РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.06.2023Справа № 910/5578/23
Суддя Господарського суду міста Києва Трофименко Т.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Конончука Олексія Олександровича

до Фізичної особи-підприємця Мельник Валентини Олегівни

про стягнення 320 000,00 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшов позов Фізичної особи-підприємця Конончука Олексія Олександровича до Фізичної особи-підприємця Мельник Валентини Олегівни про стягнення 320 000,00 грн попередньої оплати, обґрунтований невиконанням відповідачем зобов`язань з продажу товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.04.2023 прийнято вказаний позов до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/5578/23, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

Частиною 5 ст. 176 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Частиною 5 ст. 242 ГПК України встановлено, що учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня.

Відповідно до ч. 11 ст. 242 ГПК України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Ухвала про відкриття провадження у справі № 910/5578/23 була надіслана на електронну адресу позивача, вказану у позовній заяві.

Отже, суд належним чином виконав свій обов`язок щодо повідомлення позивача про розгляд справи.

Також ухвала про відкриття провадження від 17.04.2023 була направлена судом на адресу місцезнаходження відповідача, яка вказана у позові та міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та отримана останнім 04.05.2023, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 429.

24.05.2023 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, який, зокрема, містить вимогу про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

За приписами ч. 3 ст. 12 ГПК України, загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частин 1-3 ст. 247 ГПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 250 ГПК України, якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обгрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про: 1) залишення заяви відповідача без задоволення; 2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

В ухвалі від 17.04.2023 суд визнав справу № 910/5578/23 малозначною та вирішив здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

В обгрунтування необхідності розгляду даної справи у порядку загального позовного провадження відповідач вказує, що саме в ході загального позовного провадження суд зможе заслухати усні пояснення сторін, а також, за необхідності, вислухати показання свідків про відомі їм обставини. При цьому, відповідач вказав, що клопотання про виклик свідків буде подано ним пізніше.

Суд, дослідивши матеріали справи, зазначає, що наведені відповідачем пояснення не є достатніми для наявності підстав для призначення справи до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Саме лише посилання на необхідність виклику та заслухання пояснень свідків не є достатньою та обґрунтованою підставою для переходу в загальне позовне провадження, оскільки відповідач не був позбавлений права подати до суду заяви свідків в порядку, визначеному статтями 80, 88 ГПК України.

Таким чином, суд не вбачає доцільності та необхідності розгляду справи № 910/5578/23 у порядку загального позовного провадження, з огляду на що відповідне клопотання відповідача, викладене у прохальній частині відзиву на позовну заяву, залишає без задоволення.

21.06.2023 до суду від відповідача надійшли доповнення до відзиву на позовну заяву.

Позивач своїм правом на подання відповіді на відзив в порядку статей 166, 251 Господарського процесуального кодексу України не скористався.

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч. 5 ст. 252 ГПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Фізичною особою-підприємцем Мельник Валентиною Олегівною (надалі також - ФОП Мельник В.О.) було виставлено Фізичній особі-підприємцю Конончуку Олексію Олександровичу (надалі також - ФОП Конончук О.О.) рахунок-фактуру № 282 від 14.12.2022 на оплату вартості товару, а саме: бензинових генераторів SPG 3700E Stalker (N) та SPG 3700 Stalker (N) у кількості 15 шт (разом) на загальну суму 320 000,00 грн.

Відповідно до платіжної інстпукції № 2 від 14.12.2022 ФОП Конончук О.О. перераховано на користь ФОП Мельник В.О. грошові кошти у розмірі 320 000,00 грн, у призначені платежу вказано: «оплата за товар згідно договору Без ПДВ».

09.03.2023 позивачем направлено на адресу відповідача вимогу щодо повернення коштів від 07.03.2023, у якій позивач, у зв`язку з відмовою відповідача продати позивачу обумовлений сторонами товар, просив повернути кошти у розмірі 320 000,00 грн у семиденний термін з дня отримання даної вимоги.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що вищезазначену вимогу залишено відповідачем без відповіді та задоволення, кошти у розмірі 320 000,00 грн позивачу не повернуто, що стало підставою для звернення до суду із даним позовом, у якому із посиланням на статті 693, 1212 Цивільного кодексу України, просить стягнути з відповідача вказану суму коштів.

