ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27.06.2023 Справа №905/7/23

Господарський суд Донецької області у складі судді Чернової О.В., за участю секретаря судового засідання Замай Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Приватного підприємства виробничо-комерційної фірми «АЗОВІНТЕРПРОМ», м. Львів

до відповідача: Держави-агресора Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, м. Москва

про відшкодування завданої майнової шкоди,

за участю уповноважених представників сторін: не з`явилися;

Приватне підприємство виробничо-комерційна фірма «АЗОВІНТЕРПРОМ», м. Львів звернулося до Господарського суду Донецької області з позовом до Держави-агресора Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, м. Москва про відшкодування завданої майнової шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що внаслідок збройного вторгнення Російської Федерації та підконтрольних їй збройних формувань на територію України у 2022 році та проведення бойових дій на території Донецької області було знищено майно, яке належить позивачеві на праві власності.

Нормативно свої позовні вимоги позивач обґрунтовує посиланням на статті 41 Конституції України, статі 371, 321, 387, 1166, 1167, 1177 Цивільного кодексу України, статтю 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статтю 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».

На підтвердження вказаних обставин позивач надав до суду належним чином засвідчені копії Договору №1141 від 01.02.2008 купівлі-продажу, Договору про виділ спільного майна від 14.05.2008, витягу з Державного реєстру правочинів, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на нерухоме майно, технічний паспорт на нежитлове приміщення, листа Головного сервісного центру МВС від 09.11.2022 №31/1171АЗ-10938-2022, витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ, Довідки про товарні залишки матеріалів від 28.02.2022 з додатками (видаткових накладних, платіжних доручень, податкових накладних, рахунків та платіжних доручень з оплати оренди, актів приймання-зберігання товару на складі), роздруківки з вебресурсів «UA Damage» та «Карта відновлення», ЗМІ, копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, листа слідчого управління Головного управління Національної поліції в Донецькій області №4819/20/02-2023 від 14.04.2023; висновків експертів №47/09 від 14.10.2022, №667М від 27.12.2022, №10/01/2023 від 30.01.2023.

З дотриманням приписів ст.6 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, для розгляду справи №905/7/23 визначено суддю Чернову О.В.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 06.01.2023 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою господарського суду від 18.01.2023 у зв`язку з усуненням недоліків позовної заяви прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі №905/7/23. Справу №905/7/23 вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 15.02.2023 о 12:50год.

Ухвалою господарського суду від 15.02.2023 відкладено підготовче засідання на 14.03.2023 о 12:50год.

Ухвалою господарського суду від 14.03.2023 задоволено клопотання представника позивача про приєднання письмових доказів до матеріалів справи та збільшення розміру позовних вимог; продовжено строк підготовчого провадження у справі №905/7/23 на тридцять днів; відкладено підготовче засідання на 17.04.2023; зобов`язано позивача направити на поштову адресу відповідача (його уповноважених представників) усі заяви по суті з додатками, які подані до суду в межах справи №905/7/23.

У період з 10.04.2023 по 12.05.2023 суддя Чернова О.В. знаходилася у відпустці, тому підготовче засідання 17.04.2023 не відбулося, про що сторін повідомлено відповідним листом від 13.04.2023.

Ухвалою господарського суду від 15.05.2023 призначено підготовче засідання у справі 905/7/23 на 06.06.2023 о 16:30год., запропоновано Позивачу надати суду докази направлення на поштову адресу відповідача (його уповноважених представників) усі заяви по суті з додатками, які подані до суду в межах справи №905/7/23, у строк до 01.06.2023.

06.06.2023 електронною поштою та12.06.2023 засобами поштового від представника позивача надійшло клопотання про приєднання письмових доказів до матеріалів справи, за змістом якого останній просить приєднати до матеріалів справи №905/7/23 належним чином завірені копії доказів, поновити процесуальний строк на подання доказів у справі.

Ухвалою господарського суду від 06.06.2023 закрито підготовче провадження у справі №905/7/23 та призначено судове засідання з розгляду справи по суті на 27.06.2023 о 16:00 год.

У судове засідання 27.06.2023 представники сторін не з`явилися, про дату, час та місце повідомлені належним чином.

Відповідачем у справі є Держава-агресора Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, м. Москва та щодо неможливості застосування судового (суверенного) імунітету, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі в справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову та звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Відповідно до положень ст. 5 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про юрисдикційні імунітети держав та їх власності від 02.12.2004 держава користується імунітетом, щодо себе та своєї власності, від юрисдикції судів іншої держави з урахуванням положень цієї Конвенції.

