ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" червня 2023 р.,

м. Київ,

Справа № 911/2754/22

Суддя Черногуз А.Ф. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами

позов Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Святошинського району» м. Києва (03170, місто Київ, вулиця Янтарна, будинок 5, )

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІНП НОМЕР_1 )

про стягнення заборгованості за договором надання послуг № 9,

ВСТАНОВИВ:

Історія розгляду справи

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Святошинського району» м. Києва до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором надання послуг № 9.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 03.01.2023 вказану позовну заяву залишено без руху.

Позивачем, на виконання ухвали Господарського суду Київської області про залишення позовної заяви без руху подано заяву про усунення недоліків позовної заяви. Суд, перевіривши подані документи, встановив, що позивачем усунуто недоліки позовної заяви.

З огляду на це, ухвалою від 01.02.2023 суд відкрив провадження у справі. Встановив строк для подання відповідачу відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження.

Відповідно до частини 6 статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Судом встановлено, що відповідач наданим йому процесуальним законом правом на подання відзиву у встановлений судом строк не скористався. З рекомендованого повідомлення № 564 вбачається, що відповідач отримав ухвалу суду про відкриття провадження 11.02.2023, а відтак строк для подання відзиву закінчився 28.02.2023.

У зв`язку з наведеним, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними документами, оскільки сторонам було надано всі процесуальні можливості для реалізації наданих процесуальним законом прав та достатньо часу для наповнення справи доказовою базою.

Зміст позовних вимог та висновки господарського суду

Позивач звернувся до суду з вимогою стягнути з відповідача 66053,16 грн заборгованості, що включає в себе 60893,10 грн основної заборгованості за договором № 9 про надання послуг від 04.01.2021 та 5160,06 грн пені, що нарахована за період з 07.07.2021 по 07.01.2022. Позивач стверджував, що ним було надано послуги з прибирання, які залишились не оплачені відповідачем.

В силу статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Право на доступ до правосуддя закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною.

За змістом частини 1 статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Як встановлено у статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положеннями статті 16 ЦК України, які кореспондуються зі статтею 20 ГК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

До матеріалів справи долучено копію договору № 9 про надання послуг, який підписаний ФОП ОСОБА_1 та начальником ШЕУ Святошинського району. Договір датований 04.01.2021. Відповідно до преамбули зазначеного договору позивач виступає виконавцем, а відповідач замовником.

Вказаним договором сторони погодили, що виконавець бере на себе зобов`язання надати замовнику послуги з прибирання та вивезення сміття після проведення ярмаркових заходів у Святошинському районі м. Києва, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити надані послуги відповідно до умов договору.

Розділом 2 договору надання послуг "Вартість послуг та порядок розрахунків" сторони зокрема погодили наступні умови:

пункт 2.2 вартість фактично наданих виконавцем послуг за цим договором визначається на підставі підписаних сторонами Актів приймання-передачі наданих послуг;

пункт 2.3 підставою для проведення розрахунків між сторонами є підписані Акти приймання- передачі наданих послуг;

пункт 2.4 замовник зобов`язується проводити розрахунки шляхом прямого перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця впродовж 5-ти банківських днів, після підписання Актів приймання-передачі наданих послуг.

Відповідно до пункту 3.1 договору факт надання послуг передбачених даним Договором підтверджується підписаними та скріпленими печатками сторін Актами приймання-передачі наданих послуг.

Пунктом 4.1.3 договору на замовника покладено обов`язок своєчасно і у повному обсязі сплачувати виконавцю кошти за надані послуги, а пунктом 4.4.1 виконавець наділяється правом своєчасно та в повному обсязі отримувати оплату за надані послуги.

На підтвердження надання послуг з прибирання позивач надав до суду копії актів приймання передачі виконаних робіт за договором № 9:

акт № 43 за лютий 2021 року, що підписаний сторонами 26.02.2021 на суму 15350,76 грн;

акт № 61 за березень 2021 року, що підписаний сторонами 31.03.2021 на суму 17909,22 грн;

акт № 97 за травень 2021 року, що підписаний сторонами 31.05.2021 на суму 15350,76 грн;

акт № 114 за червень 2021 року, що підписаний сторонами 30.06.2021 на суму 15350,76 грн

Суд констатує факт надання позивачем відповідачу за період з лютого по червень 2021 року послуг з прибирання за договором № 9 на загальну суму 63961,50 грн.

Позивачем також долучено до матеріалів справи акт звірки взаємних розрахунків, з якого вбачається, що станом на 01.01.2021 заборгованість відповідача перед позивачем уже становила 56931,60 грн. Враховуючи відсутність на акті звірки підпису відповідача, суд не може брати до уваги такий акт звірки, як такий, що засвідчує дійсність наявності за відповідачем заборгованості до моменту надання послуг, що підтверджується вищенаведеними актами.

Таким, чином, суд вважає за можливе дослідити надану позивачем разом з заявою про усунення недоліків банківську довідку АТ "Банк Кредит Дніпро" щодо рахунку позивача, який зазначено в договорі та актах надання послуг.

З поданої довідки вбачається, що відповідач в період з 04.01.2021 по 31.12.2022 проводив перерахунок коштів відповідачу. Зокрема, судом встановлено, що відповідач 04.02.2021 перерахував відповідачу 40000,00 грн за договором № 8 від 02.01.2020. Також судом з відомостей, що зафіксовані в банківській виписці встановлено проведення відповідачем оплати на суму 10000,00 грн 27.05.2021 за договором № 8 від 02.01.2020. Разом з тим 02.07.2021 відповідачем було проведено ще одну оплату за договором № 8 на суму 6931,60 грн.

