ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 року Справа № 918/1132/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Філіпова Т.Л.

секретар судового засідання Мельников О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-НВ" на рішення Господарського суду Рівненської області від 3 квітня 2023 року по справі №918/1132/22 (суддя - Войтюк Р.В.)

час та місце ухвалення рішення: 3 квітня 2023 року; м. Рівне, вул. Набережна, 26-А; вступна і резолютивна частина проголошена о 13:00 год; повний текст рішення складено 11 квітня 2023 року

за позовом Керівника Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави

до відповідача 1: Білокриницької сільської ради

відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-НВ"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Приватне акціонерне товариство "РАЙЗ"

про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору, повернення земельної ділянки.

за участю представників сторін:

від Прокурора - Гіліс І.В.;

від Відповідача 1 - Кузьмич Л.І.;

від Відповідача 2 - Войцехівський О.В.

від Третьої особи - Шпічка М.І..

ВСТАНОВИВ:

Керівник Рівненської окружної прокуратури (надалі Прокурор) в інтересах держави звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до Білокриницької сільської ради (далі - Відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-НВ" (надалі Відповідач 2) про:

· визнання незаконним та скасування рішення Відповідача 1 №894 від 23 червня 2022 року «Про передачу земельної ділянки в оренду»;

· визнання незаконним та скасування договору оренди землі від 8 липня 2022 року, укладеного між Відповідачем 1 та Відповідачем 2;

· зобов`язання Відповідача 2 повернути земельну ділянку площею 8,6528 Га, кадастровий номер :02:005:0020, яка розміщена в с. Біла Криниця по вул. Рівненській, 114 Відповідачу 1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення Відповідача 1 № 894 від 23 червня 2022 року "Про передачу земельної ділянки в оренду" є неправомірним та таким, що суперечить вимогам встановленим законодавством України, а тому вказане рішення та укладений на його підставі договір оренди землі від 8 липня 2022 року (укладений між Відповідачем 1 та Відповідачем 2) підлягають до визнання недійсними. Отже, зважаючи на вищевикладені обставини, Прокурор просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Відповідача 1 № 894 від 23 квітня 2022 року "Про передачу земельної ділянки в оренду" та визнати недійсним договір оренди землі від 08 липня 2022 року укладений між Відповідачем 1 та Відповідачем 2.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 3 квітня 2023 року в справі №918/1132/22 позов задоволено. Визнано незаконним та скасувано рішення Відповідача 1 №894 від 23 червня 2022 року "Про передачу земельної ділянки в оренду". Визнано недійсним договір оренди землі від 8 липня 2022 року, укладений між Відповідачем 1 та Відповідачем 2. Зобов`язано Відповідача 2 повернути земельну ділянку площею 8,6528 Га, к.н. :02:005:0020, яка розміщану в с. Біла Криниця по вул. Рівненській, 114 Відповідачу 1.

Приймаючи дане рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що статтею 134 Земельного кодексу України встановлено, що земельні ділянки державної чи комунальної власності продаються або передаються в користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) окремими лотами на конкурентних засадах (на земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Суд вказав, що у Відповідача 2 відсутні підстави передбачені статтями 120, 134 Земельного кодексу України, статтею 377 Цивільного кодексу України для отримання в оренду спірної земельної ділянки на позаконкурентних засадах. Відтак, згідно з обставинами справи внаслідок прийняття незаконного рішення органом місцевого самоврядування у юридичної особи виникло право користування земельною ділянкою. Зважаючи на встановлені обставини, місцевий господарський суд вказав, що наявні підстави для визнання рішенням Відповідача 1 № 894 від 23 червня 2022 року незаконним та скасування.

Щодо підстав визнання договору оренди землі недійсним, то суд першої інстанції в своєму рішенні зазначив, що враховуючи прийняття Відповідачем 1 всупереч вимогам чинного законодавства рішення № 894 від 23 червня 2022 року та за відсутності правових підстав укладено з Відповідачем 2 договір оренди землі від 08 липня 2022 року, останній підлягає визнанню недійсним а орендована земельна ділянка поверненню.

Не погоджуючи з зазначеним рішенням місцевого господарського суду, Відповідач 2 звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Рівненської області у справі № 918/1132/22 скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи.

