майна не є підставою для ухилення від здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком.

Отже, обов`язок утримання майна виникає у співвласників багатоквартирного будинку безпосередньо з актів цивільного законодавства, зокрема, статті 322 ЦК України та частини 2 статті 7 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку".

Як зазначалось вище, ТОВ "Тівац" є власником нежитлового приміщення №1019 площею 729,5 кв.м за адресою: м. Київ, вул. Саперне поле, 14/55, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.10.2020 №230137368. Таким чином, у розумінні Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", є співвласником офісної будівлі за адресою м. Київ, вул. Саперне поле, 14/55.

Відтак, ТОВ "Тівац" як співвласник офісної будівлі за адресою: м. Київ, вул. Саперне поле, 14/55, виходячи зі змісту частини 1, 2 статті 7 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", зобов`язане брати участь в утриманні спільного майна пропорційно до його частки співвласника, тобто пропорційно належної йому на праві власності площі - 729,5 кв.м.

Водночас наведене вище нежитлове приміщення перебуває в оренді у відповідача за первісним позовом на підставі укладеного 11.03.2019 між ТОВ "Тівац" та ПП "Дублер-Люкс" договору оренди нежилих приміщень №ТД0059.

Згідно зі статтею 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

При цьому, визначаючи зобов`язання орендарів зі здійснення витрат на утримання багатоквартирного будинку, чинне законодавство не визначає механізму реалізації такого зобов`язання, у тому числі механізму захисту прав управителя будинку, зокрема, не встановлює права примусового стягнення відповідних коштів з орендарів у судовому порядку, передбачаючи таке право лише щодо співвласників майна.

Отже, зважаючи на загальні підстави виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України), відповідні правовідносини щодо сплати орендарем витрат на утримання будинку мають бути врегульовані або шляхом укладення окремого договору між орендарем та управителем багатоквартирного будинку (особою, яка фактично здійснює її функції з утримання будинку), або шляхом встановлення обов`язку орендаря з відшкодування відповідних витрат власнику приміщення (орендодавцю) безпосередньо в умовах договору оренди нерухомого майна. Тобто обов`язок орендаря зі сплати (відшкодування) внесків на утримання будинку та прибудинкової території у відповідному розмірі, виникає тільки у разі передбачення такого обов`язку в умовах укладеного ним правочину (договору) з власником майна або з управителем багатоквартирного будинку або з об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку.

Статтею 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" визначено, що управитель багатоквартирного будинку - це фізична особа-підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб; управління багатоквартирним будинком - вчинення співвласниками багатоквартирного будинку дій щодо реалізації прав та виконання обов`язків співвласників, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням спільним майном багатоквартирного будинку.

Як встановлено судом першої інстанції, між співвласниками багатоквартирного будинку за адресою: м. Київ, вул. Саперне поле, 14/55 та ТОВ "Перший український експертний центр" як управителем багатоквартирного будинку відповідний договір не укладався.

У той же час, ТОВ "Перший український експертний центр" фактично здійснює функції управителя забезпечуючи надання послуг, які направлені на задоволення господарсько-побутових потреб співвласників багатоквартирного будинку, а також його утримання в належному стані.

Жодних доказів на підтвердження надання відповідних послуг в будинку за адресою: м. Київ, вул. Саперне поле, 14/55 іншою особою ніж ТОВ "Перший український експертний центр", або ж утримання майна власними силами співвласників багатоквартирного будинку учасниками справи суду не надано.

Згідно з частинами 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання в силу вимог статей 525, 526 ЦК України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у статті 193 Господарського кодексу України.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України).

За приписами частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Частинами 2, 3 статті 6 ЦК України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

За приписами статті 638 ЦК України та статті 180 ГК України договір є укладеним, якщо сторони досягнули згоди з усіх істотних умов договору (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов).

Як зазначалось вище, 01.07.2019 між ТОВ "Перший український експертний центр" (постачальник), ТОВ "Тівац" (власник) та ПП "Дублер-Люкс" (споживач) був укладений договір №1213/07/19 про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, за умовами якого постачальник надає послуги з утримання будинку та прибудинкової території по нежитловому приміщенню №1019 будинку на вул. Саперне поле, 14/55 в м. Києві, загальною площею 729,5 кв.м, що належить споживачу до договору оренди №ТД0059 згідно договору купівлі-продажу майнових прав від 07.02.2019 та використовується для розміщення торгового офісу.

