ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2023 року м.Дніпро Справа № 908/1106/22

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач)

суддів: Чередка А.Є., Паруснікова Ю.Б.,

секретар судового засідання Колесник Д.А.

представники сторін:

від позивача: Різниченко Ольга Олександрівна, довіреність №54-Д від 26.12.2022 р., адвокат;

представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "АПК-Інвест" на рішення господарського суду Запорізької області від 24.11.2022 року (повний текст складено 08.12.2022 року) у справі №908/1106/22 (суддя Горохов І.С.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "АПК-Інвест", 85325, Донецька область, Покровський район, с. Рівне, вул. Шопена, буд. 1А; поштова адреса: 49000, м. Дніпро, вул. В`ячеслава Липинського, 4, поверх 5

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Віват", 69063, м. Запоріжжя, вул. Благовіщенська, буд. 30

про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 24.11.2022 року у справі №908/1106/22 позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд-Віват" (вул. Благовіщенська, буд. 30, м. Запоріжжя, Запорізька область, 69063, ідентифікаційний код юридичної особи 34829467) на користь Приватного акціонерного товариства "АПК - Інвест" (вул. Шопена буд. 1А, село Рівне, Покровський район, Донецька область, 85325, ідентифікаційний код юридичної особи 34626750) суму основного боргу в розмірі 3 840 211,41 грн, 3% річних у розмірі 21 821,53 грн, суму інфляційних втрат у розмірі 190 913,55 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд-Віват" (вул. Благовіщенська, буд. 30, м. Запоріжжя, Запорізька область, 69063, ідентифікаційний код юридичної особи 34829467) на користь Приватного акціонерного товариства "АПК - Інвест" (вул. Шопена буд. 1А, село Рівне, Покровський район, Донецька область, 85325, ідентифікаційний код юридичної особи 34626750) судовий збір у розмірі 60 794,19 грн.

У позові в частині стягнення пені в розмірі 267 850,25 грн., штрафу згідно п. 7.5 договору в розмірі 768 042,34 грн. та штрафу згідно п. 7.6 договору в розмірі 168 976,53 грн. відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано порушенням відповідачем умов договору поставки № 6885/НД-20 від 10.11.2020 року в частині оплати поставленого позивачем товару, наявністю заборгованості за період з 30.03.2022 року по 13.06.2022 року в розмірі 3 840 211,41 грн., правом позивача стягнути 3% річних та суму інфляційних втрат відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України.

Відмовляючи позивачу в задоволенні вимог про стягнення пені та штрафу відповідно до пунктів 7.5 та 7.6 договору, суд зазначив, що умовами пунктів 7.5 та 7.6 договору сторони передбачили можливість стягнення пені та штрафу в різних розмірах.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені, не суперечить ст.61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Разом з тим, нарахування штрафу за прострочення виконання відповідачем зобов`язання з оплати коштів за отриманий товар, який розраховується з урахуванням вартості поставленого та неоплаченого товару та кількості днів прострочення оплати, на думку суду, не узгоджується з положеннями ст. 61 Конституції України щодо неможливості подвійного притягнення до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення.

З урахуванням наведеного, суд не вбачав підстав для стягнення пені та штрафу за прострочення оплати поставленого товару з урахуванням наявності форс-мажорної обставини - введення воєнного стану на території України, та ст. 61 Конституції України.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає рішення в частині відмови у стягненні з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд-Віват" на користь Приватного акціонерного товариства "АПК - Інвест" пені в розмірі 267 850,25 грн., штрафу за п. 7.5 договору в розмірі 768 042,34 грн. та штрафу за п. 7.6 договору в розмірі 168 976,53 грн. незаконним та необґрунтованим.

Зазначає на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та неправильне застосування норм матеріального права.

Скаржник вказує, що:

- судом першої інстанції проігноровано вимоги діючого законодавства, що визначають обов`язковість виконання сторонами договору, погоджених ними зобов`язань, а також необхідність вжиття стороною заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань;

- відповідачем не було доведено обставин форс-можору саме для відповідача та відсутність причинно-наслідкового зв`язку вказаних подій з його платоспроможністю, які господарський суд Запорізької області помилково вважав встановленими;

- поза увагою суду першої інстанції залишено зміст п. 8.1, 8.2. та 8.3. договору, якими встановлено, що сторона звільняється від визначеної цим договором та (або) чинним в Україні законодавством відповідальності за повне чи часткове порушення договору, якщо вона доведе, що таке порушення сталося внаслідок дії форс-мажорних обставин, визначених у цьому договорі, за умови, що їх настання було засвідчене у визначеному ним договором порядку;