Скаржник зазначає, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:005:0020 площею 8.6528 га сформована як об`єкт цивільних прав, знаходиться в селі Біла Криниця по вулиці Рівненська 114 та є комунальною власністю територіальної громади Відповідача 1. Апелянт при цьому наголошує, що на вказаній земельній ділянці, за адресою вул. Рівненська, 114, с. Біла Криниця Рівненської області, знаходиться нерухоме майно комплекс будівель та споруд, які належать на праві приватної власності ПАТ "КОМПАНІЯ "РАЙЗ" (надалі - Третя особа).

Апелянт акцентує увагу на тому, що висновок суду ґрунтується на тому, що Третя особа, як власник нерухомого майна, що розташоване на земельній ділянці з кадастровим номером :02:005:0020 площею 8.6528 га, не могла забезпечити виплату орендної плати, що мало наслідком ненадходження значних коштів до місцевого бюджету і, відповідно, недосягнення найбільш ефективного управління комунальним майном громади. 17 березня 2021 року рішенням Господарського суду міста Києва по справі №910/628/20 (918/82/20) задоволено позовну заяву Заступника керівника Рівненської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Відповідача 1 до Третьої особи про розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки та, відповідно, розірвано договір оренди земельної ділянки від 28 грудня 2009 року, укладений між Відповідачем 1 та Відповідачем 2, з кадастровим номером :02:005:0020 площею 8.6528 га, яка знаходиться в селі Біла Криниця Рівненського району Рівненської області. Апелянт зазначає, що 1 липня 2018 року між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 укладено Договір зберігання №02-07/2018 та передано на зберігання з правом користування нерухоме майно, яке знаходиться за адресою вул. Рівненська, 114, с. Біла Криниця Рівненської області. В той же час, Відповідач 2 зазначає, що пунктом 7.3 Договору зберігання №02-07/2018 від 1 липня 2018 року в редакції викладеній у додатковій угоді №1 від 1 липня 2018 року передбачає, що поклажодавець (Третя особа) надає свою згоду зберігачу (Відповідачу 2) на використання зберігачем майна, переданого на відповідальне зберігання, для своїх господарських потреб за умови використання його за призначенням. Пунктом 7.4 Договору зберігання №02-07/2018 від 1 липня 2018 року, в редакції викладеній у додатковій угоді №1 від 1 липня 2018 року, визначено, що зберігач має право використовувати майно з дати набрання чинності угоди. Пунктом 7.5 Договору зберігання №02-07/2018 від 1 липня 2018 року (в редакції викладеній у додатковій угоді №1 від 1 липня 2018 року), передбачено, що зберігач повинен щоквартально сплачувати поклажодавцю плату за фактичне користування майном. На переконання Відповідача 2, вказане цілком узгоджується з приписами статей 628 та 944 Цивільного кодексу України. Апелянт зазначає, що Договір зберігання №02-07/2018 від 1 липня 2018 року є змішаним договором та містить в собі умови договору зберігання та оренди нерухомого майна.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11 травня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача 2. Запропоновано Прокурору, Відповідачу 1 в строк протягом 7 днів з дня вручення даної ухвали надати до канцелярії суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його (доданих до нього документів) надсилання в порядку частини 2 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду 18 травня 2023 року від Прокурора надійшов відзив, в якому, Прокурор заперечив проти задоволення апеляційної скарги Відповідача 2 та просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу Відповідача 2 без задоволення. Прокурор зазначив, що з матеріалів справи вбачається, що на земельній ділянці площею 8,6528 га з кадастровим номером :02:005:0020 розміщені об`єкти нерухомого майна, що передані на зберігання Відповідачу 2, згідно договору зберігання № 02-07/2018 від 1 липня 2018 року, додаткових угод до договору зберігання № 3 від 1 липня 2018 року та № 4 від 1 серпня 2019 року. З даного Прокурор робить висновок, що власником нерухомого майна, який в силу статті 134 Земельного кодексу України наділений правом отримати в власність чи користування земельну ділянку комунальної власності у позаконкурентний спосіб є саме ПАТ «КОМПАНІЯ «РАЙЗ», а не Відповідач 2 (а.с. 21-27).