Таким чином, укладаючи за власним волевиявленням без будь-яких зауважень вказаний договір ПП "Дублер-Люкс" взяло на себе зобов`язання сплачувати за послуги з утримання будинку та прибудинкової території по нежитловому приміщенню №1019 будинку на вул. Саперне поле, 14/55 в м. Києві, виходячи із загальної площі - 729,5 кв.м.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції жодних доказів внесення змін до договору щодо площі, за яку відповідач за первісним позовом зобов`язався нести витрати, як і доказів звернення до позивача за первісним позовом щодо необхідності внесення таких змін до договору сторонами надано не було, а електронний лист від 22.08.2019, направлений 05.09.2019, та доповідна записка бухгалтера ПП "Дублер-Люкс", на які посилається відповідач за первісним позовом, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги, оскільки за приписами частини 1 статті 651 та статті 654 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом; зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Умовами пункту 4.1 договору про участь на утримання будинку сторони визначили, що спірні питання, що виникають під час дії даного договору, вирішуються сторонами шляхом переговорів, а досягнуті домовленості в обов`язковому порядку фіксуються додатковою угодою, яка з моменту її підписання стає невід`ємною частиною договору. Докази укладення додаткової угоди щодо внесення змін до договору про участь на утримання будинку в частині, визначеної площі, за яку мають сплачуватися експлуатаційні послуги у матеріалах справи відсутні. При цьому, місцевий господарський суд зауважив, що з моменту укладення договору до липня 2020 року відповідач за первісним позовом сплачував кошти за договором від 01.07.2019 №1213/07/19 виходячи саме з узгодженої договором площі 729,5 кв.м. і жодних зауважень чи звернень до позивача за первісним позовом щодо необхідності внесення змін до договору в цій частині не висловлював, тобто визнавав факт наявності в нього відповідного зобов`язання. В свою чергу, правовідносини оренди, що склались між третьою особою та відповідачем за первісним позовом стосуються саме вказаних осіб і не можуть змінювати узгоджені сторонами умови спірного договору без дотримання порядку внесення змін до нього.

Статтею 204 ЦК України встановленою, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №916/5073/15 та від 21.03.2018 у справі №760/14438/15-ц.

Доказів у спростування презумпції дійсності вказаного договору суду надано не було, а рішенням Господарського суду міста Києва від 03.12.2020 у справі №910/15145/20, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.03.2021, у задоволенні позову ПП "Дублер-Люкс" до ТОВ "Перший український експертний центр" про визнання недійсним договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 01.07.2019 №1213/07/19 та стягнення 269 683,52 грн безпідставно сплачених коштів відмовлено.

Під час розгляду справи №910/15145/20 судом було встановлено, що при укладанні договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 01.07.2019 №1213/07/19 сторонами було дотримано норми чинного законодавства, а саме: зміст правочину не суперечить законодавству, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі; спірний договір укладений у письмовій формі, підписаний уповноваженими особами та завірений печатками, у відповідності до законодавства та правочин спрямований на реальне настання правових наслідків.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Частиною 4 статті 11 ГПК України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою №48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.11.1999 у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

З огляду на викладене, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції правомірно відхилив доводи відповідача за первісним позовом та третьої особи щодо не відповідності договору від 01.07.2019 №1213/07/19 про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території вимогам чинного законодавства ні за формою, ні за змістом, ні за правовим статусом позивача за первісним позовом, оскільки такі доводи спрямовані на переоцінку судового рішення у справі №910/15145/20, що є неприпустимим та суперечить принципу правової певності, що є одним з основних елементів верховенства права, суть якого полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами та не можливості піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Отже, оскільки договір про участь на утримання будинку в судовому порядку недійсним не визнаний, в силу встановленої статтею 204 ЦК України презумпції правомірності правочину, цей договір є дійсним та є обов`язковим для виконання сторонами відповідно до приписів статті 629 ЦК України, що спростовує доводи відповідача за первісним позовом та третьої особи щодо відсутності правових підстав для виконання умов договору через його не відповідність вимогам чинного законодавства.

