ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 року

м. Київ

cправа № 918/54/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицька Н. О. - головуючий, Міщенко І. С., Могил С. К.,

секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,

розглянувши касаційні скарги фізичної особи-підприємця Горпинчука Олександра Петровича

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.02.2023 (Маціщук А. В. - головуючий, судді Гудак А. В., Мельник О. В.) та додаткову постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.02.2023 у справі

за позовом фізичної особи-підприємця Горпинчука Олександра Петровича

до фізичної особи-підприємця Обод Валентини Анатоліївни

про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням шляхом його звільнення,

(у судове засідання з`явилася представниця відповідача - Іващенко І. І.),

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст і підстави позовних вимог

1.1. 24.01.2022 від Фізичної особи-підприємця Горпинчука Олександра Петровича (далі - ФОП Горпинчук О. П.) надійшов позов до Фізичної особи-підприємця Обод Валентини Анатоліївни (далі - ФОП Обод В. А.), у якому позивач просив зобов`язати відповідача упродовж 5-ти днів з моменту набрання рішенням суду законної сили усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном - частиною нежитлового приміщення першого поверху будівлі гуртожитку площею 88, 3 кв.м., розташованого за адресою: м. Рівне, вул. Орлова, 40, що передане Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях у користування (оренду) позивачу на підставі договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 14.12.2021 № 6505-2021, шляхом звільнення зайнятого нерухомого майна, яке перебуває на балансі Рівненського фахового коледжу економіки та бізнесу.

Позивач стверджує, що після проведення відкритого аукціону, укладання 14.12.2021 договору оренди та акта передачі-приймання в оренду нерухомого майна право ФОП Обод В. А. на користування спірним приміщенням припинилося у зв`язку із закінченням строку дії договору оренди. Вказує, що на час звернення з позовом до суду попередній орендар - ФОП Обод В. А. зазначене приміщення не звільнила та відмовляється його звільняти, чим з 14.12.2021 перешкоджає позивачу у використанні орендованим приміщенням у відповідності до укладеного договору оренди нежитлового приміщення.

2. Фактичні обставини справи, встановлені судами

2.1. Як установили суди попередніх інстанцій і свідчать матеріали справи, 01.04.2006 Регіональним відділенням та підприємцем Обод В. А. укладено договір оренди державного майна № 466-2006. На умовах договору Регіональне відділення Фонду державного майна України/орендодавець передав в строкове платне користування ФОП Обод В.А./орендарю нежитлові приміщення площею 101, 5 кв. м на першому поверсі будівлі гуртожитку за адресою: м. Рівне, вул. Орлова, 40, що перебуває на балансі Рівненського державного технікуму економіки та підприємництва. Термін діі договору оренди відповідно до п. 10.1 договору з « 01» квітня 2006 року по « 31» грудня 2006 року включно.

В подальшому строк дії договору оренди державного майна від 01.04.2006 № 466-2006 неодноразово продовжувався.

Згідно з п.п. 2.3, 2.5 договору у разі припинення цього договору майно у 5-денний строк з моменту припинення повертається орендарем орендодавцю, або за його вказівкою балансоутримувачу. Майно вважається поверненим орендодавцеві з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі.

11.06.2020 договором про внесення змін до договору оренди державного майна від 01.04.2006 № 466- 2006 продовжено строк дії договору до 30.05.2021, а також пункт 1.1 був викладений у наступній редакції: « 1.1 Орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення (площею 88,3 кв.м) першого поверху гуртожитку по вул. Орлова, 40 у м. Рівне, що перебуває на балансі ДВНЗ «Рівненський коледж економіки та бізнесу».

25.06.2021 наказом Регіонального відділення № 578 «Про прийняття рішення про припинення договору оренди» договір оренди державного майна від 01.04.2006 № 466-2006 припинено.

25.11.2021 Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях проведено відкритий аукціон № LLE001-UA-290 щодо передачі в оренду частини нежитлового приміщення гуртожитку, площею 88,3 кв.м. за адресою: м. Рівне, вул. Орлова, 40 між учасниками електронного аукціону були: ФОП Гуцалюк Т. І., ФОП Горпинчук О. П., ОСОБА_1 та ФОП Обод В.А., у якому переможцем став підприємець Горпинчук О. П.