Відповідач у відзиві на позовну заяву вказує про безпідставність позовних вимог та невідповідність викладених у позові доводів фактичним обставинам справи. Так, відповідач зазначає, що товар (бензинові генератори Stalker (N)) було відвантажено позивачу на складі за адресою: м. Київ, вул. Бережанська, буд. 4, отримувачем від імені позивача був Нечипоренко Микола Миколайович, що підтверджується видатковою накладною № 346 від 23.02.2023.

Крім того, відповідач зазначає, що отримання позивачем товару підтверджується листуванням між представниками сторін у месенджері Telegram, де представник відповідача зазначала, зокрема, про те, що первинні документи на товар, а саме договір поставки від 29.11.2022 та рахунок від 14.12.2022, будуть передані разом з товаром (бензиновими генераторами Stalker (N)), а долучення позивачем до позову вказаного рахунку від 14.12.2022 додатково підтверджує факт отримання ним обумовленого сторонами товару. Також на підтвердження факту поставки товару відповідачем до відзиву на позовну заяву долучено компакт-диск та флеш-накопичувач з відповідними відеоматеріалами.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За приписами ст.ст. 202, 205 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Статтею 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з ч.1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

За приписами ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Частиною 1 ст. 642 ЦК України встановлено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом (ч. 2 ст. 642 ЦК України).

Відповідно до ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до статті 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 662 ЦК України зазначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

З поданих матеріалів суд встановив, що позивач домовився з відповідачем про поставку товару, а саме: бензинових генераторів Stalker (N) у загальній кількості 15 шт, у зв`язку з чим на підставі виставленого відповідачем рахунку-фактури № 282 від 14.12.2022 сплатив ФОП Мельник В.О. грошові кошти у розмірі 320 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 2 від 14.12.2022. Вказані обставини не заперечуються і відповідачем.

Отже, враховуючи наведені норми законодавства та дії сторін, суд зазначає, що зобов`язальні правовідносини позивача та відповідача виникли шляхом укладення договору поставки у спрощений спосіб.

В контексті зазначеного та з огляду на посилання позивачем у позовній заяві на приписи ст. 1212 ЦК України, суд вважає за необхідне зазначити, що сплачені позивачем на виконання договору грошові кошти не можуть вважатися безпідставно набутими.

Водночас, виходячи з принципу судочинства jura novit curia - "суд знає закони", неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм, а суд має самостійно перевірити доводи сторін щодо застосування закону, який регулює спірні правовідносини, та надати правильну правову кваліфікацію цим відносинам і зобов`язанням сторін.

У цьому висновку Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду в постановах від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, та у постанові Верховного Суду від 06.11.2019 у справі № 905/2419/18.

Тому суд, керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони"), самостійно здійснює кваліфікацію спірних правовідносин, у зв`язку з чим зазначає, що за змістом наведених позивачем доводів вказана ним заборгованість є попередньою оплатою за товар.

Відповідно до ст. 651 ЦК України, у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 2 ст. 530 ЦК України визначено, що, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Днем пред`явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв`язку і підприємством зв`язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред`явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення. (п. 1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

За ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки є виключно правом покупця, а не продавця.

Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, а тому останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі позову.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 28.02.2019 у справі № 912/2275/17.

Судом з наданих документів встановлено, що сторонами конкретного строку поставки товару, у т.ч. за відсутності письмового договору, узгоджено не було.

09.03.2023 позивач поштовим відправленням № 001 надіслав відповідачу вимогу від 07.03.2023 про повернення коштів у розмірі 320 000,00 грн у зв`язку з непостачанням останнім товару, доказів про отримання якої відповідачем матеріали справи не містять.

Водночас, відповідно до копії фіскального чеку від 09.03.2023, який підтверджує факт направлення на адресу відповідача вимоги від 07.03.2023 за штрихкодовим ідентифікатором поштового відправлення № 001, судом було здійснено перевірку вручення вказаної вимоги відповідачу за допомогою трекінгу поштових відправлень на вебсайті АТ «Укрпошта» та встановлено, що дане відправлення 20.03.2023 не вручене під час доставки.

Відтак, обов`язок відповідача повернути кошти у розмірі 320 000,00 грн настав та відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України мав бути виконаний до 27.03.2023 включно.

Однак, доказів повернення відповідачем на користь позивача грошових коштів в сумі 320 000,00 грн станом на момент прийняття даного рішення матеріали справи не містять.

В той же час, відповідач стверджує про передачу позивачу та отримання представником останнього обумовленого сторонами товару на суму 320 000,00 грн, на підтвердження чого до матеріалів справи долучає накладну № 346 від 23.02.2023, роздруківки листування з месенджеру Telegram, компакт-диск та флеш-накопичувач з відповідними відеоматеріалами.

