ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" червня 2023 р. Справа№ 910/6282/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Яковлєва М.Л.

Шаптали Є.Ю.

за участю секретаря судового засідання Кузьмінській О.Р.,

за участю представника (-ів) згідно протоколу судового засідання від 14.06.2023

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ"

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2023 (повний текст складено 13.02.2023)

у справі № 910/6282/22 (суддя - Підченко Ю.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ"

до Національного банку України

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача: - Служба безпеки України

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест"

про визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.02.2023 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" до Національного банку України відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, 03.03.2023 (згідно дати звернення до засобів поштового зв`язку) Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2023 у справі № 910/6282/22, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2023 у справі № 910/6282/22 і ухвалити нове яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" задовольнити повністю. Також скаржник просить прийняти заперечення на ухвалу господарського суду міста Києва від 15.12.2023 у справі №910/6282/22.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив, що відповідач не надав будь яких належних та допустимих доказів на спростування аргументів позивача, факт здійснення закупівлі квартир (нерухомості) за державні кошти шляхом проведення тендеру не заперечував, як і не довів належними та допустимими доказами здійснення інвестиційної діяльності.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу скаржник вказує, що суд першої інстанції розглянув справу на підставі недопустимого доказу заяви свідка від 26.10.2022 року, яка подана не уповноваженою особою та без наявності у справі № 910/6282/22 доручення керівника відповідача на виконання вимог пункту 4 ухвали Господарського суду міста Києва від 01.08.2022 року, пункту 7 ухвали Господарського суду міста Києва від 22.09.2022 року у справі № 910/6282/22

Скаржник зазначає, що договір про інвестування у житлове будівництво № К-2824 від 08.12.2004 року за своєю формою прикриває реальний правочин договір купівлі - продажу квартир, постачання яких як товару оподатковано податком на додану вартість за ставкою 20%.

Апелянт звертає увагу суду, що відповідно до ст.ст. 6, 7, 24, 25 Закону України «Про Національний банк України» від 20.05.1999 № 679-XIV наведено основна та інші функції Національного банку України, до яких не відноситься здійснення Національним банком України інвестиційної діяльності.

Одночасно скаржник звертає увагу суду, що у якості підстави заявлених Вимог Позивачем визначено обставини за яких Договір про інвестування у житлове будівництво № К- 2824 від 08.12.2004 року підлягає визнанню недійсним з підстав нікчемності, порушення публічного порядку на його укладання (ст. 228 ЦК України, ст.ст. 29, частини 3 ст. 34 Закону України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти» від 22.02.2000 р. № 1490-11), удаваності (ст. 235 ЦК України), недотримання нотаріальної форми договору з придбання квартир, нерухомості (ст. 220 ЦК України), ст.ст. 203, 215 ЦК України

Також, апелянт у скарзі заначає, що суд першої інстанції відмовляючи позивачу у клопотанні про витребуванні доказів, ухвалою господарського суду міста Києва від 15.12.2023 у справі №910/6282/22, зробив передчасний висновок про те, що у витребуванні доказів не має потреби, а Позивачем не наведено конкретних обставин, які могли б підтвердити заявлені до витребування докази, або аргументи які вони могли б спростувати.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.03.2023, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Гончаров С.А., судді Шаптала Є.Ю., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/6282/22 та відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2023 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

15.03.2023 від Господарського суду міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи 910/6282/22.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2023 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2023 у справі № 910/6282/22 залишено без руху та запропоновано апелянту усунути недоліки, надавши суду апеляційної інстанції докази направлення апеляційної скарги іншим сторонам у справі.

24.03.2023 (згідно звернення до канцелярії суду) до Північного апеляційного господарського суду від апелянта надійшла заява про усунення недоліків на виконання вимог ухвали суду від 20.03.2023 та докази направлення апеляційної скарги іншим сторонам у справі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.03.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2023 у справі № 910/6282/22 та призначено до розгляду у судовому засіданні 10.05.2023.

Головуючий суддя Гончаров С.А. з 03.04.2023 по 07.04.2023 перебував у відрядженні, а з 10.04.2023 по 05.05.2023 - у відпустці.

