номер провадження справи 5/40/23
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2023 Справа № 908/339/23

м. Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі: судді Проскурякова К.В., при секретарі судового засідання Шельбуховій В.О., розглянувши матеріали справи

За позовом: Фізичної особи-підприємця Заболотного Дмитра Вікторовича ( АДРЕСА_1 ; ІПН НОМЕР_1 )

До відповідача: Фізичної особи-підприємця Лахніка Дмитра Ігоровича ( АДРЕСА_2 ; ІПН НОМЕР_2 )

про стягнення 100 000,00 грн.,

За участю представників:

від позивача: Романченко О.М. - адвокат, ордер серії АХ № 1131968 від 20.05.2023р. - в режимі відеоконференції;

від відповідача: Лахнік Д.І. - в режимі відеоконференції; Бондар І.М., ордер АР № 1119628 від 03.04.2023, посвідчення № ЗП002666 від 31.08.2020, адвокат - в залі суду;

СУТЬ СПОРУ:

06.02.2023 до Господарського суду Запорізької області через систему надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Заболотного Дмитра Вікторовича № б/н від 03.02.2023 (вх. № 368/08-07/23 від 06.02.2023) до Фізичної особи-підприємця Лахніка Дмитра Ігоровича про стягнення 150 000,00 грн.

06.02.2023 автоматизованою системою документообігу господарського суду Запорізької області здійснено автоматичний розподіл судової справи між суддями, справу №908/339/23 розподілено судді Проскурякову К.В.

Ухвалою суду від 09.02.2023 вказану позовну заяву на підставі п. 2 ч. 3 ст. 162, п. 2 ч. 1 ст. 164, ст. 174 ГПК України залишено без руху.

Ухвалою суду від 23.02.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 908/339/23 в порядку спрощеного позовного провадження. Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та без повідомлення (виклику) учасників справи. Присвоєно справі номер провадження 5/40/23 та вирішено розгляд справи по суті розпочати з 21.03.2023.

20.03.2023 до суду від Фізичної особи-підприємця Лахніка Д.І. надійшов письмовий відзив на позовну заяву від 16.03.2023, відповідно до якого відповідач просить поновити строк на подання відзиву на позовну заяву, здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження з викликом сторін та відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою від 20.03.2023 судом ухвалено розгляд справи №908/339/23 здійснювати за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі, підготовче засідання призначено на 17.04.2023 о/об 11 год. 00 хв. з повідомленням (викликом) сторін.

11.04.2023 від Фізичної особи-підприємця Лахніка Д.І. до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив № б/н від 05.04.2023 (вх. № 7646/08-08/23 від 11.04.2023), в яких відповідач просив суд розглянути питання щодо залишення позовної заяви без розгляду, відмовити у задоволенні позовної заяви та судові витрати покласти на позивача.

Ухвалою від 17.04.2023 № 908/339/23 судом закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Перше судове засідання з розгляду справи по суті призначено на 22.05.2023 о 12 год. 00 хв. з повідомленням (викликом) сторін, явку представників сторін у судове засідання визнано обов`язковою. Також судом відмовлено у задоволенні Відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.

17.05.2023 від ФОП Заболотного Д.В. через систему Електронний суд надійшли пояснення № б/н від 16.05.2023 (вх. № 10663/08-08/23 від 17.05.2023), відповідно до яких позивач зазначив, що розмір позовних вимог становить 100 000,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними інструкціями № 2780 від 08.09.2022 на суму 50 000,00 грн. та № 2781 від 09.09.2022 на суму 50 000,00 грн.). Позивач просить суд розглядати позовну заяву в частині стягнення з відповідача на користь позивача 100 000,00 грн. У зв`язку з технічною опискою позовні вимоги в частині стягнення 50 000,00 грн. залишити без розгляду.

В судовому засіданні 22.05.2023р. суд прийняв вказане клопотання до розгляду як заяву про зменшення розміру позовних вимог, оскільки вказане клопотання було подане до суду до початку розгляду справи по суті, а тому предметом розгляду у цій справі є стягнення з ФОП Лахніка Д.І. на користь ФОП Заболотного Д.В. заборгованості у розмірі 100 000,00 грн.

Ухвалою від 22.05.2023р. судом оголошено перерву у судовому засіданні з розгляду справи по суті до 21.06.2023 об 11 год. 00 хв. з повідомленням (викликом) сторін.

В судовому засіданні 21.06.2023р., яке здійснювалось відповідно до ч. 1 ст. 222 ГПК України, із застосуванням технічних засобів фіксації судового процесу на комплексі Акорд, а також за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку судом завершено розгляд справи по суті і проголошено вступну та резолютивну частини цього рішення.