Згідно ст. 7 зазначеної Конвенції держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді у суді іншої держави по відношенню до будь-якого питання або справи, якщо вона явно висловила згоду на здійснення цим судом юрисдикції щодо такого питання або справи у силу: a) міжнародної угоди; b) письмового договору; або c) заяви у суді або письмового повідомлення у рамках конкретного розгляду.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до правового висновку викладеного у постанові КЦС ВС від 14.04.2022 у справі №308/9708/19 щодо судового імунітету РФ у справах про відшкодування шкоди, завданої державою-агресором Верховний Суд дійшов висновку, що РФ, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі громадянину України. Верховний Суд виходив із того, що названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом. Таким чином, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з РФ.

У постановах від 18.05.2022 у справах у справах №428/11673/19 та №760/17232/20-ц КЦС ВС розширив правові висновки, згідно яких підтримання юрисдикційного імунітету Російської Федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Судовий імунітет Російської Федерації не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004). Підтримання імунітету Російської Федерації є несумісним із міжнародно-правовими зобов`язаннями України в сфері боротьби з тероризмом.

Судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення Російською Федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що звертаючись із позовом до Російської Федерації в особі посольства Російської Федерації в України для правильного вирішення спору позивач не потребує згоди компетентних органів держави Російської Федерації на розгляд справи у судах України або наявності міжнародної угоди між Україною та Російською Федерацією з цього питання.

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №990/80/22, Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії.

Верховний Суд виходив з того, що країна-агресор діяла поза межами свого суверенного права на самооборону, навпаки, віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, тому безумовно Російська Федерація надалі не користується в такій категорії справ своїм судовим імунітетом. Такі висновки наведено в постановах Верховного Суду від 08 та 22 червня 2022 року у справах №490/9551/19 та №311/498/20.

Таких самих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 травня 2022 року у справі №428/11673/19 та у справі №760/17232/20-ц, зазначивши додаткові аргументи непоширення судового імунітету Російської Федерації у спірних правовідносинах, а саме: підтримання юрисдикційного імунітету Російської Федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції; судовий імунітет Російської Федерації не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004); підтримання імунітету Російської Федерації є несумісним з міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом; судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення нею державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.

Судом також враховано правову позицію, викладену у постанові КЦС ВС від 14.04.2022 у справі №308/9708/19, відповідно до якого національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту»).

Отже суд дійшов висновку про застосування у цій справі «деліктного винятку», відповідно до якого будь-який спір, що виник на території України у її громадянина, навіть з іноземною країною, зокрема й Російською Федерацією, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом.

За приписами статті 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.

Іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (ст. 365 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 367 Господарського процесуального кодексу України у разі, якщо в процесі розгляду справи господарському суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, господарський суд може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Порядок передачі судових та позасудових документів для вручення на території Російської Федерації регулюється Угодою про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, до якої Україна приєдналася 19.12.1992, прийнявши відповідний нормативний акт - Постанову Верховної Ради України «Про ратифікацію Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності» від 19.12.1992. Згідно вищезазначеної Угоди Компетентні суди та інші органи держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав зобов`язуються надавати взаємну правову допомогу. Взаємне надання правової допомоги включає вручення і пересилання документів і виконання процесуальних дій, зокрема проведення експертизи, заслуховування сторін, свідків, експертів та інших осіб. При наданні правової допомоги компетентні суди та інші органи держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав зносяться одна з одною безпосередньо. При виконанні доручень про надання правової допомоги компетентні суди та інші органи, в яких просять допомоги, застосовують законодавство своєї держави. При зверненні про надання правової допомоги і виконання рішень документи, що додаються, викладаються мовою держави, яка запитує, або російською мовою.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан.

Відповідно до частини 1 статті 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

За зверненням Мін`юсту, Міністерство закордонних справ України повідомило депозитаріїв конвенцій Ради Європи, Гаазької конференції з міжнародного приватного права та ООН, а також сторони двосторонніх міжнародних договорів України про повномасштабну триваючу збройну агресію Росії проти України та неможливість у зв`язку з цим гарантувати у повному обсязі виконання українською стороною зобов`язань за відповідними міжнародними договорами та конвенціями на весь період воєнного стану.

Згідно з листом Міністерства юстиції України «Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану» №25814/12.1.1/32-22 від 21.03.2022, з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування.

З інформації на офіційному вебсайті АТ «Укрпошти» відомо, що АТ «Укрпошта», припинила доставку поштових відправлень до/з Росії з перших днів повномасштабного вторгнення.

Відповідно до ч. 2 ст. 367 Господарського процесуального кодексу України судове доручення надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.

Водночас у зв`язку із порушенням Російською Федерацією цілей та принципів статуту ООН, Гельсінського Заключного Акта, Паризької Хартії для Нової Європи та ряді інших документів ОБСЄ, у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти суверенітету та територіальної цілісності України, Міністерство закордонних справи України 24.02.2022 нотифікувало МЗЗ РФ про прийняте Україною рішення розірвати дипломатичні відносини з Росією, що були встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною та Російською Федерацією від 14.02.1992.