Суддя Шаптала Є.Ю. та Яковлєв М.Л. з 08.05.2023 по 09.05.2023 перебували у відпустці.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.05.2023 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест" в особі ліквідатора Арбітражного керуючого Огулькової Анни Миколаївни про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено. Розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2023 у справі № 910/6282/22 призначено в режимі відеоконференції на 10.05.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.05.2023 відкладено розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2023 у справі № 910/6282/22 на 23.05.2023.

19.05.2023 (згідно дати звернення до засобів поштового зв`язку) від Служби безпеки України надійшли письмові пояснення щодо обставин справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.05.2023 оголосшено перерву у розгляді апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2023 у справі № 910/6282/22 до 30.05.2023.

29.05.2023 (згідно дати звернення на електрону пошту суду) від Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" надійшли письмові пояснення щодо обставин справи.

30.05.2023 (згідно відтиску печатки вхідної кореспонденції суду) від Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" надійшли аналогічні письмові пояснення щодо обставин справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.05.2023 відкладено розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2023 у справі № 910/6282/22 на 14.06.2023. У задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" про письмове опитування Національного банку України - відмовлено. У задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" про витребування доказів - відмовлено. У задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" про допит свідка ОСОБА_1 - відмовлено. Відзив Національного банку України на апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" залишено без розгляду.

07.06.2023 (згідно дати звернення до системи «Електронний суд») від Національного банку України надійшло клопотання про залишення без розгляду письмових пояснень Служби безпеки України.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.03.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2023 у справі № 910/6282/22. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі - протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали. Попереджено учасників справи, що заяви, пояснення тощо, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду у відповідності до ч. 2 ст. 207 ГПК України. Згідно з ч. 2 ст. 169 ГПК України заяви, клопотання і заперечення подаються тільки в письмовій формі.

Вказану ухвалу, отримано Службой безпеки України 28.03.2023, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа від 29.03.2023, а Товариству з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" 07.04.2023, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення штрих-код №04 1. Письмові пояснення СБУ та ТОВ "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" не містить клопотання про поновлення строку на подання пояснень.

Приписами ч. 2 ст. 207 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Враховуючи викладене, колегія суддів залишає без розгляду писмові пояснення СБУ (від 19.05.2023) та ТОВ "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" (29.05.2023, 30.05.2023).

В судове засіданні 14.06.2023 з`явились представники позивача, відповідача та третьої особи, третя особа на стороні відповідача не з`явилась, своїх представників не направила, повідомлена належним чином, просила здійснювати розгляд справи призначений на 14.06.2023 без її участі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 08.12.2004 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест" (як організацією) та Національним банком України (як інвестором) було укладено договір № К-2824 про інвестування у житлове будівництво, за умовами якого інвестор здійснює інвестування у будівництво житлових будинків організації на загальну суму 10 082 938 грн, в т.ч. ПДВ 20% 1 680 489,67 грн.

Відповідно до п. 1.2. договору інвестування, організація передасть інвестору в рахунок його інвестиційних внесків за актом прийому-передачі 37 квартир загальною площею 2 965,57 грн згідно з наведеним у цьому пункті договору переліком.

15.04.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест" (як первісним боржником), Товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" (як новим боржником) та Національним банком України (як кредитором) було укладено договір № Г-2190 про переведення боргу, яким регулюються відносини, пов`язані із частковою заміною зобов`язаної сторони - первісного боржника у зобов`язанні, що виникає із договору про інвестування у житлове будівництво від 08.12.2004 № К-2824, укладеного між первісним боржником та кредитором (далі також - основний договір-1) та договору про пайову участь у будівництві від 27.10.2004 № 27/10-04 (далі також - основний договір 2), який було укладено між ТОВ "Елітжитло" та первісним боржником, право вимоги за яким у кредитора виникло на підставі договору про відступлення права вимоги від 25.04.2005 № Г-368 (далі також - основний договір 3), укладеного між первісним боржником, кредитором та ТОВ "Елітжитло", за яким кредитором сплачено 100% вартості квартир, зазначених у п. 2.1. цього договору.