20.03.2023 судом отримано від ФОП Лахніка Д.І. відзив на позов, відповідно до якого відповідач заперечив проти доводів позивача. Зазначив, що грошові кошти, які є предметом спору були перераховані позивачем за поставлений йому товар, тобто відсутні правові підстави вважати, що наявне безпідставне перерахування коштів. Обґрунтовуючи свою позицію відповідач послався на те, що довгий час мав дружні та партнерські бізнес-стосунки з ОСОБА_1 , яка в свою чергу закуповувала товар у відповідача та реалізовувала його за допомогою інших бізнес-партнерів (у відзиві наведений перелік осіб). Оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мали сталі бізнесстосунки, операції проводились без укладання договорів, шляхом виставлення заявок, проведення оплат та відвантажень через підконтрольних Завадській А.Г. ФОП-ів, в тому числі позивача. В один день 06.02.2023р. такими підконтрольними ФОП-ами було подано до господарського суду Запорізької області шість ідентичних позовів до Відповідача, в яких усі вказували на помилковість перерахування коштів. Проте Відповідач стверджує, що за домовленістю з Завадською А.Г. Відповідач за її заявкою здійснював поставки свого товару до кінцевих споживачів, а оплати надходили від підконтрольних Завадській А.Г. ФОП-ів. На підтвердження своїх доводів до відзиву додані скріншоти листування з мобільного застосунку Viber. Також відповідач не згоден із застосуванням до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України. З урахуванням викладеного просив суд здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. Відмовити у задоволені позову. Судові витрати покласти на позивача.

28.03.2023 до суду через підсистему ЄСІТС Електронний суд від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач спростовуючи позицію відповідача зазначив, що доводи відповідача є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не відповідають обставинам справи. Зауважував, що Відповідач не надав жодного доказу на підтвердження наявності у нього з позивачем договірних правовідносин, які б підтверджували правомірність отримання грошових коштів, які є предметом спору. Вказав, що чинне законодавство України не містить поняття "підконтрольність ФОП", надана переписка у месенджері у вигляді роздруківки скріншотів не є належним та допустимим доказом, оскільки не скріплена ЕЦП. Чинним законодавством України не заборонено різним ОФПам користуватися послугами одного фахівця у галузі бухгалтерії. Відпоідач так і не надав суду доказів існування між сторонами спору будь-якого договору як підстави для отримання спірних коштів, доказів відвантаження товарів або надання послуг Позивачу.

11.04.2023 на електронну адресу суду Відповідач надіслав заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначив, що через неявку позивача в судове засідання суд і відповідач позбавлені можливості вислухати позицію заявника безпосередньо, а також задати позивачу необхідні запитання. Звертав увагу суду на наявність у відповідача обґрунтованих підстав вважати, що позовна заява і відповідь на відзив подавались не позивачем, а невідомою особою з використанням його електронного цифрового підпису. З урахуванням наведених доводів, відповідач просив суд залишити позов без розгляду на підставі ст. 226 ГПК України. Також відповідач з урахуванням відсутності доводів наведених у спростування доданих доказів просив суд застосувати презумпцію цілісності (достовірності) електронних доказів про необхідність застосування якої наголошував Верховний Суд у постанові від 03.08.2022 по справі №910/5408/21. Посилався на те, що оплати, які були здійснені на користь ФОП Лахнік Д.І. не були спонтанною помилкою, а є результатом пов`язаної господарської діяльності. Проінформував, що ним подано повідомлення про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 384 КК України. Станом на 30.03.2023 відділом поліції №1 ЗРУП ГУ НП в Запорізькій області кримінальне провадження зареєстровано за номером 0000117. З урахуванням викладеного просив розглянути питання про залишення позову без розгляду, відмовити у задоволенні позовної заяви, судові витрати покласти на позивача.

Наявні матеріали справи дозволяють розглянути справу по суті.

Розглянувши матеріали справи та оцінивши надані докази, вислухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

08.09.2022 згідно платіжної інструкції №2780 та 09.09.2022 згідно платіжної інструкції №2781 Позивачем було перераховано на розрахунковий рахунок Фізичної особи-підприємця Лахнік Дмитра Ігоровича суму коштів у розмірі по 50 000,00 грн. з призначенням платежу оплата згідно договору, а всього 100 000,00 грн.

Позивач вважає, що вказана сума була перерахована на рахунок ФОП Лахнік Д.І. помилково, оскільки жодних діючих договорів між сторонами спору не існувало, не укладалось та жодних грошових зобов`язань ФОП Заболотний Д.В. перед ФОП Лахнік Д.І. не має. Таким чином ФОП Лахнік Д.І. безпідставно заволодів майном ФОП Заболотного Д.В., яким є грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн., а тому позивач набув права відповідно до ст.ст. 1212-1214 ЦК України на повернення цих коштів.

З метою досудового врегулювання спору 30.12.2022 на адресу відповідача була надіслана вимога від 19.12.2022 про необхідність повернути безпідставно отримані грошові кошти в сумі 100 000,00 грн. Також відповідача було попереджено, що у разі не задоволення вимоги позивач буде змушений звернутися за захистом своїх прав з позовом до суду.