На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду 22 травня 2023 року від Відповідача 1 надійшов відзив, в якому, Відповідач 1 просив задоволити апеляційну скаргу Відповідача 2, рішення місцевого господарського суду скасувати. Відповідач 1 зазначив, що на даній земельній ділянці хаотично розміщені об`єкти нерухомого майна, а саме: автозаправочна станція (реєстраційний номер 618636), будівля адміністративно-технічного центру (ATI І Б. Криниця) (реєстраційний номер 86429). митно ліцензійна площадка, насосна станція (реєстраційний номер 619992). побутове приміщення (будівля побутового блоку (реєстраційний номер 86394), носі охорони В (реєстраційний номер 620098), пост охорони Г (реєстраційний номер 620220), пост охорони Д (реєстраційний номер 620338), розчинно-бетонний вузол (реєстраційний номер 619454), склад запчастин (реєстраційний номер 619039), арковий склад А1 (реєстраційний номер 616345), арковий склад А2 (реєстраційний номер 616760), арковий склад A3 (реєстраційний номер 618636), склад цементу, заправочна станція, туалет дерев яний з обшивкою профлисгом, пожежні резервуари, огорожа, проїзди, рампа), керуючись пунктом 7.8 договору зберігання майна від 1 липня 2018 року №02-07/2018 (із змінами), а також пунктом 7.4 договору (в редакції викладеній у додатковій угоді №1 від 1 липня 2018 року), укладеного між «Компанією «Райз»» та Відповідачем 2, де зазначено, що зберігай є користувачем (орендарем) нерухомого майна та має право укласти договір оренди земельної ділянки, на якій знаходиться нерухоме майно, з розпорядниками земельної ділянки та самостійно здійснювати платежі з оренди, органом місцевого самоврядування прийнято рішення за взаємною згодою із зберігачем майна не порушувати цілісність земельної ділянки га укласти договір оренди землі терміном на 1 рік. Відповідач 1 з огляду на вказане вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що у Відповідача 2 відсутні підстави передбачені статтею 120, 134 Земельного кодексу України, статтею 377 Цивільного кодексу України для отримання в оренду спірної земельної ділянки на позаконкурентних засадах (том 2, а.с. 32-34).

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 29 травня 202 року призначено розгляд справи на 21 червня 2023 року об 15:20 хв.. Залучено до участі у справі №918/1132/22 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Третю особу (том 2, а.с. 38).

В судовому засіданні від 21 червня 2023 року, представник Відповідача 2 підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі, та з підстав, висвітлених в ній, просив суд її задоволити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначивши, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:005:0020 площею 8.6528 га сформована як об`єкт цивільних прав, знаходиться в селі Біла Криниця по вулиці Рівненська 114 та є комунальною власністю територіальної громади Білокриницької сільської ради Рівненського району. На вказаній земельній ділянці за адресою вул. Рівненська, 114, с. Біла Криниця Рівненської області, знаходиться нерухоме майно комплекс будівель та споруд, які належать на праві приватної власності Третій особі. Представник Відповідача 2 вказав, що Третя особа, як власник нерухомого майна, що розташоване на земельній ділянці з кадастровим номером :02:005:0020 площею 8.6528 га, не могла забезпечити виплату орендної плати, що мало наслідком ненадходження значних коштів до місцевого бюджету і, відповідно, недосягнення найбільш ефективного управління комунальним майном громади. Зазначив, що 17 березня 2021 року рішенням Господарського суду міста Києва по справі №910/628/20 (918/82/20) задоволено позовну заяву Заступника керівника Рівненської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Відповідача 1 до Третьої особи про розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки та, відповідно, розірвано договір оренди земельної ділянки від 28 грудня 2009 року, укладений між Відповідачем 1 та Відповідачем 2, з кадастровим номером :02:005:0020 площею 8.6528 га, яка знаходиться в селі Біла Криниця Рівненського району Рівненської області. Представник Відповідача 2 вказав, що 1 липня 2018 року між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 укладено Договір зберігання №02-07/2018 та передано на зберігання з правом користування нерухоме майно, яке знаходиться за адресою вул. Рівненська, 114, с. Біла Криниця Рівненської області. В той же час, апелянт зазначає, що пунктом 7.3 Договору зберігання №02-07/2018 від 1 липня 2018 року в редакції викладеній у додатковій угоді №1 від 1 липня 2018 року визначено, що поклажодавець (Третя особа) надає свою згоду зберігачу (Відповідачу 2) на використання зберігачем майна, переданого на відповідальне зберігання, для своїх господарських потреб за умови використання його за призначенням. Пунктом 7.4 Договору зберігання №02-07/2018 від 1 липня 2018 року визначено, що зберігач має право використовувати майно з дати набрання чинності угоди. Пунктом 7.5 Договору зберігання №02-07/2018 від 1 липня 2018 року, передбачено, що зберігач повинен щоквартально сплачувати поклажодавцю плату за фактичне користування майном. Вказане цілком узгоджується з приписами статей 628 та 944 Цивільного кодексу України. Апелянт зазначає, що Договір зберігання №02-07/2018 від 1 липня 2018 року є змішаним договором та містить в собі умови договору зберігання та оренди нерухомого майна, при цьому, не потрібно зважати на саму назву договору, а потрібно досліджувати його зміст.