Позивач подаючи позов стверджував, що 19.05.2020 із листа № 61-0017/23851 йому стало відомо, що Національний банк України отримав 24 квартири по договору інвестування № К-2824 від 08.12.2004 за актами приймання передачі:

- № 1/168 від 16.07.2009 - 11 квартир загальною площею 797,60 кв.м. за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, 131;

- № 2/1 від 26.06.2013 - 13 квартир загальною площею 1 035,60 кв.м. за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, 131-А.

Оціночна вартість яких згідно з довідками про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 21.06.2022 становить загалом 72 141 096, 53 грн.

Служба безпеки України підтримуючи заявлений позов також звертала увагу суду на те, що відповідач під час укладення спірного договору не дотримався вимог ст. 29 Закону України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти», що свідчить про недійсність правочину. Крім того, третя особа вважає, що спірний договір є нікчемний, оскільки його не було посвідчено нотаріально.

Таким чином, позовні вимоги ТОВ «ІБФ «АВМ» обґрунтовані тим, що Національний банк України намагається примусити ТОВ «ІБФ «АВМ» виконати умови нікчемного договору, який позивач виконувати не зобов`язаний. Позивач вважає, що договір № К-2824 від 08.12.2004 є удаваним та приховує договір на закупівлю (договір купівлі-продажу).

Розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ", колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частинами першою, третьою статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Виконання господарського зобов`язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов`язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов`язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені у статті 203 ЦК України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх і непрацездатних дітей.

З аналізу статей 202, 203, 235 ЦК України вбачається, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, тобто на набуття зміну або припинення відповідних прав та обов`язків, що обумовлені цим правочином. Вчинення сторонами правочину для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, не визначено підставою для визнання його недійсним. Однак удаваний правочин може бути визнаний недійсним, зокрема, у разі його невідповідності вимогам законодавства, яке регулює правовідносини щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач по справі має довести, що такий правочин саме в момент його укладання, зокрема, суперечив Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону визначені параграфом 2 глави 16 ЦК України.

У статті 235 ЦК України передбачено правові наслідки удаваного правочину. Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Тобто, існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин за своєю формою прикриває реальний правочин.

Ознакою удаваного правочину є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі для обох учасників.

Для вчинення удаваного правочину необхідна спільна мета двох сторін приховати інший правочин, який бажають вчинити обидві сторони та настання відповідних результатів. Таким чином, обов`язковою ознакою удаваного правочину є фактичне встановлення між сторонами правочину інших правовідносин ніж ті, щодо яких його було оформлено.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши при розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі частини другої статті 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до положень ст. 228 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Позивач стверджує, що договір про інвестування в житлове будівництво № К-2824 від 08.12.2004 є договором про закупівлю (договір купівлі-продажу).

За змістом ст.ст. 655-656 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. Особливості купівлі-продажу об`єктів незавершеного будівництва та майбутніх об`єктів нерухомості визначаються законом. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. До договору купівлі-продажу, що укладається на організованих ринках капіталу та організованих товарних ринках, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і договорів купівлі-продажу фінансових інструментів, укладених поза організованим ринком, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Відповідно до ст. 657 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про інвестиційну діяльність» (в редакції станом на момент укладення оспорюваного правочину), інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект.

Інвестиційною діяльністю відповідно до статті 2 Закону України «Про інвестиційну діяльність» є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій.

Положеннями статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» передбачено, що забороняється інвестування в об`єкти, створення і використання яких не відповідає вимогам санітарно-гігієнічних, радіаційних, екологічних, архітектурних та інших норм, встановлених законодавством України, а також порушує права та інтереси громадян, юридичних осіб і держави, що охороняються законом.

Відповідно до статті 71 Закону України «Про Національний банк України» (в редакції станом на дату підписання спірного правочину) Національному банку України забороняється, зокрема: здійснювати операції з нерухомістю, крім тих, що пов`язані із забезпеченням діяльності Національного банку та його установ; здійснювати торговельну, виробничу, страхову та іншу діяльність, яка не відповідає функціям Національного банку.