21.12.2021 фізична особа-підприємець Обод В. А. звернулася до Господарського суду Рівненської області з позовом до відповідачів Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях та до Рівненського фахового коледжу економіки про визнання договору продовженим, скасування наказів, визнання недійсним протоколу проведення електронного аукціону від 25.11.2021.

Відповідно до рішення Господарського суду Рівненської області від 20.04.2022 у справі № 918/1178/22 відмовлено у задоволенні позову ФОП Обод В. А. Рішення набрало законної сили та є чинним.

За результатом відкритого аукціону 14.12.2021 Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях/орендодавцем і ФОП Горпинчук О. П./орендарем та Рівненським фаховим коледжем економіки і бізнесу/балансоутримувачем укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 6505-2021, а саме частини нежитлового приміщення першого поверху будівлі гуртожитку площею 88,3 кв. м, розташованого за адресою: м. Рівне, вул. Орлова, 40.

Згідно з п. 2.1 договору орендар вступає у строкове платне користування майном у день підписання акта приймання-передачі майна. Акт приймання-передачі підписується між орендарем і балансоутримувачем одночасно з підписанням цього договору.

Відповідно до п. 9.1.1 договору балансоутримувач та орендодавець запевняють орендаря, що крім випадків, коли про інше зазначено в акті приймання-передачі, об`єкт оренди є вільним від третіх осіб, в межах об`єкта немає майна, належного третім особам, повний і безперешкодний доступ до об`єкта може бути наданий орендарю в день підписання акта приймання-передачі разом із комплектом ключів від об`єкта у кількості, зазначеній в акті приймання-передачі.

Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 14.12.2021 № 6505-2021 підписаний Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях, ФОП Горпинчук О. П. та Рівненським фаховим коледжем економіки і бізнесу.

Відповідно до акта передачі - приймання в оренду нерухомого майна, що належить до державної власності, від 14.12.2021 приміщення передане у користування орендарю. У акті зазначено, що станом на 14.12.2021 приміщення не звільнене попереднім орендарем ФОП Обод В. А. В приміщенні знаходяться сторонні люди та їх майно.

Також у п. 3 акта зазначено, що запевнення балансоутримувача, зазначені у пункті 9.1.1 договору оренди, повністю відповідають дійсності, а випадки і обставини, на які є посилання у цьому пункті договору оренди, відсутні.

Акт підписаний балансоутримувачем та ФОП Горпинчуком О. П. з зауваженнями з його боку.

24.01.2022 підприємець Горпинчук О. П. звернувся до Господарського суду Рівненської області із позовом, у якому просить суд зобов`язати відповідача упродовж 5-ти днів з моменту набрання рішенням суду законної сили усунути перешкоди у користуванні спірним нерухомим майном.

3. Короткий зміст судових рішень у справі

3.1. Рішенням Господарського суду Рівненської області від 18.10.2022 у справі № 918/54/22 позов задоволено частково. Зобов`язано фізичну особу-підприємця Обод Валентину Анатоліївну усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном, яке передане Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях у користування (оренду) фізичній особі-підприємцю Горпинчуку Олександру Петровичу на підставі договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 14.12.2021 № 6505-2021 шляхом звільнення зайнятого нерухомого майна - частини нежитлового приміщення першого поверху будівлі гуртожитку площею 88,3 кв. м, розташованого за адресою: м. Рівне, вул. Орлова, 40, яке перебуває на балансі Рівненського фахового коледжу економіки та бізнесу. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення аргументоване відсутністю доказів звільнення спірного приміщення, зокрема акта повернення з оренди відповідно до договору оренди № 466-2006 01.04.2006,

Окрім того, відповідно до довідки Рівненського фахового коледжу економіки та бізнесу від 08.08.2022 № 286/01-10/09, від 07.09.2022 № 315/01-10/09 та від 04.10.2022№ 315/01-10/01, спірне нежитлове приміщення не повернуте. Вказані обставини підтверджено матеріалами справи та не спростовано відповідачем, який не скористався своїм процесуальним правом на подачу відзиву на позовну заяву та будь-яких письмових заперечень.

3.2. Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.02.2023 у справі № 918/54/22 рішення Господарського суду Рівненської області від 18.10.2022 скасовано. Прийнято нове рішення. У задоволенні позову відмовлено.