В судовому засіданні від 21 червня 2023 року, Прокурор заперечив проти доводів апеляційної скарги Відповідача 2, просив залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Прокурор вказав, що з матеріалів справи вбачається, що на земельній ділянці площею 8,6528 га, кадастровий номер :02:005:0020 розміщені об`єкти нерухомого майна, що передані на зберігання Відповідачу 2, згідно договору зберігання № 02-07/2018 від 1 липня 2018 року, додаткових угод до договору зберігання № 3 від 1 липня 2018 року та № 4 від 1 серпня 2019 року, Прокурор вказав, що власником нерухомого майна, який в силу статті 134 Земельного кодексу України наділений правом отримати в власність чи користування земельну ділянку комунальної власності у позаконкурентний спосіб є саме Третя особа, а не Відповідач 2. При цьому, за позицією Прокурора, правовою підставою позову слугувало порушення Відповідачами під час укладення спірного договору оренди землі статті 134 Земельного кодексу України.

В судовому засіданні від 21 червня 2023 року, представник Відповідача 1 підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі Відповідача 2 та з підстав, висвітлених в ній, просив суд її задоволити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначивши, що на даній земельній ділянці хаотично розміщені об`єкти нерухомого майна, що належать на праві власності Третій особі. Вказує, що керуючись пунктом 7.8 договору зберігання майна від 1 липня 2018 року №02-07/2018, а також пунктом 7.4 договору, укладеного між Третьою особою та Відповідачем 2 9де зазначено, що зберігай є користувачем (орендарем) нерухомого майна та має право укласти договір оренди земельної ділянки, на якій знаходиться нерухоме майно, з розпорядниками земельної ділянки та самостійно здійснювати платежі з оренди), Відповідачем 1 прийнято рішення за взаємною згодою із зберігачем майна не порушувати цілісність земельної ділянки га укласти договір оренди землі терміном на 1 рік. Представник Відповідача 2 вказав, що сама ж прокуратура неодноразово ініціювала питання щодо укладення договору оренди спірної земельної ділянки, при цьому не укладення такого договору призвело до користування спірною земельною ділянкою без правовстановлюючих документів та недоотримання місцевим бюджетом відповідних платежів.

В судовому засіданні від 21 червня 2023 року, представник Третьої особи підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі Відповідача 2 та з підстав, висвітлених в ній, просив суд її задоволити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначивши, що 1 липня 2018 року між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 укладено Договір зберігання №02-07/2018 та передано на зберігання з правом користування нерухоме майно, яке знаходиться за адресою вул. Рівненська, 114, с. Біла Криниця Рівненської області. В той же час представник зазначив, що пунктом 7.3 Договору зберігання №02-07/2018 від 1 липня 2018 року визначено, що Третя особа надає свою згоду зберігачу Відповідачу 2 на використання зберігачем майна, переданого на відповідальне зберігання, для своїх господарських потреб за умови використання його за призначенням. Представник Третьої особи констатував, що пунктом 7.4 Договору зберігання №02-07/2018 від 1 липня 2018 року визначено, що зберігач має право використовувати майно з дати набрання чинності угоди, та вказав, що на даний час Третя особа перебуває в процедурі банкрутства, що певним чином перешкоджає виконанню своїх зобов`язань щодо усунення заборгованості по орендних платежах по розірваному на підставі рішення суду договору оренди спірної земельної ділянки.