Вимога залишена відповідачем без реагування, грошові кошти в добровільному порядку не повернуті.

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Підставою для звернення з позовом до суду позивач зазначив помилкове перерахування відповідачу 08.09.2022 та 09.09.2022 грошових коштів в загальному розмірі 100 000,00 грн.

Відповідно до абз. 2 п.п. 1.24. ст. 1 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні помилковий переказ - це рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Згідно з абз. 2 п.п. 1.23. ст. 1 вищезазначеного Закону неналежним отримувачем є особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Оцінюючи правомірність заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 1212 Цивільного України, на яку посилається позивач як на підставу заявлених вимог, визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч.2 ст.1212 Цивільного кодексу України).

Аналіз ст. 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Крім того, згідно з п.3 ч.3 ст.1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави.

Отже для виникнення зобов`язання, передбаченого ст.1212 Цивільного кодексу України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі (аналогічний висновок викладений у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.08.2018 у справі № 334/2517/16-ц та від 13.01.2021 у справі № 539/3403/17).

Подібний висновок також сформульовано у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 910/16334/19.

Таким чином, вирішення питання про стягнення безпідставно набутих коштів залежить від висновків про наявність/відсутність між сторонами договірних правовідносин, на підставі яких здійснено відповідне перерахування заявлених до стягнення коштів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17 вказала, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливого розгляду справи судом. Аналогічний висновок викладений і у постанові Верховного Суду від 20.01.2022 року у справі №910/3299/20 (923/315/20) та у постанові Верховного Суду від 24.11.2021 року у справі №924/232/18.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

У пунктах 1 - 3 частини1 статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 73 ГПК України).

Згідно з частинами 1, 3 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 ГПК України).

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні, яким було, зокрема, внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Згідно зі статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Заперечуючи проти позову відповідач посилався на наявність між сторонами господарських правовідносин, втім будь-яких доказів, які б підтверджували факт укладення між ним та Позивачем будь-якого правочину, на підставі якого здійснювалися платежі, або вчинення насамперед відповідачем дій щодо виконання зобов`язань (поставка товару, надання послуг тощо) на суму, яка є предметом спору, він суду не надав.

Жодних належних та допустимих доказів того, що правовідносини Відповідача з ОСОБА_1 та ПП "ТД "Династія" мають будь-яке відношення до перерахування спірних коштів Відповідачем суду не надано. Його доводи стосовно підконтрольності Позивача Завадській А.Г. також є безпідставними та необґрунтованими.

Додані до матеріалів справи докази у вигляді скріншотів листування між невстановленими особами у месенджерах суд не приймає у якості таких належних та допустимих доказів, окрім цього таке листування також не підтверджує факт наявності господарських відносин між сторонами у цій справі.

Суд зауважує, що визначальною ознакою господарської операції у розумінні статей 1, 3, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, при розгляді справи слід дослідити, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Зокрема, обставини здійснення перевезення товару поставленого за видатковими накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності позивача/відповідача тощо (правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у справі №905/49/15, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18).

У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі №916/922/19).

Такий факт повинен оцінюватися в сукупності з іншими доказами у справі, оскільки вибіркова оцінка доказів не відповідає приписам процесуального законодавства.

Матеріалами справи підтверджується наявність у спірних правовідносинах всіх трьох необхідних елементів виникнення кондикційних правовідносин - факт набуття відповідачем майна (грошових коштів в розмірі 100 000,00 грн.), факт набуття відповідачем цього майна саме за рахунок позивача (в результаті переказу з рахунку позивача на рахунок відповідача коштів згідно з платіжною інструкцією, яка міститься в матеріалах справи), відсутність між сторонами господарських правовідносин, що свідчить про відсутність правових підстав для перерахування (оплати) позивачем грошових коштів на користь відповідача.

На підставі викладеного, суд дійшов до висновку про відсутність між сторонами господарських зобов`язань (наявність правочину), вказаного у платіжній інструкції № 2783 від 08.09.2022, а отже достатніх правових підстав для набуття відповідачем за рахунок позивача 50 000,00 грн.

Відповідач зазначені обставини не спростував, належних та допустимих доказів про наявність правових підстав для оплати позивачем на користь відповідача зазначеної у позові грошової суми, суду не надав. Також відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження наявності між сторонами господарських правовідносин щодо замовлення позивачем відповідачу поставки товару або надання послуг та, як наслідок, наявності правових підстав для отримання вартості такого товару або наданих послуг (виконаних робіт) в сумі заявлених позовних вимог.