Постанова мотивована відсутністю доказів перешкод у користуванні приміщенням, що чиняться відповідачем підприємцем Обод В. А. Зокрема, у акті передачі-приймання в оренду нерухомого майна, що належить до державної власності, від 14.12.2021 зазначено, що станом на 14.12.2021 приміщення не звільнене попереднім орендарем фізичною особою-підприємцем Обод В. А. В приміщенні знаходяться сторонні люди та їх майно. Разом з тим, у п.3 акта зазначено, що запевнення балансоутримувача, зазначені у пункті 9.1.1 договору оренди, а саме, що: "балансоутримувач та орендодавець запевняють орендаря, що крім випадків, коли про інше зазначено в акті приймання-передачі, об`єкт оренди є вільним від третіх осіб, в межах об`єкта немає майна, належного третім особам, повний і безперешкодний доступ до об`єкта може бути наданий орендарю в день підписання акта приймання-передачі разом із комплектом ключів від об`єкта у кількості, зазначеній в акті приймання-передачі" повністю відповідають дійсності, а випадки і обставини, на які є посилання у цьому пункті договору оренди, відсутні.

Зміст п. 2 і п. 3 містить інформацію протилежного змісту щодо фактичної передачі орендареві приміщення, ключів від нього тощо, а також - звертається увага на суперечливий зміст п. 2.1 і п. 3 щодо перебування у приміщенні сторонніх людей/третіх осіб та майна, належного стороннім людям/третім особам. Разом з тим, жодним чином не підтверджено належність сторонніх осіб і їх майна до відповідачки чи балансоутримувача чи іншого. Відповідачка до складання акта не залучена, хоча в акті зазначено про те, що нею приміщення не звільнене.

При цьому колегія суддів звертала увагу, що за умовами п.п. 2.3, 2.5. договору оренди державного майна № 466-2006, укладеного 01.04.2006. Регіональним відділенням та підприємцем Обод В. А. (з подальшими змінами), визначено, що у разі припинення цього договору майно у 5-денний строк з моменту припинення повертається орендарем орендодавцю, або за його вказівкою балансоутримувачу. Умовами договору не визначено, кому саме має належати ініціатива передачі та приймання майна з оренди, натомість матеріали справи не містять доказів про претензії орендодавця з приводу неповернення чи повернення в неналежному стані майна орендарем Обод В. А. або доведення вказівки орендодавця про передачу майна балансоутримувачу Рівненському фаховому коледжу економіки та бізнесу.

Натомість спірне приміщення передане новому орендарю за актом приймання-передачі від 14.12.2021.

У процесі розгляду справи позивачем було подано до суду інформацію Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях № 18-08-1733 від 26 липня 2022 року, відповідно до якої у відділення відсутні документи, які б свідчили про звільнення ФОП Обод В. А. спірного нежитлового приміщення. В обґрунтування причини неподання такого доказу разом із позовною заявою повідомлено, що такий доказ був відсутній на час звернення з позовом та отриманий позивачем лише 26.07.2022.

Надані сторонами в процесі розгляду справи докази суд апеляційної інстанції оцінив та дійшов висновку, що направлені на спростування позицій кожної із сторін листи, акти тощо містять дані протилежного змісту, але складені в односторонньому порядку, що не дозволяє оцінити такі докази кожної із сторін як вірогідні, такі, що дозволяють повно і об`єктивно з`ясувати обставини у спорі.

Так само не може бути належним, допустимим чи вірогідним доказом у спірних правовідносинах інформація позивача про те, що він звернувся до Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області, яким 06.01.2022 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення № 0000075 та розпочате досудове розслідування за фактом самоуправства, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 Кримінального кодексу України. Будь яке процесуальне рішення у кримінальному провадженні чи відомості про вчинені процесуальні дії на підтвердження досліджуваних у даній справі обставин - відсутні.

Натомість, відповідачем наданий суду першої інстанції Звіт обстеження та перевірки використання державного майна і виконання умов договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 14.12.2021 № 6505-2021, складений 13.10.2022 робочою групою, створеною наказом Регіонального відділення від 11.11.2019 № 268, у складі спеціалістів Регіонального відділення ФДМУ по Рівненській та Житомирській областях, представника балансоутримувача та за участі орендаря ФОП Горпинчука О. П. У звіті зазначено, що робочою групою проведено візуальне обстеження та перевірка об`єкта, його стан, використання та виконання умов договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, - частини нежитлового приміщення першого поверху гуртожитку площею 88,3 кв. м за адресою: м. Рівне вул..Вишиванка,40 (вулиця Орлова у місті Рівне перейменована на вулицю Вишиванка відповідно до рішення Рівненської міської ради від 08.07.2022), і встановлено, що орендар не використовує приміщення, договір страхування об`єкта оренди відсутній, і заборгованість з орендної плати до бюджету становить 86 096,7 грн. Орендаря зобов`язано невідкладно вжити заходів щодо усунення невиконаних зобов`язань до 14.11.22 - сплатити заборгованість та застрахувати майно.