- судом першої інстанції не було враховано, що відповідачем не було надано апелянту та суду будь-яких доказів існування для нього форс-мажорних обставин від регіональних торгово- промислових палат та будь-яких доказів відповідного невідкладного повідомлення позивача про такі обставини та їх вплив на виконання договірних зобов`язань з боку відповідача;

- до моменту звернення позивача до суду, відповідач жодного разу не звертався до ПрАТ "АПК - Інвест" з повідомленнями про те, що він не має можливості для належного виконання зобов`язань з оплати отриманого товару через існування для нього форс-мажору та активні бойові дії в Україні;

- відповідач жодного разу не звертався до ПрАТ "АПК - Інвест" з пропозиціями щодо внесення змін у договір, зокрема у частині зміни умов оплати отриманого товару на більш тривалу відстрочку оплати тощо.

Вказане, на думку апелянта, свідчить про невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції. встановленим обставинам справи.

Скаржник вважає, що судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального права, а саме положень ст. 61 Конституції України, ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 230 Господарського кодексу України, що фактично призвело до безпідставного звільнення відповідача від відповідальності за вчинене порушення господарських зобов`язань, попри встановлений судом факт порушення умов договору.

Позивач звертає при цьому увагу суду апеляційної інстанції на те, що заявляючи про неможливість подвійного притягнення до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення, суд першої інстанції взагалі не застосував до відповідача, як порушника господарських зобов`язань за договором, жодної з двох господарських санкцій.

Апелянт просить :

- скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 24.11.2022 pоку у справі №908/1106/22 в частині відмови у стягненні з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд-Віват" на користь Приватного акціонерного товариства "АПК - Інвест" пені в розмірі 267 850,25 грн., штрафу за п. 7.5 договору в розмірі 768 042,34 гри., штрафу за п. 7.6 договору в розмірі 168 976,53 грн;

- прийняти в цій частині рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд-Віват" на користь Приватного акціонерного товариства "АПК - Інвест" : пеню у розмірі 267 850,25 грн; суму штрафу за п.7.5. договору у розмірі 768 042,34 грн.; суму штрафу за п.7.6. договору у розмірі 168 976,53 грн.

- в іншій частині рішення господарського суду Запорізької області від 24.11.2022 pоку у справі №908/1106/22 залишити без змін;

- стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за розгляд апеляційної скарги.

Відповідач по справі відзив на апеляційну скаргу не надав, участь свого представника у судове засідання не забезпечив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до ч.3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України).

Вирішуючи питання щодо можливості розгляду справи за відсутності відповідача, колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до матеріалів справи, апеляційна скарга прийнята до розгляду ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.01.2023 року.

Передбачений ст.273 Господарського процесуального кодексу України строк розгляду апеляційної скарги вичерпано. Правова позиція Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд-Віват" по суті спору викладена письмово у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до положень ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу на підставі тих доказів, які були предметом дослідження судом першої інстанції. Додаткові докази до суду апеляційної інстанції не надано.

Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України наділяє сторони процесуальними правами, серед яких право брати участь у судових засіданнях.

Суд враховує, що явка представників сторін в засідання суду обов`язковою не визнавалась.

Сторонам надано можливість реалізовувати свої повноваження представництва шляхом участі в засіданнях суду в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в порядку ст. 197 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, відповідач не був позбавлений можливості забезпечити у засідання суду участь повноважного представника, однак, таким правом не скористався.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.01.2023 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "АПК-Інвест" на рішення господарського суду Запорізької області від 24.11.2022 року у справі №908/1106/22.

Розгляд скарги призначено на 27.03.2023 року на 09:40 год.

28.02.2023 року до суду надійшло поштове повернення від відповідача, з ухвалою апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження від 27.01.2023 року, з відміткою "Укрпошта" : "адресат відсутній за вказаною адресою".

27.03.2023 року розгляд скарги був відкладений на 10.04.2023 року на 10:45 год. та ухвала про відкладення повторно направлена на відому, зазначену у договорі сторін адресу відповідача.

За викладених обставин колегія суддів вважає можливим провести розгляд даної справи за відсутності представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд-Віват".

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

З матеріалів справи вбачається, що на виконання укладеного сторонами договору поставки № 6885/НД-20 від 10.11.2020 року відповідач отримав від позивача товар на загальну суму 4 323 189,87 грн., що підтверджується наданими до матеріалів справи товарними накладними за період з 30.03.2022 року по 22.06.2022 року.