Таким чином, діяльність дипломатичних представництв України в Росії та Росії в Україні, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинено відповідно до Віденської Конвенції про дипломатичні зносини 1961 року та подальше застосування відповідного алгоритму для подачі будь-яких судових документів до сторони відповідача дипломатичними каналами не є можливим.

За наведених обставин відповідач - Держава-агресора Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, м. Москва про відкрите судове провадження у справі №905/7/23 повідомлявся шляхом направлення ухвал господарського суду на його електронну пошту () та шляхом розміщення публікацій на офіційному сайті Господарського суду Донецької області в мережі Інтернет в розділі «Повідомлення для учасників судового процесу» за вебпосиланням: https://dn.arbitr.gov.ua/sud5006/gromadyanam/povidomlenniz_dlia_ychasnukiv/

Додатково суд зобов`язував позивача направити на поштову адресу відповідача (його уповноважених представників) усі заяви по суті з додатками, які подані до суду в межах справи №905/7/23.

Позивач надав суду докази неможливості направлення засобами поштового зв`язку документів на адресу відповідача, зокрема, відповіді та повідомлення підприємств зв`язку про не прийняття відправлень до РФ.

Також позивач надав акти про направлення документів та квитанції АТ «Укрпошта» про направлення документів по справі №905/7/23 до Посольств РФ у Польщі та Туреччині.

Суд звертає увагу, що всі процесуальні документи суду по справі №905/7/23 оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень вебпорталу «Судова влада України» в мережі Інтернет, відомості якого є офіційними, а доступ безоплатний та цілодобовий згідно Закону України «Про доступ до судових рішень».

Відповідно до ч. 4 ст. 122 ГПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення на офіційному вебсайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідач відзив на позовну заяву не надав, клопотань та заяв по суті спору від останнього не надходили.

Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов`язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до ч.2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Виходячи з того, що відповідач вважається належним чином повідомленим про відкрите судове провадження, а також дату, час та місце судового засідання, з огляду на те, що судом створені усі умови для забезпечення процесуальних прав сторін та надано достатньо часу відповідачу для надання відзиву на позовну заяву, суд вважає за можливе розглянути спір в порядку ч.1 ст.178 та ч.3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України за наявними в справі матеріалами, оскільки їх цілком достатньо для правильної юридичної кваліфікації спірних правовідносин.

З`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в порядку статті 210 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство виробничо-комерційна фірма «АЗОВІНТЕРПРОМ», м. Львів (далі - позивач) є юридичною особою, резидент України, діє на підставі власного установчого документа, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань - 24655013, дата державної реєстрації в єдиному державному реєстрі - 20.02.1997, дата запису - 28.02.2006, номер запису - 0004121.

Види економічної діяльності юридичної особи: 46.73 Оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням (основний), інші види діяльності: 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур; 01.63 Післяурожайна діяльність; 01.64 Оброблення насіння для відтворення; 25.11 Виробництво будівельних металевих конструкцій і частин конструкцій; 46.12 Діяльність посередників у торгівлі паливом, рудами, металами та промисловими хімічними речовинами; 46.19 Діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту; 46.19 Оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин; 46.77 Оптова торгівля відходами та брухтом; 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля.

Позивачу на праві приватної власності належить нерухоме майно, яке знаходить за адресою Донецька область, місто Маріуполь, проспект Металургів, будинок 47, нежитлове приміщення №165 загальною площею 352,8кв.м., до якого входить майстерні 5, 6, 7, 8, 9, 11, 14, 31, коридор 10, кабінети 12, 13, 32, 37, роздягальні 33, 38, кімната відпочинку 34, душова, 35, вбиральня 36, відповідно до Договору №1141 від 01.02.2008 купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за номером 1200, Договору про виділ спільного майна від 14.05.2008, зареєстрованого в реєстрі за номером 3625, витягів з Державного реєстру правочинів, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер витягу 19222830 від 18.06.2008, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 23292458. До матеріалів справи долучено технічний паспорт на нежитлове приміщення, відповідно до якого площа нежитлового приміщення становить 342,5кв.м.

Також відповідно до листа Головного сервісного центру МВС від 09.11.2022 №31/1171АЗ-10938-2022, витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів станом на 03.11.2022 позивач є власником транспортного засобу - мотоцикл марки DUCATI, модель DIAVEL CARBON ABS, VIN код: НОМЕР_1 , рік випуску 2012, об`єм (потужність) двигуна 1198 куб.см., колір чорний, тип пального - бензин, дата першої реєстрації 16.06.2016.