Отже, такий звіт свідчить, що спірне нерухоме майно передане у користування позивачеві ФОП Горпинчуку О. П. на підставі договору оренди, тобто орендодавець належним чином виконав свої зобов`язання за договором; натомість орендар/позивач приміщення за призначенням не використовує, а також не виконує інші умови договору не уклав договір страхування і не сплачує орендну плату.

Звіт підписаний орендарем ФОП Горпинчуком О. П. і представником балансоутримувача без жодних зауважень.

Відповідач, надавши суду такий письмовий доказ, пояснив, що звіт складений лише 13.10.2022, тобто не існував на час підготовчого провадження, тому поданий негайно після його одержання стороною. Такі самі пояснення надавались позивачем і відповідачем, які в процесі розгляду справи надавали інші докази, про що зазначено вище. Оскільки судом досліджувались обставини перешкод у користуванні, яке триває, за доводами позивача, прийняття і оцінка доказів відповідає нормам статті 209 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Суд першої інстанції оцінки звіту не надав, натомість надав перевагу довідкам балансоутримувача Рівненського фахового коледжу економіки та бізнесу, зокрема, і довідці від 03.10.2022, зазначивши у рішенні, що такі довідки є свідченням того, що нежитлове приміщення не звільнене відповідачкою.

Однак, позивач не довів, що на час звернення з позовом до суду мало місце вчинення відповідачем перешкод в користуванні спірним приміщення, що є підставою для відмови у задоволенні позову. У позові не зазначено, в який спосіб чиняться перешкоди і, відповідно, які дії мають бути вчинені відповідачем для усунення стверджуваного порушення.

Інші надані сторонами докази - довідки Рівненського фахового коледжу економіки та бізнесу, надані позивачем, і акти, покази свідків, надані відповідачем, співставлені колегією суддів і відхиляються як такі, що не відповідають стандарту доказування "вірогідності доказів". Відповідач заперечує вчинення перешкод на час звернення позивачем із позовом до суду, і такі твердження не спростовані належними та допустимими доказами у справі.

Посилання на відсутність акта повернення з оренди, який мав бути складений Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях (або балансоутримувачем) та ФОП Обод В. А. жодним чином не доводить вчинення відповідачем перешкод у користуванні майном. Доказів звернення власника приміщення до ФОП Обод В. А. з вимогою про звільнення приміщення чи інші претензії матеріали справи не містять, натомість між ФОП Горпинчук О.П. та ФОП Обод В. А. договірні правовідносини відсутні.

3.3. Додатковою постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.02.2023 у справі № 918/54/22 заяву фізичної особи-підприємця Обод В. А. про ухвалення додаткового рішення про розподіл витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково. Стягнуто з ФОП Горпинчука О. П. на користь ФОП Обод В. А.13000 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Додаткова постанова мотивована тим, що в судовому засіданні від 07.02.2023 до закінчення судових дебатів представник відповідача заявив, що докази на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, які сторона понесла у зв`язку з розглядом справи, будуть подані протягом 5 днів після ухвалення рішення суду, тоді як розмір витрат становить 20 000 грн. 13.02.2023 ФОП Обод В, А. подала заяву про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу в апеляційному провадженні. До заяви додані докази витрат на правничу допомогу.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивач надав суду у строк, визначений нормами частини восьмої статті 129 ГПК України, договір про надання правової допомоги від 01.05.2022 № 1, додаткову угоду від 19.10.2022 № 1 до договору про надання правової допомоги від 01.05.2022 № 1, додаткову угоду від 19.10.2022 № 2 до договору про надання правової допомоги від 01.05.2022 № 1, акт приймання-передачі послуг від 10.02.2023, квитанцію від 10.02.2023 № 0.0..1 на суму 15 000 грн, договір про надання правової допомоги від 06.02.2023 № 3/23, акт приймання-передачі наданої правової допомоги від 07.02.2023 та квитанцію від 10.02.2023 № P24A820610956D01524 на суму 5000 грн.