Дана обставина відповідачем не заперечується.

Відповідач свої зобов`язання з оплати поставленого товару за цими товарними накладними на суму 4 323 189,87 грн. виконав частково, оплатив кошти на суму 482 978,46 грн.

Відповідачем було частково оплачено партію товару, поставлену за товарною накладною № 12455 МК від 30.03.2022 року, про що свідчать наступні платіжні доручення:

- № 1969 від 07.06.2022 року сплачено суму в розмірі 65 000,00 грн. (із зазначеної оплати в рахунок вартості товару, поставленого за товарною накладною № 12455 МК від 30.03.2022 року, враховано лише 37 978,46 грн, решта враховано в рахунок оплати попередніх партій товару, поставлених до 30.03.2022 року);

- № 1973 від 10.06.2022 року сплачено суму в розмірі 160 000,00 грн.;

- № 1976 від 14.06.2022 року сплачено суму в розмірі 150 000,00 грн.;

- № 1988 від 21.06.2022 року сплачено суму в розмірі 105 000,00 грн.;

- № 1993 від 27.06.2022 року сплачено суму в розмірі 30 000,00 грн.

Із оплат за вказаними платіжними дорученнями в рахунок погашення заборгованості за поставлений товар на підставі товарної накладної № 12455 МК від 30.03.2022 року загалом враховано суму 482 978,46 грн.

На час звернення позивача до суду сума основного боргу відповідача перед позивачем за товар, поставлений в рамках договору за період з 30.03.2022 року по 13.06.2022 року становить 3 840 211,41 грн.

Розмір заборгованості відповідач також не заперечує.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Враховуючи, що апелянт оскаржує рішення в частині відмови йому в задоволенні вимог про стягнення пені та штрафу, колегія суддів зазначає щодо висновків оскаржуваного рішення в цій частині наступне:

Згідно умов договору поставки сторони погодили, що покупець (відповідач) здійснює оплату товару постачальнику (позивачу) в розмірі 100% вартості товару за видатковими накладними, складеними на підставі наданих покупцем заявок протягом 21 (двадцяти одного) календарного дня з дня отримання товару ( п. 5.3. договору, у редакції додаткової угоди № 4 від 01.12.2021 року).

Відповідно до п. 7.5 договору за необґрунтовану відмову, ухилення від оплати та/чи отримання товару покупцем, з урахуванням поданої заявки на поставку певної партії товару, покупець виплачує постачальникові за вимогою останнього штраф у розмірі 20 % від вартості відповідної партії товару, від якої покупець відмовився або ухилився від оплати, а також компенсує витрати на доставку товару в повному обсязі.

Згідно з п. 7.6. договору за несвоєчасну оплату поставленого товару, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення. Крім того, за порушення строків оплати, покупець сплачує постачальнику штраф в наступному розмірі:

- за прострочення платежу від одного до десяти календарних днів - 0,5 відсотка від вартості поставленого та неоплаченого Товару;

- за прострочення платежу від десяти до тридцяти календарних днів - 1 відсоток від вартості поставленого та неоплаченого Товару;

- за прострочення платежу понад тридцять календарних днів - 5 відсотків від вартості поставленого та неоплаченого Товару.

Позивач заявив до стягнення пеню та штраф згідно п.7.5 та згідно п.7.6 договору.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо звільнення відповідача від відповідальності, однак, вважає, що відхилені судом вимоги позивача підлягають задоволенню частково з огляду на наступне.

Так, судом встановлено і сторонами не оспорювалось, що заборгованість відповідача перед позивачем за отриманий товар становить

3 840 211,41 грн.

Приписами Цивільного кодексу України передбачено, що:

- одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України);

- зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України);

- якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Згідно з ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено ч.3 ст. 549 Цивільного кодексу України, ч.6 ст. 231 Господарського кодексу України та ст.ст.1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", а право визначити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам ч.4 ст.231 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено ч.2 ст.231 Господарського кодексу України.

При цьому в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, передбаченою ст. 627 Цивільного кодексу України, за змістом якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За таких обставин одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст.549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст.230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 року у справі № 910/12876/19.

Як вказано вище, згідно з п. 7.6. договору за несвоєчасну оплату поставленого товару покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення.

Пеня нарахована позивачем в розмірі 267 850,25 грн. Заперечень щодо вказаного розрахунку відповідач не надав. Судом апеляційної інстанції розрахунок пені перевірено та визнано правильним.