Заслухавши пояснення представників Відповідача 2, Прокурора, Відповідача 1 та Третьої особи дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, відзивів на апеляційну скаргу, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід задоволити, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. При цьому суд апеляційної інстанції виходив з наступного.

Як слідує з встановлених обставин справи, 28 грудня 2009 року між Третьою особою та Відповідачем 1 укладено договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :02:005:0020.

1 липня 2018 року між Відповідачем 2 (зберігач) та Третьою особою (поклажодавець) укладено договір зберігання №02-07/2018 та передано на зберігання з правом користування нерухоме майно, яке знаходиться за адресою вул. Рівненська, 114, с. Біла Криниця Рівненської області (надалі - Договір зберігання; а.с. 27-29).

Відповідно до умов Договору зберігання, Відповідач 2 зобов`язався зберігати майно, яке передане йому іншою стороною Третьою особою, і повернути це майно Третій особі у схоронності у визначений цим Договором строк.

Найменування, кількість, початок строку та кінцевий строк зберігання майна, вартість послуг зберігання, зазначається у відповідному додатку до цього Договору зберігання, який є його невід`ємною частиною.

Згідно пункту 7.3 Договору зберігання (в редакції викладеній у додатковій угоді № 1 від 01 липня 2018 року), Третя особа надає свою згоду Відповідачу 2 на використання зберігачем майна, переданого на відповідальне зберігання, для своїх господарських потреб за умови використання його за призначенням.

Пунктом 7.4 Договору зберігання (в редакції викладеній у додатковій угоді № 1 від 1 липня 2018 року) визначено, що Відповідач 2 має право використовувати майно з дати набрання чинності угоди.

В силу дії пункту 7.5 Договору зберігання (в редакції викладеній у додатковій угоді № 1 від 1 липня 2018 року) Відповідач 2 повинен щоквартально сплачувати Третій особі плату за фактичне користування майном.

Згідно до пункту 7.8 Договору зберігання (в редакції викладеній у додатковій угоді № 3 від 01 липня 2018 року) сторони передбачили, що Третя особа надає дозвіл Відповідачу 2 на те, що Відповідач 2 має право укласти договір оренди земельної ділянки (земельних ділянок), на яких знаходиться майно з розпорядниками земельної ділянки (земельних ділянок) та самостійно здійснювати платежі з оренди.

У подальшому Третя особа звернулася до Відповідача 1 з листом № 22-02/2022 від 22 лютого 2022 року, у якому зазначила, що на виконання умов Договору зберігання, надає свою згоду на укладення Відповідачем 2 договору оренди з розпорядником земельної ділянки загальною площею 8,6528 га кадастровий номер :02:005:0020, на якій знаходиться нерухоме майно.

Також, Відповідач 2 звернувся з листом № 22/02-2022 від 22 лютого 2022 року до Відповідача 1, у якому просив укласти договір оренди земельної ділянки площею 8.6528 га за кадастровим номером :02:005:0020, мотивуючи це тим, що згідно Договору зберігання надано можливість самостійно укладати договір оренди з розпорядником земельної ділянки, на якій знаходяться відповідні об`єкти нерухомого майна.

Зважаючи на вказані обставини, рішенням Відповідача 1 № 894 від 23 червня 2022 року передано в оренду на один рік земельну ділянку площею 8,6528 га кадастровий номер :02:005:0020 за адресою: вул. Рівненська, 114, с. Біла Криниця, Рівненський район, для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (для обслуговування виробничої бази) Відповідачу 2.

На підставі вище вказаного рішення 8 липня 2022 року між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 укладено договір оренди земельної ділянки (надалі - Договір оренди землі; том 1, а.с. 22-26).

За умовами пункту 1 Договору оренди землі, Відповідач 1 надає, а Відповідач 2 приймає у строкове платне користування земельну ділянку для розміщення та експлуатації основних, підсобних та допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (для обслуговування виробничої бази) з кадастровим номером :02:005:0020, яка розміщена в с. Біла Криниця по вул. Рівненській, 114 на території Відповідача 1 на підставі рішення Відповідача 1 від 23 червня 2022 року № 894 в оренду передається земельна ділянка загальною площею 8,6528 га.