10.02.2023 р. ФОП Обод В. А. та Адвокатське бюро Іващенко Ірини склали акт приймання-передачі послуг. Відповідно до акта адвокатським бюро були надані в повному обсязі, а клієнтом прийняті послуги з складання та подача апеляційної скарги фізичної особи-підприємця Обод В.А. на рішення Господарського суду Рівненської області від 18.10.2022 у справі № 918/54/22 до Північно-західного апеляційного господарського суду вартістю 13 000 грн; складання та подання клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження у справі № 918/54/22 до Північно-західного апеляційного господарського суду вартістю 2000 грн. Матеріали справи також містять квитанцію від 10.02.2023 № 0.0..1 на підтвердження оплати 15 000 грн.

Крім того, за умовами договору № 3/23, розмір гонорару визначається сторонами, виходячи з принципів розумності та з урахуванням витраченого адвокатом часу і погоджується сторонами у розмірі 5000 грн.

07.02.2023 ФОП Обод В. А. та адвокат Павлюк М .Г. склали акт приймання-передачі послуг, відповідно до п. 1.1 якого сторони підтвердили надання наступних послуг: підготовка та участь (представництво) у судовому засіданні у Північно-західному апеляційному господарському суді за апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Рівненської області від 18.10.2022 у справі № 918/54/22. Загальна вартість правової допомоги складає 5000 грн та підлягає оплаті згідно з рахунком на оплату від 06.02.2023 № 3.

Надання такої послуги як складання і подання до апеляційного суду клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження вартістю 2000 грн визначено угодою сторін 19.10.2022., тоді як рішення у справі № 918/54/22 ухвалено Господарським судом Рівненської області 18.10.2022. Колегія суддів апеляційного суду зауважила, що добросовісно користуючись процесуальними правами, учасники господарського судочинства зобов`язані дотримуватись процесуальних строків. Звернення до суду з апеляційною скаргою у визначений нормами ГПК України строк залежало від волі сторони і фактично охоплюється послугою зі складання та подання апеляційної скарги ФОП Обод В. А. на рішення Господарського суду Рівненської області від 18.10.2022, тому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбувся апеляційний перегляд рішення, всіх понесених нею витрат на правову допомогу відповідно до норм статті 129 ГПК України, зокрема, витрат на оплату складання клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження як витрат на оплату окремої правової послуги.

Апеляційний господарський суд зауважив, що справа не є складною ні за предметом доказування, ні за обсягом матеріалів, нові докази адвокатами на стадії апеляційного провадження не збирались і суду не надавались, суд не досліджував/оцінював документи, які вже були зібрані відповідачем і надані на стадії розгляду справи у суді першої інстанції. Керуючись принципами реальності та пропорційності витрат на професійну правову допомогу адвоката, суд дійшов висновку про належну до відшкодування суму витрат 8000 грн за складання апеляційної скарги та 5000 грн за представництво відповідача/скаржника в судовому засіданні, тоді як в решті заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити, оскільки такий розмір відшкодування не має належного обярунтування.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, та відзиву на касаційну скаргу

4.1. ФОП Горпинчук О. П. звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.02.2023 у справі № 918/54/22 і залишити в силі рішення Господарського суду Рівненської області від 18.10.2022.

Підставами касаційного оскарження є пункти 1, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

4.2. Обґрунтовуючи підставу оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, заявник зазначає, що апеляційний господарський суд не врахував висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 924/1220/17 та Верховного Суду від 30.07.2019 у справі № 926/3881/17 про те, що умовами для задоволення негаторного позову є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути чітко та конкретно визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця). Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування об`єктом нерухомості у судовому порядку, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо такого об`єкту, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на нерухомість (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або орендаря тощо).

Акт передачі - приймання від 14.12.2021 підтверджує факт не звільнення ФОП Обод В.А. приміщення станом на цю дату, а довідки, що видані Балансоутримувачем - підтверджують продовжуваний характер даного порушення з боку ФОП Обод В.А., тобто не звільнення нею приміщення.