На думку колегії суддів суд першої інстанції допустився помилкового висновку про те, що відповідачем доведено наявність підстав для звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання у вигляді сплати пені.

Частиною 1 ст. 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

В пункті п. 8.1, 8.2, 8.3 договору поставки передбачено, що внаслідок дії форс-мажорних обставин сторона звільняється від визначеної цим договором та (або) чинним законодавством України відповідальності за повне чи часткове порушення умов договору.

Настання непереборної сили має бути засвідчено довідками (документами), виданими компетентними органами України чи уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами.

Сторона, що має намір послатися на форс-мажорні обставини, зобов`язана невідкладно з урахуванням можливостей технічних засобів миттєвого зв`язку та характеру існуючих перешкод повідомити іншу сторону про наявність форс-мажорних обставин та їх вплив на виконання цього договору.

На це обґрунтовано звертає увагу скаржник.

У п.1 ч.1 ст. 263 Цивільного кодексу України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути.

За змістом ч.2 ст.218 Господарського кодексу України підставою для звільнення від відповідальності є тільки непереборна сила, що одночасно має ознаки надзвичайності та невідворотності.

В постанові Касаційного господарського суду від 25.01.2022 року у справі №904/3886/21 суд зазначив наступні правові висновки: "Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс- мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс- мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс- мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом...".

Водночас форс-мажорні обставини не мають преюдиціального характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання. При цьому сертифікат ТПП, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами".

Такі правові висновки викладались Верховним Судом впродовж декількох років, динаміку їх формування можливо відслідкувати зокрема, але не виключно, у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №926/2343/16, від 15.06.2018 у справі № 915/531/17, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18, від 26.05.2020 у справі №918/289/19, від 17.12.2020 у справі № 913/785/17, від 25.11.2021 у справі №905/55/21, від 30.11.2021 у справі № 913/785/17, від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21, від 14.06.2022 у справі № 922/2394/21, від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17.

Судова практика була та є одностайною - форс-мажор не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань. Стороною договору має бути підтверджено не тільки факт настання форс-мажорних обставин, а також і їхню здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання, тобто мають бути встановлені причино-наслідкові зв`язки між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконання конкретного зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи, Торгово-Промисловою палатою України Листом вих. № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 підтверджено, що обставини - військова агресія Російської Федерації проти України, з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких (-го) настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких (-го) стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що в даному випадку наявність дії форс-мажорних обставин на території України (обставин непереборної сили), починаючи з 24.02.2022 та по теперішній час є загальновідомою обставиною, що не потребує доказування.

Проте, колегія суддів зазначає, що лист ТПП, у свою чергу, констатує загальновідомий факт, що війна, загалом, належить до форс-мажорних обставин. Однак самого цього факту недостатньо для встановлення правомірності невиконання особою зобов`язань внаслідок дії таких обставин, оскільки законом передбачений конкретний спосіб підтвердження форс-мажору шляхом отримання сертифікату ТПП, а відповідачем не було надано будь-яких доказів існування для нього форс-мажорних обставин від регіональних торгово-промислових палат та будь-яких доказів відповідного невідкладного повідомлення ПрАТ "АПК-Інвест" про такі обставини та їх вплив на виконання договірних зобов`язань збоку відповідача.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає доводи суду в цій частині необґрунтованими. Підстави для звільнення відповідача від відповідальності за порушення виконання грошового зобов`язання у вигляді сплати штрафу та пені відсутні. Висновки суду першої інстанції в цій частині ухвалені з порушенням норм матеріального права.

Отже, заявлена позивачем пеня в розмірі 267 850,25 грн. підлягає стягненню на користь позивача.

Щодо стягнення заявленого позивачем штрафу колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до п. 7.5 договору за необґрунтовану відмову, ухилення від оплати та/чи отримання товару покупцем, з урахуванням поданої заявки на поставку певної партії товару, покупець виплачує постачальникові за вимогою останнього штраф у розмірі 20 % від вартості відповідної партії товару, від якої покупець відмовився або ухилився від оплати, а п. 7.6. договору передбачено, що за несвоєчасну оплату поставленого товару покупець сплачує постачальнику штраф в наступному розмірі:

- за прострочення платежу від одного до десяти календарних днів 0,5 відсотка від вартості поставленого та неоплаченого товару;

- за прострочення платежу від десяти до тридцяти календарних днів 1 відсоток від вартості поставленого та неоплаченого товару;

- за прострочення платежу понад тридцять календарних днів 5 відсотків від вартості поставленого та неоплаченого товару.