Пунктом 1.1 договору про участь на утримання будинку встановлено, що постачальник надає послуги з утримання будинку та прибудинкової території.

Споживач сплачує вартість наданих послуг, до яких входить плата за вивіз твердих побутових відходів, згідно до розрахунку, який є невід`ємним додатком №1 договору (пункт 1.3 договору про участь на утримання будинку). Оплата послуг з утримання будинку та прибудинкової території (експлуатаційних послуг) здійснюється щомісячно не пізніше 3 числа поточного місяця в безготівковій формі, шляхом перерахування коштів у розмірі 100% передоплати обумовленої у додатку №1. За перший місяць надання послуг передоплата здійснюється на розрахунковий рахунок постачальника, протягом трьох банківських днів з моменту підписання договору (пункт 1.4 договору про участь на утримання будинку).

Статтею 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до житлово-комунальних послуг належать:1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Згідно з частиною 2 статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Таким чином, до експлуатаційних послуг, зокрема, належить прибирання прибудинкових територій, технічне обслуговування ліфтів, технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем, дератизація, дезінсекція тощо.

У додатку №1 сторони узгодили, що експлуатаційні витрати складаються із експлуатаційних витрат та витрат на охорону і становлять 12 313,96 грн (729,5 кв.м * 16,88 грн) та 2 910,71 грн (729,5 кв.м * 3,99 грн) відповідно, разом на місяць 15 224,67 грн з ПДВ.

Відповідач за первісним позовом та третя особа заперечували надання таких послуг протягом строку договору з огляду на неузгодження виду та вартості послуг у додатку №1 до договору, посилаючись на те, що долучений до позовної заяви додаток №1 до договору №1213/07/19 містить іншу дату договору, ніж договір №1213/07/19, а саме - від 07.02.2019, що може свідчити, що він є додатком іншого договору, який укладався раніше договору за яким заявлений первісний позов.

За приписами частини 3 статті 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

У пункті 7.1 договору про участь на утримання будинку та прибудинкової території від 01.07.2019 №1213/07/19 сторони погодили, що на виконання цього договору та керуючись частиною 3 статті 631 ЦК України, умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення, тобто з 07.02.2019.

Під час розгляду справи сторонами не надано суду доказів укладення будь-яких інших договорів, ніж договір про участь на утримання будинку, а відтак, враховуючи умови пункту 7.1 договору щодо розповсюдження його дії до відносин сторін з 07.02.2019, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів, що долучений до матеріалів справи додаток №1 стосується саме правовідносин сторін, які оформлені договором від 01.07.2019 №1213/07/19 та виникли до його укладення, в якому сторони за взаємною згодою визначили перелік послуг та їх вартість.

Крім того, місцевий господарський суд врахував, що відповідач за первісним позовом тривалий час сплачував експлуатаційні послуги у визначеному додатком №1 розмірі і жодних зауважень щодо їх виду та вартості не висловлював, що свідчить про визнання ним факту належності даного додатку до договору про участь на утримання будинку та прибудинкової території від 01.07.2019 №1213/07/19 і узгодженість виду та вартості послуг.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium міститься принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанови Верховного Суду від 08.06.2022 у справі №910/9397/20, від 10.04.2019 у справі №390/34/17).

Погоджуючи в договорі та відповідному додатку вид і вартість послуг, виходячи з узгодженої сторонами договору загальної площі орендованого приміщення, позивач за первісним позовом розумно покладався на виконання ПП "Дублер-Люкс" вказаних умов договору і такі умови взаємовідносин сторін не заперечувалися вказаною особою у попередні періоди взаємодії сторін, а навпаки визнавались шляхом сплати відповідних коштів до липня 2020 року, без будь-яких зауважень.

Згідно з пунктом 2.1.1 договору про участь на утримання будинку постачальник зобов`язався надавати споживачу послуги згідно з розрахунком, що є невід`ємною частиною цього договору.

