ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" червня 2023 р. Справа№ 910/2816/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Ткаченка Б.О.

Шапрана В.В.

при секретарі судового засідання Алчієвій І.В.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Державного підприємства спеціального зв`язку

на рішення Господарського суду міста Києва від 10.05.2023

у справі № 910/2816/23 (суддя: Пукшин Л.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАВЕР ІНЖИНІРІНГ»

до Державного підприємства спеціального зв`язку

про стягнення 630 294,47 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ПАВЕР ІНЖИНІРІНГ» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства спеціального зв`язку про стягнення 630 294,47 грн заборгованості за Договором № ДПСЗ 2103/05/18 про постачання електричної енергії споживачу від 25.03.2021, з яких 515 519,97 грн - сума основного боргу, 100 151,38 грн - інфляційні втрати та 14 623,12 грн - 3 % річних.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе грошових зобов`язань за Договором № ДПСЗ 2103/05/18 про постачання електричної енергії споживачу від 25.03.2021.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.05.2023 у справі № 910/2816/23 позов задоволено частково. Закрито провадження в частині позовних вимог про стягнення основного боргу в сумі 97 297 грн 05 коп. Стягнуто з Державного підприємства спеціального зв`язку на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАВЕР ІНЖИНІРІНГ» заборгованість у розмірі 393 222 грн 92 коп.; 3% річних в розмірі 14 623 грн 12 коп., інфляційні втрати у розмірі 100 151 грн 38 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 9 079 грн 42 коп. Повернуто з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАВЕР ІНЖИНІРІНГ» судовий збір у розмірі 365 грн 01 коп.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд зазначив, що п. 5.8. Договору сторонами погоджено, що не отримання споживачем рахунку постачальника не звільняє споживача від виконання обов`язку з оплати електричної енергії згідно з комерційною пропозицією. Зауважив, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження звернення відповідача до оператора системи розподілу та адміністратора комерційного обліку стосовно неналежного виконання зобов`язань за договором про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг. Наголосив, що відповідач не надав сертифікат Торгово-промислової палати України на підтвердження дії форс-мажорних обставин, а також підтвердження їх впливу на права та обов`язки сторін, які передбачені договором.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Державне підприємство спеціального зв`язку звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати повністю рішення Господарського суду міста Києва від 10.05.2023 у справі № 910/2816/23 та ухвалити нове рішення, яким відмовити ТОВ «ПАВЕР ІНЖИНІРІНГ» у задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з огляду на наступне. Так, скаржник вказує на те, що виставлені позивачем рахунки не відповідають вимогам Договору, оскільки не містять строків для здійснення оплати, а тому твердження позивача про прострочення оплати за спожиту електричну енергію є передчасним. Підкреслює, що суд першої інстанції не взяв до уваги фінансовий стан відповідача, який виник в результаті військової агресії російської федерації проти України.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.06.2023 апеляційна скарга у справі № 910/2816/23 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Ткаченко Б.О., Шапран В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства спеціального зв`язку на рішення Господарського суду міста Києва від 10.05.2023 у справі № 910/2816/23; розгляд апеляційної скарги Державного підприємства спеціального зв`язку на рішення Господарського суду міста Києва від 10.05.2023 у справі № 910/2816/23 призначено на 26.06.2023; запропоновано учасникам судового процесу подати відзив, заперечення на апеляційну скаргу та інші заяви/клопотання, протягом 10 днів з дня отримання даної ухвали.

14.06.2023 на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свої доводи обгрунтовує тим, що відсутність вказівки на строки для здійснення оплати у рахунках жодним чином не впливає на обов`язок відповідача оплатити електричну енергію, яка поставлена у встановлені Договором строки. Зауважує, що скрутне фінансове становище відповідача не може бути підставою для звільнення від відповідальності за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання.

Представник відповідача в судовому засіданні 26.06.2023 вимоги апеляційної скарги підримав, просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача в судовому засіданні 26.06.2023 проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення присутніх представників учасників справи, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 25 березня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПАВЕР ІНЖИНІРІНГ» та Державним підприємством спеціального зв`язку укладено Договір № ДПСЗ 2103/05/18 про постачання електричної енергії споживачу.