Апеляційний суд, зазначивши, що пункт 3 вказаного акта має протилежний пункту 2 акта зміст, не звернув увагу на положення пункту 9.1.1 договору, який визначає, що Балансоутримувач і Орендодавець запевняють Орендаря, що крім випадків, коли про інше зазначене в акті приймання - передачі, об`єкт оренди є вільним від третіх осіб, в межах об`єкта оренди немає майна, належного третім особам, повний і безперешкодний доступ до об`єкта може бути наданий Орендарю в день підписання акта приймання - передачі разом із комплектом ключів від об`єкта у кількості, зазначеній в акті приймання - передачі. Таким чином, пункти 2 і 3 акта передачі - приймання від 14.12.2021 не суперечать один одному, оскільки пункт 3 має свою силу у такому вигляді лише у разі не зазначення зауважень, передбачених пунктом 2 акта, що повністю відповідає умовам пункту 9.1.1. договору.

4.3. Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначив, що колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду була неповноваженою оскільки не мала права розглядати дану справу до розгляду касаційної скарги відповідача на ухвалу про повернення поданої нею апеляційної скарги. Ухвалою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 16.12.2022 у справі № 918/54/22 було повернуто ФОП Обод В. А. подану нею апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Рівненської області від 18.10.2022. Верховним Судом відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою відповідача на вказану ухвалу, чим підтверджено законність повернення такої апеляційної скарги. Однак ухвалою Північно - Західного апеляційного господарського суду від 16.01.2023 прийняте протилежне рішення та поновлено ФОП Обод В.А. строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження у справі, прийнявши в обґрунтування пропуску строку на апеляційне оскарження той факт, що ФОП Обод В.А. вважала, що подані нею квитанції про сплату судового збору мали бути перевірені судом. При цьому, ФОП Обод В. А. додатково сплатила судовий збір, що свідчить про те, що на виконання ухвали про залишення апеляційної скарги без руху вона подала документ, що посвідчує сплату судового збору у зовсім іншій справі, таким чином, намагаючись ввести суд в оману щодо його сплати. У цій ситуації жодних перепон для усунення недоліків апеляційної скарги у відповідача не було, сплата коштів у відповідності до Інструкції залежала саме від волі Відповідача, а відтак, будь-яких поважних причин для поновлення строку на апеляційне оскарження не було. Крім того, прийняття ухвали про відкриття апеляційного провадження після повернення апеляційної скарги не передбачене ГПК України.

Північно - західним апеляційним господарським судом прийняте рішення на підставі недопустимих доказів, що подані відповідачем у порушення порядку, визначеного ГПК України, та, які вірно були відхилені судом першої інстанції. Перші докази від відповідача на адресу суду першої інстанції надійшли лише 30.07.2022 та 08.08.2022,без обґрунтування причин їх неподання у встановлені строки, а відтак, судом першої інстанції прийнято вірне рішення стосовно не взяття їх до уваги при прийнятті рішення по суті. Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, послався на позицію відповідача про звільнення приміщення станом на дату подання позову до суду, на що ним не надано жодного належного та допустимого доказу. Висновки апеляційного суду стосовно складення протилежних по змісту односторонніх доказів у справі, які ним не можуть бути оцінені як вірогідні, є неспроможними, оскільки докази сторони позивача є об`єктивними та подані у відповідності до вимог ГПК України, а докази, подані відповідачем складені ним лише у серпні 2022 року та подані з клопотанням 08.08.2022, тобто через 7 місяців після подання позовної заяви до суду.

4.4. ФОП Горпинчук О. П. звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить додаткову постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.02.2023 у справі № 918/54/22 скасувати.

Скаржник стверджує, що він був позбавлений можливості подати заперечення щодо наведених у заяві ФОП Обод В. А. про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу в апеляційному провадженні обставин. Крім того, апеляційна скарга ФОП Обод В. А. не містила відомостей про попередній розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, а тому представник позивача не висловлював своїх заперечень щодо відповідних витрат під час судового розгляду.

4.5. у відзивах на касаційні скарги відповідач вказує на безпідставність доводів скаржника та просить залишити без змін оскаржувані судові рішення.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. У зв`язку із перебуванням судді Случа О. В. у відпустці, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.06.2023, для розгляду касаційної скарги ФОП Горпинчук О. П. визначено колегію суддів: Волковицька Н. О. - головуючий, судді Міщенко І. С., Могил С. К. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

5.2. Відповідно до статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

5.3. Види речових прав на чуже майно визначені статтею 395 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), у якій також передбачено, що законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

За змістом статті 396 цього ж Кодексу особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Тобто орендареві забезпечується захист його права на майно, одержане ним за договором оренди, нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту права власності.