Суд, дослідивши надану відповідачем накладну № 346 від 23.02.2023, встановив, що товар (бензинових генераторів Stalker (N) у загальній кількості 15 шт) на суму 320 000,00 грн було отримано Нечипоренком М.М.

Однак, враховуючи закріплені в законодавстві положення щодо представництва, у розумінні приписів статей 237, 238 та 244 ЦК України, уповноваженою на прийняття товару особою може бути лише особа, яка у встановленому законом порядку буде уповноважена юридичною особою або її органом шляхом видачі довіреності чи іншого документа на вчинення відповідних дій, у даному випадку підписання накладної на отримання товару.

Таким чином, враховуючи відсутність у матеріалах справи довіреності чи будь-якого іншого документа, який би в установленому законом порядку підтверджував повноваження Нечипоренка М.М. представляти інтереси позивача - ФОП Конончука О.О., зокрема, отримувати від імені останнього товар та підписувати первинні документи на такий товар, судом не може бути прийнята накладна № 346 від 23.02.2023 в якості належного та допустимого у розумінні статей 76, 77 ГПК України доказу.

Судом також критично оцінюється і наданий відповідачем відеоматеріал, оскільки він не є безумовним доказом поставки відповідачем товару в обумовленій кількості, а також з вказаного відеоматеріалу неможливо достовірно встановити осіб, якими було відвантажено та прийнято товар.

Щодо наданих відповідачем роздруківок листування з месенджеру Telegram, суд зазначає таке.

Відповідно до частин 1-3 ст. 96 ГПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03.08.2022 у cправі № 910/5408/21 висловив такий правовий висновок: « 70. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, в якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 Господарського процесуального кодексу України), який, в свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 Господарського процесуального кодексу України). Таким чином, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу (такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 922/51/20, від 14.12.2021 у справі № 910/17662/19)».

Верховний Суд у постановах від 17.04.2020 у справі №905/2319/17, від 25.03.2020 у справі №570/1369/17, від 13.07.2020 у справі №753/10840/19, від 27.11.2019 у справі №1540/3778/18 дійшов висновку, що переписка у Viber, Skype та інших месенджерах, включно з голосовими повідомленнями та іншим, є належним електронним доказом у судових справах.

Зважаючи на вищевикладене, судом було досліджено роздруківки листування у месенджері Telegram, яке також міститься на долученому до відзиву на позовну заяву флеш-накопичувачі, та встановлено, що таке листування імовірно велося між представниками сторін у даній справі, однак з нього неможливо достовірно встановити факт отримання позивачем поставленого відповідачем товару на суму 320 000,00 грн, зокрема, з огляду і на те, що з даної переписки вбачається здійснення декількох замовлень на поставку генераторів від різних фізичних осіб-підприємців.

Оскільки факти поставки товару у відповідності до норм чинного законодавства можуть встановлюватись виключно відповідними первинними документами, а тому надані відповідачем листування у месенджері Telegram та відеоматеріали у відповідності до приписів ст. ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України не можуть бути прийняті судом як належні та допустимі докази по справі.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до положень ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Близький за змістом висновок викладений у низці постанов Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 08.07.2021 у справі 915/1889/19, від 15.07.2021 у справі №916/2586/20.

Як встановлено судом, підставою позову слугувало встановлення факту здійснення попередньої плати та зустрічного зобов`язання відповідача - поставки товару.

Отже, поставка (передача) товару є обов`язком відповідача.

Відтак доказування факту передачі (поставки) товару лежить на відповідачеві, а відсутності такого факту - на позивачеві, обов`язком суду є перевірка доказів, наданих сторонами, та їх оцінка на предмет допустимості, зокрема здатності підтвердити факт поставки товару або відсутність такого факту.

Враховуючи зазначене, оскільки до матеріалів справи не було додано належних та допустимих доказів у розумінні статей 76, 77 ГПК України, які б підтверджували здійснення відповідачем поставки товару позивачу або повернення суми попередньої оплати у розмірі 320 000,00 грн, суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог та наявність підстав для стягнення вказаної суми коштів з відповідача.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Мельник Валентини Олегівни ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Конончука Олексія Олександровича ( АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 320 000,00 грн попередньої оплати та 4800,00 грн судового збору.

3. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 26.06.2023.

Суддя Т. Ю. Трофименко