Сама по собі наявність зареєстрованого 30.03.2023 відділом поліції №1 ЗРУП ГУ НП в Запорізькій області повідомлення про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 384 КК України № 0000117 жодним чином не спростовує доводів Позивача, а також не є доказом тверджень Відповідача, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 75 ГПК України лише вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Приймаючи рішення суд також враховує, що статтею 16 ГПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника (ч. 1 ст. 56 ГПК України).

Згідно з ч.1 ст. 58 ГПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст.20 Закону України Про адвокатуру і адвокатську діяльність (далі - Закон), під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема: представляти і захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у суді, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, громадських об`єднаннях, перед громадянами, посадовими і службовими особами, до повноважень яких належить вирішення відповідних питань в Україні та за її межами.

Згідно з ч.1 ст.26 Закону України Про адвокатуру і адвокатську діяльність адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Ордером є письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера (ч. 2 ст. 26 Закону).

Таким чином надаючи право адвокату здійснювати представництво та захист своїх інтересів клієнт обумовлює обсяг наданих адвокату повноважень, який визначається змістом довіреності або відповідним договором на надання правової допомоги.

Приписами ст. 60 ГПК України встановлено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність.

Ордер на надання правової допомоги - письмовий документ, що посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги у випадках і порядку, встановлених Законом України від 05 липня 2012 року N 5076-VI Про адвокатуру та адвокатську діяльність та має бути оформлений відповідно до вимог, встановлених Положенням про ордер на надання правничої (правової) допомоги, затвердженим рішення Ради адвокатів України №41 від 12.04.2019 року.

Згідно з п.3 Положення № 41 в Україні встановлюється єдина, обов`язкова для всіх адвокатів, типова форма ордера, яку затверджує Рада адвокатів України (зразок в Додатку 1 до Положення №41).

Пункт 6 Положення №41 визначає, що бланки ордерів, згідно затвердженої типової форми, генеруються у відповідному розділі Особистого кабінету адвоката на офіційному вебсайті Національної асоціації адвокатів України www.unba.org.ua, слідуючи командам системи.

Таким чином, Рада адвокатів України, затвердивши в новій редакції Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги, передбачила впровадження процедури електронного генерування ордерів на надання правничої (правової) допомоги адвокатом через особистий кабінет адвоката на офіційному вебсайті НААУ.

Ордер, згенерований онлайн, містить усі необхідні реквізити звичайного ордеру, а також має двовимірний штрих-код (QR-код) з посиланням на профайл адвоката в ЄРАУ. При генеруванні ордерів їм присвоюється серія кожного регіону.

Облік згенерованих ордерів здійснюється автоматично системою управління електронної бази даних ЄРАУ. Історія генерування ордерів відображається у відповідному розділі Особистого кабінету адвоката на офіційному вебсайті НААУ та у адміністративній частині електронної бази даних ЄРАУ.

Наявний в матеріалах справи ордер серії АХ №1131968 від 20.05.2023, який у даному випадку є належним доказом підтвердження повноважень адвоката Романченка Олексія Михайловича діяти від імені та в інтересах Фізичної особи-підприємця Заболотного Д.В., оскільки згенерований в особистому кабінеті адвоката, як того вимагає Положення № 41.

Аналіз наведеного вище свідчить, що Позивач відповідно до приписів чинного законодавства України уповноважив адвоката Романченка О.М. діяти від його імені, представляти його інтереси в судових засіданнях, зокрема у справі №908/339/23, надавати необхідні докази та пояснення щодо заявлених позовних вимог.

Також, суд звертає увагу, що основним завданням адвоката є вжиття всіх можливих, передбачених законом заходів, спрямованих на захист порушеного чи оспорюваного права, в тому числі надання належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

Враховуючи викладене, доводи Відповідача про необхідність обов`язкової присутності в судових засіданнях самого Позивача - фізичної особи-підприємця Заболотного Д.В. судом до уваги не приймаються, оскільки за наявності належним чином уповноваженого представника така обов`язкова присутність ГПК України не встановлена.

Інші доводи Позивача судом до уваги не приймаються в силу викладеного.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини в вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Підсумовуючи викладене, враховуючи предмет та визначені Позивачем підстави позову, з огляду на принципи диспозитивності, змагальності та рівності сторін перед законом і судом, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню судом в повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються на Відповідача.

Керуючись ст. ст. 46, 129, 202, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Фізичної особи підприємця Лахніка Дмитра Ігоровича ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Фізичної особи-підприємця Заболотного Дмитра Вікторовича ( АДРЕСА_1 ; ІПН НОМЕР_1 ) безпідставно отримані грошові кошти в сумі 100 000 (сто тисяч) грн. 00 коп. згідно платіжних інструкцій №2780 від 08.09.2022 та №2781 від 09.09.2022 та суму витрат зі сплати судового збору у розмірі 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн. 00 коп. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено та підписано 27.06.2023.

Суддя К.В. Проскуряков

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.