З приводу договору № 9, за яким позивач заявляє вимоги про стягнення грошових коштів, слід вказати, що відповідач 02.07.2021 провів оплату на суму 3068,40 грн, про що вказана в банківській довідці на 34-му аркуші.

Як встановлено у статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Положеннями статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства

Згідно зі статтею 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 статті 903 ЦК визначено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Нормами ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Відповідно до ст.ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

За змістом положень ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

В контексті наведених вище узгоджених між сторонами умов договору та положень національного законодавства, суд констатує, що за договором про надання послуг № 9 на позивача було покладено обов`язок надавати послуги з прибирання, а ФОП ОСОБА_1 був зобов`язаний оплачувати зазначені послуги. Суд встановив, що відповідно до актів за номерами 43, 61, 97 та 114 позивач виконав роботи з прибирання на загальну суму 63961,50 грн. Відповідач в свою чергу провів оплату за договором № 9 на суму 3068,40 грн. Решта суми наданих послуг, що зафіксована в актах, залишилась несплаченою відповідачем. Таким чином з огляду на проведення відповідачем часткової оплати залишок вартості неоплачених послуг складає 60893,10 грн.

Пунктом 2.4 договору, сторони узгодили строк оплати наданих за договором послуг впродовж 5-ти банківських днів після підписання Актів приймання-передачі наданих послуг.

Оскільки акти приймання-передачі наданих послуг за номерами 43, 61, 97 та 114 були підписані 26.02.2021, 31.03.2021, 31.05.2021 та 30.06.2021, суд констатує, що остаточний обов`язок оплатити всі надані за наведеними актами послуги виник 01.07.2021 (четвер). Останнім днем строку для виконання відповідачем обов`язку з оплати послуг є 07.07.2021 (середа), відтак починаючи з 08.07.2021 (четвер) відповідач прострочив виконання свого обов`язку, зважаючи на те, що проведена 02.07.2021 оплата не покрила вартості наданих послуг за жодним з актів, що були підписані між сторонами за договором № 9.

З огляду на це, суд вважає за можливе стягнути з відповідача основну суму боргу за договором № 9 про надання послуг від 04.01.2021, що становить 60893,10 грн, тобто в заявленому до стягнення розмірі.

Як вже зазначалося, позивач також просив суд стягнути з відповідача 5160,06 грн пені, що нарахована за період з 07.07.2021 по 07.01.2022.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Пунктом 5.2 договору за несвоєчасну оплату наданих послуг замовник сплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, від суми несплаченого платежу за кожен день затримки.

Тож позивач нараховує пеню на суму боргу в 60893,10 грн за період з 07.07.2021 по 07.01.2022 (за шість місяців)

У відповідності до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Суд акцентує увагу позивача на тому, що вказана норма ГК містить чітке визначення моменту від якого відраховується можливий для нарахування шестимісячний строк від дня, коли таке зобов`язання мало б бути виконане. Зважаючи на вказану норму, слід зауважити, що виконання зобов`язання щодо оплати вартості за актом № 43 (підписаний сторонами 26.02.2021) на суму 15350,76 грн мало б бути виконане протягом п`яти банківських днів, тобто до 05.03.2021. Отже прострочення виконання зобов`язання з актом № 43 розпочалось 06.03.2021. Разом з тим, враховуючи проведення відповідачем 02.07.2021 оплати на суму 3068,40 грн починаючи з 02.07.2021 сума заборгованості на яку може нараховуватися пеня за цим актом становить 12282,36.

Подібним чином врахувавши момент прострочення відповідачем зобов`язань щодо оплати послуг, що надані відповідно до інших актів, суд встановив, що за актом № 61 прострочення виконання обов`язку їх оплатити розпочалось 08.04.2021, за актом № 97 08.06.2021, а за актом № 114 08.07.2021.

Визначаючи момент припинення можливості нараховувати пеню, що встановлена договором суд керуючись положеннями частини 6 статті 232 ГК України констатує, що останнім днем можливого періоду нарахування за актом № 43 є 06.09.2021, за актом № 61 08.10.2021, за актом № 97 08.12.2021, а за актом № 114 08.01.2022.

В той же час, статтею 14 ГПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог.

Таким, чином, проводячи коригування розрахунків позивача, суд визначає період нарахування пені в межах періоду, що визначений позивачем. На підставі цього, судом встановлено, що можливий розмір пені, що нарахований в межах визначеного судом періоду, що охоплює загальний період, який вказує позивач у розрахунках до позову, становить: 328,43 грн за актом № 43 (період: 07.07.2021-06.09.2021); 744,34 грн за актом № 61 (період: 07.07.2021-08.10.2021); 1 074,13 грн за актом № 97 (період: 07.07.2021-08.12.2021); 1 302,08 грн за актом № 114 (період: 08.07.2021-08.01.2022).

Таким чином, сума пені, що підлягає стягненню з відповідача становить 3448,98 грн. Тож вказана вимога підлягає частковому задоволенню.

Пунктом 12 частини 3 статті 2 ГПК України закріплено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Судові витрати відповідно до статті 123 ГПК України складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи на професійну правничу допомогу та інших витрат, що пов`язані з вчиненням сторонами необхідних процесуальних дій. За змістом статті 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача частину судового збору пропорційно розміру задоволених вимог.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відтак, сторони, звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд. Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку статті 81 ГПК України сторонами доказів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІНП НОМЕР_1 ) на користь Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Святошинського району» м. Києва (03170, місто Київ, вулиця Янтарна, будинок 5, ) 60893,10 грн основного боргу за договором № 9 про надання послуг, 3448,98 грн пені та 2416,73 грн судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України.

Рішення підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 ГПК України.

Рішення підписано 29.06.2023.

Суддя А.Ф. Черногуз