Відповідно до пункту 3 Договору оренди землі, на земельній ділянці розміщені об`єкти нерухомого майна: автозаправочна станція (реєстраційний номер 618636), будівля адміністративно-територіального центру (АТЦ Б.Криниця) (реєстраційний номер 86429), митно ліцензійна площадка, насосна станція (реєстраційний номер 619992), побутове приміщення (будівля побутового блоку (реєстраційний номер 86394), пост охорони В (реєстраційний номер 620098), пост охорони Г (реєстраційний номер 620220), пост охорони Д (реєстраційний номер 620338), розчинно-бетонний вузол (реєстраційний номер 19454), склад запчастин (реєстраційний помер 619039), арковий склад А1 (реєстраційний номер 616345), арковий склад А2 (реєстраційний номер 616760), арковий склад A3 (реєстраційний номер 618636), склад цементу, заправочна станція, туалет дерев`яний з обшивкою профлистом, пожежні резервуари, огорожа, проїзди, рампа), що передані на зберігання Відповідачу 2 (зберігачу майна) Третьою особою.

Пунктом 8 Договору оренди землі визначено, що Договір оренди землі укладено на 1 рік.

Між тим, пунктом 9 Договору оренди землі визначено, що орендна плата вноситься Відповідачем 2 у розмірі 988 364 грн 12 коп. без ПДВ в рік, що становить 6% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, з урахуванням коефіцієнта індексації за 2021 рік.

Згідно пункту 21 Договору оренди землі, після припинення дії Договору оренди землі Відповідач 2 повертає Відповідачу 1 земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду.

На переконання Прокуратури, Відповідач 2 не є власником нерухомого майна, яке розміщене на спірній земельній ділянці, наявний Договір зберігання вищевказаного нерухомого майна не наділяє Відповідача 2 правом на отримання земельної ділянки в оренду на підставі частини 2 статті 134 Земельного кодексу України чи статті 120 Земельного кодексу України у зв`язку з розміщенням на ній нерухомого майна, оскільки Відповідач 2 не є власником такого майна та визначення у пункті 7.8 договору зберігання про можливість укладення Відповідачем 2 Договору оренди земельної ділянки, на яких знаходиться майно, з розпорядниками земельної ділянки (земельних ділянок) та самостійно здійснювати платежі з оренди, не свідчить про надання Відповідачу 2 повноважень на укладення договорів від імені Третьої особи, як це визначено чинним законодавством.

Отже, зважаючи на вказані вище обставини, Прокуратур звернувся з позовом до суду про визнання незаконним та скасувати рішення Відповідача 1 № 894 від 23 квітня 2022 року "Про передачу земельної ділянки в оренду", визнання недійсним Договору оренди землі та повернення земельної ділянки Відповідачу 1. Наведені обставини стали причиною звернення Прокуратури з позовом та є предметом спору у даній справі.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних даних справи.

У статті 15 Цивільного кодексу України унормовано, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Разом і цим, за змістом статті 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені Законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11 вересня 2019 року в справі № 487/10132/14-ц (пункт 90)).

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 331/6927/16-ц (пункт 69)).

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14 червня 2019 року в справі №910/6642/18, від 21 січня 2020 року у справі №910/7815/18, від 11 лютого 2020 року в справі №922/1159/19.

Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року в справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. У рішенні від 31 липня 2003 року в справі "Дорани проти Ірландії" ЄСПЛ зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. У кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

Поряд з тим апеляційний господарський суд наголошує і на тому, що порушення права (інтересу) пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Прийняття судом рішення покликане усунути цю невизначеність, відновити порушене право, створити можливість для реалізації інтересу. Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду від 17 листопада 2020 року в справі №903/225/19.

Зважаючи на вищеописаний в даній постанові алгоритм дій при дослідженні обставин, з якими Закон пов`язує право Прокурора на судовий захист (а в подальшому й задоволення позовних вимог), в контексті доказів, долучених до матеріалів справи на підтвердження обставин визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним Договору, та повернення земельної ділянки, то колегія суддів, зважаючи на дослідження порушеного права та ефективність обраного Прокурором способу захисту, зазначає наступне.

В даній справі апеляційним господарським судом було встановлено, що між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 укладено Договір оренди землі.

При цьому, з доказів наявних в матеріалах справи слідує, що на даній земельній ділянці знаходиться нерухоме майно, котре на праві власності належить Відповідачу 2, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (том 1, а.с. 99-114).