Споживач зобов`язався: сплачувати за надані послуги не пізніше трьох днів з дня отримання рахунку-фактури, але не пізніше 3 числа наступного місяця, незалежно від фінансових результатів своєї господарської діяльності. Отримувати рахунок у постачальника є обов`язком споживача, несвоєчасне отримання рахунку не звільняє споживача від зобов`язання своєчасної оплати (пункт 2.2.1); здійснювати оплату послуг з утримання будинку та прибудинкової території відповідно до пункту 1.3 (пункту 2.2.2); брати участь в загальних для цього будинку та прибудинкової території витратах, пов`язаних з його експлуатацією (пункт 2.2.5); щомісяця підписувати акти наданих послуг та один примірник повертати постачальнику (пункт 2.2.6).

Як стверджує позивач за первісним позовом, у період з січня 2020 року по квітень 2021 року (включно) ним надавались відповідачу за первісним позовом послуги з утримання будинку та прибудинкової території (експлуатаційні витрати) згідно умов договору про участь на утримання будинку, про що ТОВ "Перший український експертний центр" було складено акти надання послуг, а саме експлуатаційних послуг.

З матеріалів справи вбачається, що акти надання послуг за спірний період, які було надано позивачем в обґрунтування своїх первісних позовних вимог, зі сторони відповідача за первісним позовом не підписано та печаткою не скріплено. Доказів надання постачальником за договором таких актів споживачу на підпис матеріали справи не містять. В той же час, умовами укладеного правочину сторони не встановлювали обов`язку позивача за первісним позовом направляти акти наданих послуг відповідачу за первісним позовом, як і не передбачили обов`язку відповідача за первісним позовом самостійно отримувати відповідні акти у виконавця, встановивши лише зобов`язання з їх щомісячного підписання.

Крім того, у підтвердження факту надання обумовлених договором послуг - експлуатаційних послуг (з технічного обслуговування ліфтів, технічного обслуговування протипожежних систем, вивезення та знешкодження (захоронення) твердих побутових відходів, технічне обслуговування та ремонт диспетчерських систем, охоронних послуг) позивач за первісним позовом надав укладені договори з відповідними виконавцями таких робіт та акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), а саме: МПП "Перун" (обслуговування ліфтів), ТОВ "Спутнік-Крим" (обслуговування протипожежних систем), ТОВ "Фірма "Володар-Роз" (вивезення ТПВ), ПП "Виробничо-конструкторська фірма "Промінь" (обслуговування та ремонт диспетчерських систем), ПП "Авангард-сервіс" (послуги з охорони).

Також, матеріали справи не містять і відповідачем за зустрічним позовом та третьою особою не надано доказів того, що такі послуги взагалі не надавалися (доказів складення будь-яких актів/претензій не отримання тієї чи іншої послуги чи звернення до позивача за первісним позовом у період дії договору з претензіями, вимогами щодо не надання послуги) або ж що такі послуги відповідач за первісним позовом чи третя особа отримували від інших осіб чи забезпечували їх виконання власними силами і засобами.

Обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

За приписами статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відповідно до статті 86 ГАК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з частиною 1 статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №911/2243/18, від 18.05.2021 у справі №916/2255/18, від 05.11.2019 у справі №915/641/18, від 10.04.2019 у справі №904/6455/17, від 26.02.2019 у справі №914/385/18 та від 05.02.2019 у справі №914/1131/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності. Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №916/2620/20, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 18.11.2019 у справі №902/761/18 та від 23.10.2019 у справі №917/1307/18.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" наголошено, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.12.2020 у справі №904/1103/20 та від 25.06.2020 у справі №924/233/18.

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

У зазначеному аспекті слід зазначити, що за результатом оцінки наданих сторонами доказів, цілком вірогідним є факт надання позивачем за первісним позовом узгоджених договором експлуатаційних послуг, а відтак і наявність обов`язку сплатити за надані послуги.

