ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2023 р. Справа№ 910/268/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Алданової С.О.

Буравльова С.І.

за участю секретаря судового засідання: Прокопенко О.В.

учасники справи:

від ТОВ "Будівельна Компанія Основа": Лупол І.В.

від позивача: Присяжнюк Р.В. , Жегулін Ю.М.

від відповідача: Гаврилова О.Ю., Пушина Н.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна Компанія Основа"

на ухвалу Господарського суду міста Києва

від 20.04.2023

за позовною заявою третьої особи із самостійними вимогами Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна Компанія Основа"

до ОСОБА_1

про стягнення 1 750 168,00 грн

у справі №910/268/23 (суддя Босий В.П.)

за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

до ОСОБА_1

про стягнення 45 979 796 953,50 грн

УСТАНОВИВ:

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 45 979 796 953,50 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Фондом гарантування вкладів фізичних осіб під час здійснення процедури ліквідації Акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" установлено вчинення відповідачем як особою, яка мала вирішальний вплив на діяльність банку, дій, що призвели до нанесення збитків вкладникам та іншим кредиторам.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.01.2023 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

18.04.2023 до канцелярії суду першої інстанції представником Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна Компанія Основа" подано позовну заяву третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору, в якій заявник просив стягнути з ОСОБА_1 збитки у розмірі 1 750 168,00 грн, завдані йому як кредитору Акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.04.2023 у справі №910/268/23 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна Компанія Основа" до ОСОБА_1 про стягнення збитків у розмірі 1 750 168,00 грн повернуто заявнику.

Ухвала мотивована тим, що позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна Компанія Основа» не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, що свідчить про недотримання заявником приписів ч. 4 ст. 173 Господарського процесуального кодексу України.

Не погодившись із винесеною ухвалою, Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна Компанія Основа" подало апеляційну скаргу, у якій просило суд скасувати ухвалу Господарського суду м. Києва 20.04.2023 у справі №910/268/23, справу №910/268/23 направити для розгляду до Господарського суду м. Києва на стадію вирішення питання про відкриття провадження у справі. Судові витрати покласти на відповідача.

Апеляційна скарга обґрунтована зокрема наступним. На думку апелянта місцевим господарським судом необґрунтовано було повернуто позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна Компанія Основа" до ОСОБА_1 про стягнення збитків у розмірі 1 750 168,00 грн. За твердженням апелянта, місцевий господарський суд має розглянути заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна Компанія Основа" про вступ у справу третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, залучити його до участі у справі, розглянути вказану позовну заяву та ухвалити рішення у справі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.05.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна Компанія Основа" на ухвалу Господарського суду м. Києва від 20.04.2023 у справі №910/268/23, розгляд справи призначено на 01.06.2023.

У судовому засіданні 01.06.2023 було оголошено перерву до 08.06.2023.

Позивач у письмовому відзиві на апеляційну скаргу просив суд відмовити у її задоволенні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом частин 1, 3 статті 49 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, подавши позов до однієї або декількох сторін. Треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, користуються усіма правами і несуть усі обов`язки позивача.

Згідно з ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України до позовів третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у справі, в якій відкрито провадження, застосовуються положення статті 180 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 180 Господарського процесуального кодексу України зустрічна позовна заява, яка подається з додержанням загальних правил пред`явлення позову, повинна відповідати вимогам статей 162, 164, 172, 173 цього Кодексу.

Приписами ч. 4 ст. 173 Господарського процесуального кодексу України визначено, що не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Предметом спору у даній справі є встановлення судом наявності або відсутності підстав для стягнення з відповідача, як пов`язаної з Акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» особи, шкоди.

При цьому в якості правового обґрунтування для стягнення шкоди позивач посилається на ч. 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, згідно із якою особливості визначення шкоди, завданої у результаті виведення банку з ринку або ліквідації банку на підставі протиправних (незаконних) індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України особам, які на дату прийняття таких індивідуальних актів або рішень, відповідно, мали статус учасників такого банку, встановлюються Законом України «Про банки і банківську діяльність» та Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до частини п`ятої статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд або уповноважена особа Фонду звертається до пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної банку; у разі невиконання зазначених вимог Фонд звертається з такими вимогами до суду.

Згідно з частиною 6 статті 53 Господарського процесуального кодексу України Фонд, звертаючись з позовом про відшкодування шкоди (збитків) у порядку статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», діє від імені та в інтересах неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а у разі припинення неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», як юридичної особи - в інтересах кредиторів, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення ліквідації банку.

Отже, позивач звертається до суду із даним позовом в порядку ч. 5 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Разом із тим, Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна Компанія Основа» звернулося до місцевого господарського суду із позовною заявою третьої особи з самостійними вимогами про стягнення з ОСОБА_1 шкоди (збитків) у розмірі 1750168 грн.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд здійснює правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, можуть бути суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово звертав увагу на те, що кожен має право на суд, встановлений законом, тобто відповідний орган повинен мати повноваження вирішувати питання, що належать до його компетенції, на основі принципу верховенства права (рішення ЄСПЛ від 29.04.1988 у справі "Белілос проти Швейцарії"); юрисдикцію суду має визначати закон (доповідь Європейської комісії від 12.10.1978 у справі "Занд проти Австрії").

Як неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду, зокрема і в постанові від 19.02.2020 у справі № 570/1472/19, юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією із сторін є, як правило, фізична особа.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

За змістом статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

У статті 20 Господарського процесуального кодексу України наведено перелік справ, що відносяться до юрисдикції господарських судів. Зокрема господарськими судами розглядаються справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Для віднесення справи до своєї юрисдикції господарському суду необхідно визначити, чи правовідносини та спір є господарськими. Ознаками господарського спору, підвідомчого господарському суду, є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала би вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала би вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Натомість, за змістом частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін, як правило, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

В силу ст. 45 ГПК сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (наприклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18.

З огляду на вищевикладене колегія суддів відзначає, що спір, щодо якого подано позов ТОВ "Будівельна Компанія Основа", виник між Указаним товариством та ОСОБА_1 , який не є підприємцем. При цьому суд наголошує, що предмет спору має позадоговірний характер та безпосередньо стосується прав та обов`язків фізичної особи.

Отже, подана позовна заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна Компанія Основа» не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, що свідчить про недотримання такою особою приписів ч. 4 ст. 173 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи також у разі, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 173 цього Кодексу).

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про повернення заявнику позовної заяви до ОСОБА_1 про стягнення збитків у розмірі 1 750 168,00 грн.

На підставі наявних матеріалів справи колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник - ТОВ "Будівельна Компанія Основа", у розумінні статті 86 ГПК України не можуть бути підставою для зміни або скасування ухвали Господарського суду міста Києва від 20.04.2023 у справі №910/268/23, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ураховуючи наведене, ухвала Господарського суду міста Києва від 20.04.2023 у справі №910/268/23 відповідає матеріалам справи, є законною та обґрунтованою, підстави, передбачені ст.ст. 277-278 ГПК України для її скасування, відсутні.

Керуючись ст. 129, 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна Компанія Основа" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.04.2023 у справі №910/268/23 залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.04.2023 у справі №910/268/23 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна Компанія Основа".

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови у справі №910/268/23 складено та підписано 22.06.2023, у зв`язку з перебуванням судді Алданової С.О. на лікарняному з 12.06.2023 по 21.06.2023.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді С.О. Алданова

С.І. Буравльов