Відтак, зважаючи на розташування на спірній земельній ділянці нерухомого майна, котре належить на праві приватної власності саме Третій особі, діючи в правовому полі вимог статті 120 Земельного кодексу України та 377 Цивільного кодексу України, належить право та очікуваний інтерес використовувати таку земельну ділянку під нерухомим майно.

При цьому в силу вимог пункту 2 статті 134 Земельного кодексу України, у Відповідач 1 відсутнє право здійснювати продаж права користування такою земельною ділянкою на торгах будь-якій іншій особі, окрім як Третій особі власнику нерухомого майна чи особі, котра б здійснювала всю цивілістичну тріаду власника такого майна (володіння, користування та розпорядження), котрою в даній справі в силу умов Договору зберігання є саме Відповідач 2.

Разом з тим, колегія суддів констатує, що Третя особа, діючи в передбачений Законом спосіб скористалися своїм правом та уклала Договір зберігання із Відповідачем 2, яким надала право на користування нерухомим майном на спірній земельній ділянці та право укласти договір оренди такою земельною ділянкою, що й зумовило необхідність укладення Договору оренди земельної ділянки.

Між тим, укладаючи Договір зберігання, оцінюючи його умови в комплексі та кожний розділ окремо, колегія суддів констатує, що він є змішаним договором. При цьому, саме Відповідачу 2, в силу умов Договору зберігання, надано право на користування, в тому числі й зберігання нерухомим майном, яке розміщене на спірній земельній ділянці.

Дані положення Договорів призводять суд апеляційної інстанції до висновку, що в силу дії укладених Договорів Відповідач 2 є користувачем майна розміщеного на спірній земельній ділянці, що в свою чергу вазує на безпідставність посилань Прокурора на норми чинного Законодавства, котрим останній обгрунтовує свій позов.

Окрім того, як зазначив представник Відповідача 1 в судовому засіданні та вбачається із спірних правовідносин, не укладення Договору оренди спірної земельної ділянки в майбутньому могло б спричинити негативні наслідки саме для Третьої особи та Відповідача 1 (з огляду на розірвання договору оренди такої земельної ділянки за рішенням суду, укладеного між третьою особою та Відповідачем 1), котрі б виразилися в нарахування орендної плати за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів на неї на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України, а також призвести до ненадходження орендної плати до місцевого бюджету. При цьому, прокуратурою неодноразово ініціювалося питання щодо укладення договору оренди відносно спірної земельної ділянки.

Дане, в свою чергу вказує і на відсутність суспільного інтересу в разі задоволення такого позову Прокурора, адже такий позов не зможе призвести до корисування майном іншою особою ніж власником (Третьою особою) чи особою котрій через особисті договірні відносини власник може передати право коритсування спірним майном (в даному випадку - Відповідач 2). Тобто, опосередковано даний позов спрямовано виключно на позбавлення територіальної громади Відповідача 1 надходжень до місцевого бюджету з оренди спірної земельної ділянки (що аж ніяк не вказує на те, що даний позов має суспільний інтерес).

Водночас, Прокурор, залишаючи поза увагою всі описані вище обставини, покликаючись при цьому, лише на порушення сторонами статті 134 Земельного кодексу України, звертається з даним позовом.

При цьому, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що Прокурор, зважаючи на вимоги статті 2 Господарського процесуального кодексу України, не навів обгрунтування чиї саме невизнані, оспорені, або ж порушені права будуть захищенні поданим позовом та якого результату прагне досягти Прокурор подаючи такий позов, з огляду на те, що договір оренди спірної земельної ділянки має місце буди в юридичній площинні даних правовідносин.

А тому задоволення такого позову і повернення земельної ділянки, за відсутності потреби у відновленні загальносуспільного інтересу та відсутності іншої легітимної мети, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Таке порушення виражатиметься у покладенні на Відповідачів та Третю особу надмірного тягаря та необґрунтованому і непропорційному співвідношенні між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагне досягти Прокурор.

Пунктами 32-35 рішення Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року "Стретч проти Сполученого Королівства" визначено, що майном у зазначеній статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком Європейського суду в зазначеній справі "наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила". Оскільки особу позбавляють права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, у такому випадку має місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбувається порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння/коритсування майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Відносно третього критерію (чи є таке втручання в право на мирне володіння/користування майном пропорційним визначеним цілям) колегія суду також зауважує, що у своєму позові Прокурор не навів жодної аргументації стосовно компенсації втрат Відповідачу 2 у випадку задоволення позовних вимог (як і не оцінив те, які наслідки такого позову матимуть і для територіальної громади Відповідача 1).