При цьому, місцевий господарський суд правомірно відхилив доводи про те, що подані копії договорів з контрагентами та акти виконаних робіт не є належними та допустимими доказами у справі, оскільки містять досить загальну інформацію з якої не можливо встановити їх обсяг, деталізований зміст, кількість витраченого позивачем часу, зміст вирішених питань, місце, час виконання, а отже не підтверджують факту отримання відповідачем за первісним позовом таких послуг саме в такій кількості та розмірі, що заявлений до стягнення, оскільки вказані документи підтверджують факт надання послуг в будинку, де знаходиться нежитлове приміщення, яке орендує позивач за зустрічним позовом, а не щодо послуг по конкретно визначеному приміщенню. Долучені до матеріалів справи договори з відповідними виконавцями цих послуг та акти виконаних робіт свідчать про фактичне надання експлуатаційних послуг у спірний період у будинку, де знаходиться нежитлове приміщення, яке орендує відповідач за первісним позовом, що складаються із технічного обслуговування ліфтів, технічного обслуговування протипожежних систем, вивезення та знешкодження (захоронення) твердих побутових відходів, технічне обслуговування та ремонт диспетчерських систем, охоронних послуг, при цьому, жодних доказів у спростування факту надання вказаних послуг суду не надано.

Умовами договору про участь на утримання будинку та додатку до нього сторони визначити вид послуг (експлуатаційні послуги) і встановили ціну за такі послуги з розрахунку на один квадратний метр загальної площі нежитлового приміщення, а не конкретно визначеного обсягу наданої послуги, що не протирічить вимогам чинного законодавства, враховуючи специфіку правовідносин, пов`язаних з наданням послуг на утримання, що спростовує доводи щодо не доведення позивачем за первісним позовом вартості та обсягів наданих відповідачу послуг у спірний період. При цьому, суд першої інстанції не прийняв до уваги доводи про те, що тариф на експлуатаційні послуги не відповідає вимогам чинного законодавства і відповідно не може створювати будь-яких зобов`язань щодо оплати, оскільки, в даному випадку, сторонами підписано без будь-яких зауважень додаток №1 до договору, що є розрахунком до договору про участь на утримання будинку, в якому погодили вартість послуг, виходячи з розрахунку одного квадратного метру, з чим також погоджується судова колегія.

Договірною є ціна, щодо якої сторони дійшли згоди при укладенні договору як щодо оплати одним контрагентом іншому за виконання взятого на себе останнім зобов`язання. Отже, договірною вважатиметься ціна, щодо розміру якої сторони спільно, обопільно домовилися, й така згода знайшла закріплення у відповідному договорі.

Як зазначалось вище, додатком №1 сторони погодили, що експлуатаційні витрати складаються із експлуатаційних витрат та витрат на охорону і становлять 12 313,96 грн (729,5 кв.м * 16,88 грн) та 2 910,71 грн (729,5 кв.м * 3,99 грн) відповідно, разом на місяць 15 224,67 грн з ПДВ.

Разом із тим, пункту 5.2 договору про участь на утримання будинку сторони погоджено, що розмір плати послуг може бути переглянутий та змінений без попереднього узгодження зі споживачем в разі зміни цін і тарифів на послуги з утримання будинку та прибудинкової території.

Згідно з розрахунком позивача за первісним позовом протягом січня-серпня 2020 року відповідач за первісним позовом здійснював оплату послуг за договором про участь на утримання будинку, а саме: за січень - 17 311,04 грн, за лютий - 17 741,44 грн, за березень-червень 2020 року - по 18 142,67 грн, за липень 2020 року - 15 000,00 грн, що підтверджується і наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями.

З липня 2020 року відповідач за первісним позовом припинив виконання зобов`язання з оплати послуг, що призвело до виникнення заборгованості за договором про участь на утримання будинку та прибудинкової території від 01.07.2019 №1213/07/19 в сумі 172 233,50 грн, за період з липня 2020 року по квітень 2021 року, які заявлені до стягнення.

Водночас, місцевим господарським судом встановлено, що за умовами пункту 6.1 договір про участь на утримання будинку набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 06.02.2020.

Договір вважається щороку продовженим на такий же строк та на тих самих умовах, при цьому внесення змін до договору не вимагається (пункт 6.2 договору).

Таким чином, дія договору про участь на утримання будинку була пролонгована до 06.02.2021.

Разом із тим, листом від 17.12.2020 №17.12.2020 ПП "Дублер-Люкс" повідомило ТОВ "Перший український експертний центр" про розірвання договору про участь на утримання будинку з моменту отримання цього повідомлення.

Частиною 1 статті 651 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 3 статті 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно з пунктом 6.3 договору про участь на утримання будинку кожна зі сторін має право достроково розірвати цей договір, попередивши про це іншу сторону за 30 днів до бажаної дати розірвання.