За змістом цих умов договору ухилення від оплати (п.7.5) та відмова від оплати або ухилення від оплати (п.7.6) фактично є одним і тим же порушенням.

Згідно позову позивач розрахував штраф за п.7.5 договору в розмірі 768 042,34 грн. та за п.7.6 договору в розмірі 168 976,53 грн.

Позивач нараховує штраф за одне й те порушення одночасно, що фактично є подвійною відповідальністю за порушення зобов`язання, оскільки ухилення від оплати в даному спорі є тотожним несвоєчасній оплаті.

Так як згідно умов договору відповідач погодився на застосування обох видів штрафу, штраф за п.7.5 договору є більшим, то є обґрунтованими доводи позивача про стягнення штрафу саме за п.7.5 договору.

Перевіривши проведене позивачем нарахування штрафу за п.7.5 договору, розрахунок якого наявний у додатках до позовної заяви, колегія суддів встановила, що штраф нараховано згідно розміру боргу та з урахуванням проведених відповідачем оплат, з вірним визначенням періодів заборгованості.

Підстави для стягнення штрафу у розмірі 168 976,53 грн. за п.7.6 договору відсутні.

З огляду на вищезазначене, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення в оскаржуваній частині з неправильним застосуванням норм матеріального права, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в оскаржуваній частині скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення на користь позивача 267 850,25 грн. пені та 768 042,34 грн. штрафу згідно п.7.5 договору.

В частині відмови в стягненні штрафу в розмірі 168 976,53 грн. за п.7.6 договору рішення суду слід залишити без змін.

У зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги, частковим задоволення позовних вимог, підлягає перерахунку розмір судових витрат, які були стягнуті рішенням суду першої інстанції з відповідача на користь позивача.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що позивач за подання позовної заяви сплатив 78 867,23 грн. судового збору. Позов задовольняється судом частково, тому пропорційно розміру задоволених позовних вимог (97%) підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 76 501,23 грн.

За подання апеляційної скарги позивач сплатив 118 300,86 грн., а належний до сплати розмір судового збору до суду апеляційної інстанції становив 1.5% від оскаржуваної позивачем суми, тобто 27 109,56 грн.

Отже, надмірно сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір в розмірі 91 191,30 грн. підлягає поверненню з Державного бюджету на користь апелянта.

Враховуючи, що апеляційна скарга задоволена частково, пропорційно розміру задоволених судом апеляційної інстанції вимог (86%) підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір за подання апеляційної скарги - 23 314,23 грн.

Отже, всього з відповідача на користь позивача необхідно стягнути за розгляд позовної заяви 76 501,23 грн.. за розгляд апеляційної скарги 23 314,23 грн.

Керуючись ст.ст. 269, 275, 277, 281-283 Господарського процесуального кодексу України суд, - ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "АПК-Інвест" - задовольнити частково.

Рішення господарського суду Запорізької області від 24.11.2022 року у справі №908/1106/22 в оскаржуваній частині щодо стягнення пені, штрафу та в частині стягнення судового збору - скасувати частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Віват" (69063, м.Запоріжжя, вул. Ілліча (Благовіщенська), буд. 30; ) на користь Приватного акціонерного товариства ПрАТ "АПК-Інвест" (85325, Донецька область, Покровський район, с. Рівне, вул. Шопена, буд. 1А; ) пеню у розмірі 267 850,25 грн., штраф за п.7.5. договору у розмірі 768 042,34 грн.

В частині відмови в стягненні штрафу в розмірі 168 976,53 грн рішення залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Віват" (69063, м.Запоріжжя, вул. Ілліча (Благовіщенська), буд. 30; ) на користь Приватного акціонерного товариства "АПК-Інвест" (85325, Донецька область, Покровський район, с. Рівне, вул. Шопена, буд. 1А; ) судовий збір розгляд позовної заяви 76 501,23 грн.; судовий збір за розгляд апеляційної скарги 23 314,23 грн.

Повернути з державного бюджету України на користь Приватного акціонерного товариства "АПК-Інвест" (85325, Донецька область, Покровський район, с. Рівне, вул. Шопена, буд. 1А; ) надмірно сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір в розмірі 91 191,30 грн. згідно платіжного доручення №8950 від 20.12.2022 року.

Видачу наказів доручити господарському суду Запорізької області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 22.06.2023 року.

Головуючий суддя Т.А. Верхогляд

Суддя А.Є. Чередко

Суддя Ю.Б. Парусніков