В той же час невідповідність і помилковість підстав позову Прокурора вбачається і в тому, що Прокурор обгрунтовуючи його вказував на те, що позов подано з метою передачі майна на прилюдні торги, не звернувши уваги на те, що на спірній земельній ділянці знаходиться значна кількість майна Третьої особи, що apriori вказує на неможливість такої передачі спірної земельної ділянки (що описано та встановлено вище в даній постанові, та що Прокурор подаючи позов залишив поза увагою).

Крім того, суд апеляційної інстанції констатує і те, що втручанням у право Відповідача 2 мирно користуватися майном, без надання останньому відповідної компенсації, непропорційно обтяжує тягар покладений на Відповідача 2 як користувача таким майном.

Конструкція, за якої добросовісний користувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного користувача індивідуальний та надмірний тягар.

Неналежне формулювання найменування Договору чи його предмету не повинно породжувати правових наслідків для добросовісного користувача та особи, котра здійснює функції розпорядника таким майном, а саме Відповідача 1.

Отже, колегія суддів ще раз констатує, що в даному випадку відсутнє належне обґрунтування щодо загальносуспільного інтересу який ніби-то прагне досягнути Прокурор пред`являючи цей позов та чиї саме інтереси прагне захистити, відновити Прокурор шляхом подання такого позову.

Зважаючи на усе вищеописане в даній судовій постанові, колегія суддів резюмує, що встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення та підставності доведення своїх позовних вимог, і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Окрім того, якщо буде встановлено, що існує порушене право, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити. Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Отже, навіть якщо припустити, що даний договір та рішення будуть скасовані, зважаючи на існування в правову полі діючого Договору зберігання, яким надано право саме Відповідачу 2 користуватися спірний майном, враховуючи обставини знаходження на спірній земельній ділянці об`єктів нерухомого майна, котрі належать на праві власності Третій особі, якими на договірних підставах користується Відповідач 2, стає незрозумілим чиї права та інтереси захищає Прокурор таким позовом та які саме права Прокурор прагне відновити шляхом подання такого позову, а також те, що такий спосіб захисту зможе в практичному аспекті забезпечити і гарантувати відновлення порушеного права держави.

З урахуванням викладеного, колегія суддів прийшла до висновку, що позовні вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Відповідача 1, визнання недійсним Договору оренди землі, повернення земельної ділянки не підлягають до задоволення.

Відповідно приймаючи таке рішення Північно-західний апеляційний господарський суд скасовує рішення місцевого господарського суду.

З огляду на усе вищевказане у даній постанові, Північно-західний апеляційний господарський суд, вважає подану Відповідачем 2 апеляційну скаргу підставною та обгрунтованою. Відповідно суд апеляційної інстанції приймає рішення про відмову в задоволенні позовних вимог Прокурора.

Разом з тим, апеляційний господарський суд скасовує рішення Господарського суду Рівненської області від 3 квітня 2023 року.

Згідно частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України: суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Водночас, Північно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку про неповне з`ясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи, що в силу дії пунктів 1, 2 та 3 частини 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України є підставою для скасування оспорюваного рішення на підставі пункту 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України.

Судові витрати, в силу дії приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України, за розгляд апеляційної скарги, суд покладає на Прокурора.

Керуючись статтями 129, 269-276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-НВ" на рішення Господарського суду Рівненської області від 3 квітня 2023 року по справі №918/1132/22 - задоволити.

2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 3 квітня 2023 року по справі №918/1132/22 - скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

4. Стягнути з Рівненської обласної прокуратури (р/р НА 0015371, МФО 82172, ЗКГІО 02910077. ДКСУ м.Київ, код класифікації - 2800) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-НВ" (вул. Перемоги, 121, корпус В, кабінет 401, м. Київ, 03170КОД ) 3721 грн 50 коп. витрат зі спати судового збору за подання апеляційної скарги.

5. Господарському суду Рівненської області видати відповідний наказ.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

7. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

8. Справу №918/1132/22 повернути Господарському суду Рівненської області.

Повний текст постанови виготовлено 23 червня 2023 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.