Отже, укладаючи договір від 01.07.2019 №1213/07/19 сторони прямо врегулювали порядок розірвання договору, зокрема, передбачивши його розірвання в односторонньому порядку попередивши про це іншу сторону за 30 днів до бажаної дати розірвання, що не суперечить вимогам чинного законодавства.

У листі від 17.12.2020 №17.12.2020 ПП "Дублер-Люкс", який отриманий позивачем за первісним позовом 21.12.2020, повідомило ТОВ "Перший український експертний центр" про розірвання договору про участь на утримання будинку з моменту отримання цього повідомлення.

Таким чином, оскільки право на односторонню відмову від договору було узгоджено сторонами у пункті 6.3 і відповідач за первісним позовом реалізував своє право на одностороннє розірвання договору, надіславши відповідне повідомлення позивачу за первісним позовом, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що договір про участь на утримання будинку є розірваним з 21.01.2021.

Наслідки розірвання договору встановлені частиною 2, 4 статті 653 ЦК України.

У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, у зв`язку з розірванням договору, у відповідача за первісним позовом припинилось зобов`язання з оплати послуг після 21.01.2021, при цьому, сторони не мають права вимагати виконаного за умовами договору до моменту його розірвання.

Відповідно до частини 1 статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною 1 статті 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

За приписами статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень статті 530 Цивільного кодексу України та змісту пункту 2.2.1 договору про участь на утримання будинку, строк виконання відповідачем грошового зобов`язання з оплати наданих послуг на момент розгляду справи настав.

Крім того, судом першої інстанції враховано, що рахунок-фактура є документом, який містить лише платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти; ненадання рахунку-фактури не є відкладальною обставиною у розумінні статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 ЦК України; тому наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов`язку сплатити належні за договором платежі, що спростовує доводи відповідача за первісним позовом про відсутність обов`язку платити у зв`язку з ненаданням рахунку на оплату.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №923/712/17 та від 21.01.2019 у справі №925/2028/15.

Проте, відповідач зобов`язання з оплати наданих послуг за договором за належний період до моменту розірвання договору не виконав, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів, про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення заборгованості в сумі 107 129,63 грн із наступного розрахунку: за липень 2020 року в сумі 3 142,67 грн (15 000 грн було оплачено у серпні 2020 року); за серпень-грудень 2020 року в сумі 90 713,35 грн (18 142,67 грн щомісячно); за січень 2021 року (до дати розірвання) в сумі 13 273,61 грн.

Крім того, у зв`язку простроченням відповідачем за первісним позовом оплати за договором ТОВ "Перший український експертний центр" нараховано і заявлено до стягнення 2 017,78 грн трьох процентів річних та 8 214,62 грн інфляційних втрат.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховний Суд №910/12604/18 від 01.10.2019).

Перевіривши наданий позивачем за первісним позовом розрахунок вищенаведених компенсаційних виплат, з урахуванням викладених вище висновків про часткове задоволення вимог щодо стягнення основного боргу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що до стягнення з відповідача за первісним позовом підлягають три проценти річних у розмірі 1 330,96 грн та інфляційні втрати в сумі 6 189,55 грн.

Щодо зустрічного позову.

Частиною 4 статті 653 ЦК України визначено, що сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За приписами частини 1 статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Згідно із частиною 1 статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Загальне правило частини 1 статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах: отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності отримання такого виконання.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною 2 статті 11 ЦК України.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини 1 статті 1212 ЦК України, у тому числі, й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Судом першої інстанції встановлено, що кошти, заявлені до повернення за зустрічним позовом, були перераховані на виконання умов, укладеного між сторонами договору №1213/07/19 про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території за надані послуги, факт надання яких під час розгляду справи зустрічним позивачем не спростований, а відтак виключає можливість застосування до цих правовідносин положень частини 1 статті 1212 ЦК України, у тому числі, й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Крім того, договір був розірваний з 21.01.2021, зустрічний позивач припинив виконання зобов`язань з оплати послуг у липні 2020 року, тобто до дати його розірвання, а тому позбавлений права вимагати повернення йому грошових коштів сплачених в рахунок виконання власних договірних зобов`язань у відповідності до приписів частини 4 статті 653 ЦК України.