Відповідно до частини першої статті 316, частини першої статті 317 та частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За приписами статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із частиною першою статті 321 цього ж Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Водночас за змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У розумінні приписів наведеної норми право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом.

Звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 924/1220/17, на яку посилається скаржник.

Умовами для задоволення негаторного позову є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має чітко та конкретно визначитися дії, які повинен здійснити відповідач щодо усунення порушень права власника (володільця).

Вказаний висновок наведений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.07.2019 у справі № 926/3881/17.

5.4. Як слідує із оскарженої постанови, суд апеляційної інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог вказав на те, що позивач не довів, що на час звернення з позовом до суду мало місце вчинення відповідачем перешкод в користуванні спірним приміщення. Крім того, у позові не зазначено, в який спосіб чиняться перешкоди і, відповідно, які дії мають бути вчинені відповідачем для усунення стверджуваного порушення. Відповідач заперечує вчинення перешкод на час звернення позивачем із позовом до суду, і такі твердження не спростовані належними та допустимими доказами у справі.

Таким чином, апеляційний господарський суд фактично вказав на те, що позивачем не доведено вчинення йому перешкод відповідачем в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування спірним майном, що є необхідним для застосування приписів статті 391 ЦК України, що узгоджується із висновками, на які посилається заявник у межах підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.

У свою чергу, колегія суддів зауважує, що доводи скаржника щодо суті спірних правовідносин та можливих порушень апеляційного господарського суду стосуються незгоди з висновками щодо оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановленні інших обстави, що суперечить повноваженням, якими наділений Верховний Суд у розумінні приписів статті 300 ГПК України.

5.5. Крім того, у межах підстави оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, заявник стверджує, що суд апеляційної інстанції прийняв рішення на підставі недопустимих доказів.

Відповідно до пункту 4 частини 3 статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

У разі посилання на встановлення судами обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, скаржник повинен вказати, який із доказів, на його думку, є недопустимим, та обґрунтувати таке твердження, а також зазначити, які обставини встановлено на підставі цього доказу, чому вони є суттєвими або як вони вплинуть на прийняття оскаржуваного рішення.

Колегія суддів зазначає, що законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлюється, зокрема, порядком оцінки доказів і визначенням відповідно до статті 86 ГПК України їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору вірогідності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 Господарського процесуального кодексу України).

Разом із тим за приписами статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, неналежні докази та недопустимі докази - це різні поняття. Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 910/13647/19.

Згідно із частинами першою та другою статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Отже, недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Відповідно тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.03.2021 у справі № 922/2319/20, від 16.02.2021 у справі № 913/502/19, від 13.08.2020 у справі № 916/1168/17, від 16.03.2021 у справі № 905/1232/19.

Скаржник, узагальнено посилаючись на прийняття оскаржуваного рішення на підставі недопустимих доказів, не доводить наявності встановлених законом обставин, які би зумовлювали визнання доказів недопустимими. Отже, такі доводи не можна визнати аргументованими, тому вони відхиляються колегією суддів як такі, що також спрямовані на переоцінку доказів, наявних у справі, з метою встановлення інших фактичних обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. Саме лише прагнення скаржника здійснити нову перевірку обставин справи та переоцінку доказів у ній не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень попередніх інстанцій, оскільки згідно з імперативними приписами статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, додатково перевіряти докази.

5.6. У межах підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник також зазначив, що колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду була неповноваженою, оскільки не мала права розглядати справу до розгляду касаційної скарги на ухвалу про повернення поданої нею апеляційної скарги. Однак, Верховний Суд зауважує, що вказані доводи заявника не обґрунтовані жодними правовими нормами, зокрема ГПК України які б встановлювали неможливість розгляду справи до розгляду касаційної скарги на ухвалу про повернення апеляційної скарги. У свою чергу, той факт, що Верховним Судом було відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою відповідача на вказану ухвалу, не може вказувати на обов`язок суду апеляційної інстанції відмовити у відкритті апеляційного провадження у випадку надходження нової апеляційної скарги із наведенням належного обґрунтування. Крім того, твердження ФОП Горпинчука О. П. про те, що прийняття ухвали про відкриття апеляційного провадження після повернення апеляційної скарги не передбачене ГПК України, також не узгоджується із приписами процесуального законодавства, адже у розумінні положень статті 261 ГПК України, саме наявність ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження.