Відповідно до п. 1.1 договору за цим Договором постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору.

Умови цього договору розроблені відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії» та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14.03.2018 № 312 (далі - ПРРЕЕ) (п. 2.1. договору).

У п. 2.3. договору визначено, що обсяг проданої споживачу електроенергії визначається на основі даних отриманих від ОСР. Остаточний обсяг спожитої електроенергії узгоджується сторонами до 10 числа місяця наступного за розрахунковим відповідно до наданих постачальником актів купівлі-продажу електричної енергії/актів приймання-передачі електричної енергії.

Розділом 3 договору визначено умови постачання, зокрема: початок постачання електричної енергії - з 01 квітня 2021 року (п. 3.1.); очікувальний загальний обсяг споживання електричної енергії за цим договором складає 273 100 кВт/год. (п.3.2.); обсяг поставки електричної енергії вид та адреса об`єкта, ЕІС-коди точок комерційного обліку зазначаються споживачем у додатку № 1 до цього договору ( п. 3.5.).

Відповідно до п. 5.1. Договору споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з обраною споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 2 до цього Договору.

Загальна ціна Договору складає 720 000,84 грн, в тому числі ПДВ 120 000,14 грн (п. 5.2. Договору).

У відповідності до Додаткової угоди №7 до Договору від 28 березня 2022 року, ціна договору була збільшена та становила 864 000,00 грн, в тому числі ПДВ 144 000,00 грн.

Спосіб визначення ціни (тарифу) електричної енергії зазначається в комерційній пропозиції постачальника. Для даного об`єкта споживання (площадки вимірювання) застосовується один спосіб визначення ціни електричної енергії (п. 5.3. Договору).

Ціна електричної енергії зазначається постачальником у рахунках про оплату електричної енергії за цим Договором, у тому числі у разі її зміни (п. 5.5. Договору).

Розрахунковим періодом за цим Договором є календарний місяць (п. 5.6. Договору).

Згідно з умовами п. 5.8. договору оплата рахунка постачальника за цим договром має бути здійснена споживачем у строк, визначений у рахунку. При цьому, споживач не обмежується у праві здійснювати попередню оплату, оплату авансових та/або планових платежів за цим договором без отримання рахунку постачальника. Не отримання споживачем рахунку постачальника не звільняє споживача від виконання обов`язку з оплати електричної енергії згідно комерційною пропозицією.

Всі платіжні документи, що виставляються постачальником споживачу, мають містити чітку інформацію про суму платежу, порядок та строки оплати, що погоджені сторонами цього Договору, а також інформацію щодо адреси, телефонів, офіційних веб-сайтів.

Відповідно до п. 13.1. Договір набирає чинності з дати підписання його обома сторонами та діє до 31.03.2022. Договір в частині виконання зобов`язань споживача щодо оплати діє до повного виконання споживачем таких зобов`язань.

За твердженням позивача, що підтверджується матеріалами справи, сторонами укладено ряд додаткових угод, якими сторонами погоджувалися зміни щодо ціни за 1 кВт*год, зокрема.

Відповідно до Додаткової угоди №1 до Договору від 10 вересня 2021 року сторони узгодили ціну за 1 кВт*год у розмірі 2,37193 грн (без ПДВ) з 01.08.2021 року.

Відповідно до Додаткової угоди №2 до Договору від 14 вересня 2021 року сторони узгодили ціну за 1 кВт*год у розмірі 2,52088 грн (без ПДВ) з 01.09.2021 року.

Відповідно до Додаткової угоди №3 до Договору від 24 листопада 2021 року сторони узгодили ціну за 1 кВт*год у розмірі 2,77296 грн (без ПДВ) з 01.10.2021 року.

Відповідно до Додаткової угоди №4 до Договору від 16 грудня 2021 року сторони узгодили ціну за 1 кВт*год у розмірі 3,05025 грн (без ПДВ) з 01.11.2021 року.

Відповідно до Додаткової угоди №5 до Договору від 17 грудня 2021 року сторони узгодили ціну за 1 кВт*год у розмірі 3,35527 грн (без ПДВ) з 01.12.2021 року.