За таких обставин, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у задоволенні зустрічних позовних вимог щодо повернення сплачених коштів в сумі 269 683,52 грн слід відмовити.

Крім того, місцевий господарський суд правомірно відхилив посилання на те, що позивачем за первісним позовом не надано жодного належного доказу, який би свідчив про отримання ПП "Дублер-Люкс" актів виконаних робіт, оскільки направлення здійснювалося на невідому електронну пошту, а письмові докази відсутні, оскільки умовами укладеного правочину сторони не встановлювали обов`язку позивача за первісним позовом направляти акти наданих послуг відповідачу за первісним позовом, встановивши лише зобов`язання з їх щомісячного підписання, а отже відповідач за первісним позовом не був позбавлений права та можливості звернутися до позивача за первісним позовом щодо надання йому на підписання актів виконаних робіт; доказів того, що йому було відмовлено в наданні актів суду не надано, при цьому, в долученому самим відповідачем електронному листі від 22.08.2019 та доповідній записці бухгалтера ПП "Дублер-Люкс" зауважено, зокрема, на тому, що акт за серпень 2019 року був отриманий ним.

Також, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи про те, що оскільки позивач за первісним позовом в розумінні Законів України "Про житлово-комунальні послуги", "Про особливості управління багатоквартирним будинком", не підпадає під ознаки управителя, а приписи Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачають надання послуг з управління багатоквартирним будинком, послуга з утримання будинків і споруд та прибудинкових території, за якою позивач за первісним позовом вказує про наявність заборгованості, є такою, що не відповідає приписам чинного законодавства, оскільки вказані твердження не спростовують факту виникнення за взаємною згодою сторін прав і обов`язків за договором №1213/07/19 про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, презумпція правомірності якого під час розгляду справи у встановленому вимогами чинного законодавства не спростована та який є обов`язковим для виконання сторонами відповідно до приписів статті 629 ЦК України, як і не є тими обставинами, які б свідчили про наявність правової підстави для не оплати наданих за договором послуг в узгодженій сторонами вартості.

Слід зазначити, що сплачуючи тривалий час експлуатаційні послуги у визначеному сторонами розмірі, відповідач за первісним позовом жодних зауважень чи претензій щодо надання цих послуг та їх якості позивачу за первісним позовом не висловлював, як і не складав будь-яких актів/претензій щодо факту не отримання послуг за які здійснено оплату, тобто визнавав факт отримання від позивача за первісним позовом експлуатаційних послуг, які були спрямовані на забезпечення належного утримання будинку та прибудинкової території відповідно до умов договору.

Необґрунтованим суд першої інстанції визнав і доводи щодо відсутності підстав для оплати послуг з охорони, оскільки додатком №1, який підписаний сторонами договору без заперечень та скріплений печатками, узгоджено, що експлуатаційні витрати складаються із експлуатаційних витрат та витрат на охорону, а надані записи з нагрудної камери поліцейських, які викликалися за фактом перешкод у користуванні приміщенням, навпаки підтверджують факт забезпечення охорони будинку, в якому відповідач за первісним позовом орендував приміщення, та свідчать лише про наявний конфлікт, що виник між відповідачем за первісним позовом та охороною, а не про факт взагалі не надання послуг охорони та наявність підстав для повернення сплачених послуг за весь період дії договору.

Враховуючи вищевикладене, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення первісного позову, та відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Інші наведені доводи скаржника, викладені в поданій ним апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, викладених в оскаржуваному рішенні.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини 2 статті 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи із фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про часткове задоволення первісного позову, та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною 1 статті 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні статті 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд зазначає, що рішення місцевого господарського суду прийняте з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2022 у справі №910/8354/21, та, відповідно, апеляційна скарга Приватного підприємства "Дублер-Люкс" є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює ухвалу та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати пов`язані з розглядом апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2022 у справі №910/8354/21 покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Дублер-Люкс" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2022 у справі №910/8354/21 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2022 у справі №910/8354/21.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Справу №910/8354/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано суддями - 21.06.2023.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді К.В. Тарасенко

І.А. Іоннікова