Положеннями статті 75 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 124 Конституції України визначають обов`язковість виконання усіма суб`єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Удаваний правочин, на відміну від прихованого, сторонами не виконується. Відповідні права і обов`язки сторонами не реалізуються. Сторони правочину виконують тільки ті обов`язки та реалізують ті права, що випливають із прихованого правочину (вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 13.08.2019 у справі № 925/1090/18).

В свою чергу, судом першої інстанції вірно встановлено, що у рішенні Господарського суду міста Києва у справі № 23/43 до правовідносин за спірним договором було застосовано норми законодавства щодо інвестиційної діяльності.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 14.03.2012 у справі № 23/43 задоволено позов Національного банку України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест" та зобов`язано ТОВ «БІК «Інтербудінвест» передати Національному банку України за актом прийому-передачі 19 квартир (однокімнатні за номерами: 71, 95; двокімнатні за номерами: 31, 49, 61, 73, 85, 91, 97, 103, 109, 115, 56, 86; трикімнатні за номерами: 72, 90, 102, 45, 84), які розташовані за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, 131 секція 1.

Крім того, Постановою Вищого господарського суду України від 05.07.2007 у справі № 2/280 задоволено касаційну скаргу Національного банку України, скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2007 та Постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.05.2007, прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ТОВ «БІК «Інтербудінвест» про розірвання договору № К-2824 від 08.12.2004.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що спірний договір пов`язаний із забезпеченням діяльності Національного банку України та його установ, що відповідає вказаним вище вимогам статті 71 Закону України «Про Національний банк України» (в редакції станом на дату підписання спірного правочину), вказаного не спростовано позивачем.

Національний банк України здійснював інвестування коштів з метою подальшої передачі такого житла для працівників, які перебували у контрольному списку Національного банку України та потребували поліпшення житлових умов. Квартири, які були отримані за актами № 1/168 від 16.07.2009 та № 2/1 від 20.06.2013, то вказані житлові приміщення були розподілені між працівниками Національного банку України, які перебували в контрольному списку як особи, які потребували поліпшення житлових умов.

Відносини між позивачем та Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест" за договором № К-2824 від 08.12.2004 не містять ознак договору купівлі-продажу нерухомого майна, які визначені Цивільним кодексом України.

На момент укладення спірного правочину його предмету фактично ще не існувало, а передача квартир мала відбутися після завершення відповідних етапів будівництва.

Судом першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено удаваності спірного правочину та факту порушення публічного порядку під час його укладення, то до договору № К-2824 від 08.12.2004 про інвестування у житлове будівництво не можуть застосовуватися вимоги, які передбачені законодавством для договорів купівлі-продажу нерухомого майна.

Твердження позивача про наявність підстав для визнання правочину недійсним через відсутність його нотаріального посвідчення є необґрунтованими.

Доказів того, що в момент підписання оспорюваного інвестиційного договору була обов`язковою вимога про його нотаріальне посвідчення матеріали справи не містять.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позивачем не доведено, що під час укладення договору № К-2824 від 08.12.2004 про інвестування у житлове будівництво між його сторонами виникли відносини купівлі-продажу, а не інвестування, а тому судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції, відповідач заявляв клопотання про застосування строків позивної даності, у зв`язку з тим, що про оспорюваний договір позивачу було відомо з 15.04.2012, а позовні вимоги заявлені лише в 2022, а отже строк позовної давності є таким що минув.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, враховуючи, що судами встановлено відсутність порушеного права позивача, колегія суддів не вбачає підстав для застосування до позовних вимог строку позовної давності.

Інші доводи, на які посилалися сторони під час розгляду даної справи, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги, як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду щодо задоволення позову.

Згідно зі ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Положеннями ст. 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В силу ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Судом враховується, що Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2023 у справі №910/6282/22 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281 - 282 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Господарського суду міста Києва від 02.02.2023 у справі № 910/6282/22 - залишити без змін.

Судові витрати, за перегляд рішення у суді апеляційної інстанції, покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ".

Матеріали справи повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 22.06.2023

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді М.Л. Яковлєв

Є.Ю. Шаптала