Відповідно до Додаткової угоди №6 до Договору від 16 лютого 2022 року сторони узгодили ціну за 1 кВт*год у розмірі 3,40698 грн (без ПДВ) з 01.01.2022 року.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечується відповідачем, позивачем належним чином та в повному обсязі виконано взяті на себе обов`язки, передбачені умовами Договору. Так, зокрема за період дії Договору постачальник поставив електричну енергію обсягом 225,755 кВт/год, на загальну суму 805 139,68 грн з ПДВ, що підтверджується актами приймання передачі товарної продукції, що підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками.

Однак, відповідач систематично порушував строки оплати, проводив оплату не в повному обсязі або не здійснював оплату виставлених рахунків взагалі, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у сумі 630 294,47 грн, з яких 515 519,97 грн - сума основного боргу, 100 151,38 грн - інфляційні втрати та 14 623,12 грн - 3 % річних.

З метою досудового врегулювання спору, позивачем неодноразово направлялися на адресу відповідача вимоги про негайну оплату заборгованості, в тому числі проект угоди з графіком погашення. Проте, сторонами так і не досягнуто згоди щодо графіку погашення боргу, а тому позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача в судовому порядку заборгованості за Договром.

Згідно з ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України).

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Так, згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частинами 1, 2 статті 633 Цивільного кодексу України визначено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною першою статті 641 Цивільного кодексу України передбачено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Згідно з частинами 1, 2 статті 642 Цивільного кодексу України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

За приписами ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається. Предметом договору енергопостачання є окремі види енергії з найменуванням, передбаченим у державних стандартах або технічних умовах.

Частинами 6, 7 ст. 276 Господарського кодексу України встановлено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (ч. 2 ст. 193 Цивільного кодексу України).

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

На підтвердження фактичного споживання відповідачем активної електричної енергії в період з 11.2021 по 05.2022 позивачем надано до матеріалів справи Акти прийняття-передавання товарної продукції, які підписані уповноваженими представниками сторін без зауважень та заперечень та скріплені їх печаткою, а саме: № 251 від 30.11.2021 на суму 70 296,06 грн; № 293 від 31.12.2021 на суму 92 537,00 грн; № 40 від 31.01.2022 на суму 91 432,44 грн; № 119 від 28.02.2022 на суму 74 760,05 грн, № 155 від 31.03.2022 на суму 74 432,98 грн, № 212 від 30.04.2022 на суму 55 409,76 грн та № 278 від 31.05.2022 на суму 101 947,74 грн.

При цьому, як вірно зауважив місцевий господарський суд, відповідачем не оспорюється факт кількості та вартості спожитої електричної енергії, однак скаржник зазначає, що позивачем виставлялися рахунки на оплату, які не відповідають вимогам п. 5.8. договору, оскільки не містить строків оплати, а відтак на думку відповідача строк оплати не настав.

Колегія суддів зауважує, що посилання скаржника на ненастання строку оплати виставлених позивачем рахунків умовами договору нівелюється, зокрема, п. 5.8. договору, відповідно до якого не отримання споживачем рахунку постачальника не звільняє споживача від виконання обов`язку з оплати електричної енергії згідно комерційною пропозицією.

Судом також встановлено, що сторонами затверджено Додаток 2 «Комерційна пропозиція» до договору, (який в силу п.2.4. договору є його невід`ємною частиною) де визначили, зокрема: ціну електричної енергії, порядок та спосіб оплати, а саме: оплата за електричну енергію здійснюється в наступному порядку - 100% вартості електричної енергії, сплачується не пізніше 10-го числа місяця, наступного за розрахунковим, на підставі виставленого постачальником рахунку на оплату. Споживач може здійснювати платежі ініціативно (без виставлення рахунків) у розмірах та у терміни, які визначені договором та цією комерційною пропозицією.

Крім іншого, суд першої інстанції вірно вказав на те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження звернення відповідача до оператора системи розподілу та адміністратора комерційного обліку стосовно неналежного виконання зобов`язань за договором про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг та, відповідно, невірного визначення обсягів розподіленої електричної енергії за спірній період.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується наявність заборгованості у відповідача по оплаті вартості активної електроенергії спожитої ним у період з 03.2022 по 08.2022 на загальну суму 515 519,97 грн станом на момент звернення до суду.