5.6. Зважаючи на викладене, оскільки доводи касаційної скарги на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.02.2023 у справі № 918/54/22 щодо неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права не знайшли свого підтвердження, стосуються необхідності надання нової оцінки наявним у матеріалах справи доказам та встановлення інших обставин справи, що суперечить приписам статті 300 ГПК України, колегія суддів не убачає підстав для скасування оскаржуваної постанови.

5.7. Щодо касаційної скарги ФОП Горпинчука О. П. на додаткову постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.02.2023 у справі № 918/54/22.

Відповідно до статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У частинах першій, другій статті 126 ГПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини восьмої статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частинами першою - третьою статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Верховний Суд звертає увагу, що застосування відповідних положень статті 124 ГПК України належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин даної справи, а також інших чинників. Зі змісту частини другої статті 124 ГПК України очевидно вбачається те, що у разі неподання учасником справи попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто сам по собі факт неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат разом з першою заявою по суті спору не є безумовною та абсолютною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Зазначене положення забезпечує дотримання принципу змагальності, відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених ГПК України.

Подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно (під час прийняття рішення у справі) здійснювати розподіл судових витрат.

З огляду на викладене, відмова у відшкодуванні витрат на правову допомогу є правом суду, а не обов`язком, реалізація якого є наслідком доведення стороною обставин того, що неподання іншою стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які ця особа понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, порушило принцип змагальності та завадило стороні спору належним чином висловити свої міркування щодо їх обґрунтованості та співмірності заявлених до стягнення витрат.

У розумінні положень частини п`ятої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 126 ГПК України).

Неподання стороною копій документів, пов`язаних з наданням правничої допомоги, іншій стороні позбавляє останню можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу, а Суд - можливості надати оцінку їх обґрунтованості, правових підстав та обсягу їх стягнення (аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у додатковій постанові від 21.08.2019 №922/2821/18 та у постанові від 15.06.2020 у справі №910/18646/19).

Скаржник стверджує, що він був позбавлений можливості подати заперечення щодо наведених у заяві ФОП Обод В. А. про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу в апеляційному провадженні обставин. а апеляційна скарга ФОП Обод В. А. не містила відомостей про попередній розрахунок витрат на професійну правничу допомогу.

Колегія суддів не може погодитися із вказаними доводами скаржник. Як слідує із матеріалів справи, в судовому засіданні від 07.02.2023, до закінчення судових дебатів, представник відповідача заявив, що докази на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, які сторона понесла у зв`язку з розглядом справи, будуть подані протягом 5 днів після ухвалення рішення суду, тоді як розмір витрат становить 20 000 грн.

У подальшому, відповідачем подано заяву про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат та долучено відповідні докази щодо понесених витрат. Вказана заява була також направлена позивачу, що підтверджується матеріалами справи.

З наведеного слідує, що в судовому засіданні позивачу вже було відомо про намір відповідача подати заяву про розподіл витрат на професійну правничу, а після надсилання йому такої заяви та доданих документів, ФОП Горпинчук О. П. мав можливість для вивчення та аналізу усіх направлених доказів і обґрунтувати власну позицію щодо необґрунтованості та неспівмірності таких витрат, і, зокрема, заявити клопотання про зменшення витрат. Таким чином, відсутні підстави вважати, що позивач був позбавлений можливості висловити власну позицію щодо доводів відповідача в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу, а ненаведення відомостей щодо попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат не перешкоджало скаржнику у подальшому доводити свою позицію щодо цих витрат.

5.8. За таких обставин, Верховний Суд вважає, що доводи заявника в частині оскарження додаткової постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.02.2023 у справі № 918/54/22 не знайшли свого підтвердження і відсутні підстави для її скасування.

6. Висновки за результатами розгляду касаційних скаргах та норми права, якими керувався суд

6.1. За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.2. Відповідно до частини 1 статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.3. Ураховуючи викладене, зважаючи на зазначені положення законодавства, оскаржені у справі рішення необхідно залишити без змін, а касаційні скарги - без задоволення.

7. Розподіл судових витрат

7.1. Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційних скарг та залишає без змін оскаржувані рішення, то відповідно до статті 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору необхідно покласти на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 310, 314, 315, 317 ГПК України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги фізичної особи-підприємця Горпинчука Олександра Петровича залишити без задоволення, а постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.02.2023 та додаткову постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.02.2023 у справі № 918/54/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді І. С. Міщенко

С. К. Могил