В процесі розгляду справи, позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог, яка була прийнята Господарським судом міста Києва до розгляду, відповідно до якої позивач повідомив суд про сплату відповідачем частини основного боргу у сумі 25 000,00 грн, а відтак заборгованість станом на 29.03.2023 складала 490 519,97 грн (515 519,97 грн - 25 000,00 грн).

В подальшому, після закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті, відповідачем в порядку ст. 207 ГПК подано заяви про долучення до матеріалів справи платіжних інструкцій про часткову оплату боргу, а саме № 770 від 31.03.2023 на суму 12 537,00 грн та № 976 від 17.04.2023 на суму 35 000,00 грн, № 1059 від 29.04.2023 на суму 10 000,00 грн, № 1103 від 03.05.2023 на суму 4 760,05 грн та № 1171 від 08.05.2023 на суму 35 000,00 грн.

Пунктом 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Припинення (закриття) провадження у справі на підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №905/1582/15, від 18.07.2018 у справі №905/1587/15, від 05.06.2018 у справі №905/1585/15 та 26.07.2018 у справі №910/23359/15.

Враховуючи, що частина боргу у розмірі 97 297,05 грн була сплачена відповідачем після звернення позивача з даним позовом до суду, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність правових підстав для закриття провадження у вказаній частині.

Разом з тим, доказів сплати Державним підприємством спеціального зв`язку заборгованості у розмірі 393 222,92 грн станом на дату розгляду даної справи судом першої інстанції відповідачем не надано.

За таким обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого госпдарського суду про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а з відповідача підлягає стягненню сума боргу у розмірі 393 222,92 грн.

Також, позивач просив суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 14 623,12 грн та інфляційні втрати у розмірі 100 151,38 грн.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що останні є обґрунтованими та арифметично вірним, а тому вимоги в цій частині правомірні та такі, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Посилання скаржника на настання форс-мажорних обставин у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, колегією суддів оцінюються критично, оскільки, заборгованість по оплаті поставленої електричної енергії частково виникла до агресії російської федерації проти України.

Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

При цьому, матеріали справи не містять доказів повідомлення відповідачем позивача у порядку, встановленому в п. 12.4 Договору, про виникнення форс-мажорних обставин.

Відповідно до ст.14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно (ч.1).

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракта, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо (ч.2 ст.14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні").

Торгово-промислова палата України (далі - ТПП України) на своєму сайті в мережі Інтернет розмістила лист № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, що адресований «Всім кого це стосується», згідно якого на підставі ст.ст. 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Статуту ТПП України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракта, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

Таких висновків дотримується Верховний Суд у постановах від 16.07.2019р. у справі №917/1053/18, від 09.11.2021р. у справі №913/20/21, від 30.05.2022р. у справі №922/2475/21, від 14.06.2022р. у справі №922/2394/21 та від 01.06.2021р. у справі №910/9258/20.

Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.

Тобто, при виникненні форс-мажорних обставин сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом.

Отже, існування листа ТПП від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 не засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) за зобов`язаннями відповідача, а відтак вказаний лист не звільняє відповідача від виконання зобов`язань за договором.

Сама по собі наявність листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 року № 2024/02.0-7.1 без надання відповідних доказів в підтвердження своїх доводів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин щодо неможливості виконання зобов`язання перед позивачем.

В той же час, відповідачем не надано доказів неможливості виконання ним свого зобов`язання за укладеним Договором саме внаслідок настання форс-мажорних обставин.

При цьому, посилання апелянта на скрутне фінансове становище, як на підставу для скасування рішення суду першої інстанції, колегією суддів оцінюються критично, оскільки відповідно до положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.

Також, згідно ч. 2 ст. 218 ГК України у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст. 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Згідно ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 10.05.2023 у справі № 910/2816/23 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Судові витрати зі сплати судового збору, що були понесені стороною в суді апеляційної інстанції, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянта (відповідача у даній справі).

Керуючись ст. ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства спеціального зв`язку на рішення Господарського суду міста Києва від 10.05.2023 у справі № 910/2816/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.05.2023 у справі № 910/2816/23 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені стороною у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Державне підприємство спеціального зв`язку.

4. Справу № 910/2816/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді Б.О. Ткаченко

В.В. Шапран