Згідно з Довідкою позивача про товарні залишки матеріалів від 28.02.2022 станом на 28.02.2022 у власності позивача знаходились наступні будівельні матеріали:

труба, рах. №КИ000004435 від 20.07.2021; рах. №КИ000004453 від 20.07.2021, вартістю 2559217,51грн, придбано у постачальника ТОВ «СТАНДАРТПАРК УКРАЇНА»;

личкувальна плитка, рах. №174474 від 28.04.2021, ВН №84249 від 24.03.2021, вартістю 1011936,67грн, придбано у постачальника ПТК ТОВ «Агромат»;

профіль, рах. №СФ-0000245 від 27.10.2021, вартістю 1700040,00грн, придбано у постачальника ТОВ «Соларс Юкрейн»;

лист азбестоцементний хвилястий, рах. №577 від 26.10.2021, вартістю 300585,60грн, придбано у постачальника ТОВ «ТСЛ ГРУП»;

блоки кондиціонера, рах. №250 від 13.12.2021, вартістю 67264,00грн, придбано у постачальника ПП «ВЕЗАТЕК Україна»;

цемент, рах №561/3 від 30.08.2021, вартістю 500565,60грн, придбано у постачальника ТОВ «Торгова група «АРС-кераміка»;

бетон, рах №435 від 14.04.2021, вартістю 479701,44грн, придбано у постачальника ТОВ «МОМОТ-БЕТОН»;

товари асортименті вартістю 4067922,66грн, придбано у постачальника ТОВ «Епіцентр К»,

загальна вартість матеріалів складає 10687233,48грн, у т.ч. ПДВ 1781205,58грн.

Відповідно до вказаної довідки між позивачем та СП «Лиманський центр з вантажної та комерційної роботи» Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» було укладено Договір про надання послуг №ДОН/КМЦ-220058/НЮ-П від 30.12.2021, а саме з надання в оренду місця незагального користування по станції Волноваха загальним розміром 200,00кв.м.

Між позивачем та ВСП «Маріупольське територіальне управління» «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель та споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» укладено договір №0373Д/2021 від 14.07.2021 на оренду нежитлових приміщень площею 42,10кв.м. службової будівлі вантажного подвір`я за адресою Донецька область, місто Волноваха, вулиця 100 років Червоного Хреста, 9б.

До позовної заяви на підтвердження вказаних обставин позивачем долучені копії видаткових накладних, платіжних доручень, податкових накладних, рахунків та платіжних доручень з оплати оренди, актів приймання-зберігання товару на складі (арк. 62-141, том 1).

За інформацією з вебресурсів «UA Damage» та «Карта відновлення» зафіксовано, що будівля за адресою проспект Металургів, 47, м. Маріуполь, Донецька область, пошкоджена збройними силами Російської Федерації та підконтрольними їй збройними формуваннями під час збройного вторгнення на територію України у 2022 році та проведення бойових дій на території Донецької області, зокрема, у місті Маріуполь, на підтвердження чого до матеріалів справи долучені фотоматеріали та роздруківки з вказаних вебресурсів.

На підтвердження обставин проведення активних бойових дій на території міст Маріуполя та Волновахи, їх наслідків, позивач надав роздруківки публікацій у засобах масової інформації (арк. 169-250, том 1; арк. 1-11, том 2).

05.04.2023 за заявою позивача розпочато досудове розслідування за фактом знищення належного позивачу транспортного засобу, внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000289 від 05.04.2023 за правовою кваліфікацією кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 Кримінального кодексу України.

Відповідно до листа слідчого управління Головного управління Національної поліції в Донецькій області №4819/20/02-2023 від 14.04.2023, згідно з даними інформаційної підсистеми «Гарпун» ІПНП України транспортний засіб - марки DUCATI, модель DIAVEL CARBON ABS, , д.н.з. НОМЕР_2 , номер шасі НОМЕР_1 06.04.2023 оголошено у розшук Маріупольським РУП ГУНП в Донецькій області за категорією «розшук ТЗ у зв`язку із незаконним заволодінням».

Позивач зазначає, що його майно знищили збройні сили російської федерації та підконтрольні їй збройні формування, чим завдали позивачу матеріальної шкоди на загальну суму 331485,81 доларів США.

Для визначення розміру збитків на замовлення позивача проведено оціночно-будівельну експертизу, за результатами якої, згідно з висновком експерта Контимирової В.В. №47/09 від 14.10.2022, найбільш вірогідне середньозважене значення ринкової вартості будівлі загальної площею 342,5кв.м., що знаходиться за адресою Україна, Донецька область, містом Маріуполь, пр-т. Металургів, будинок 47, прим. 165, станом на дату оцінки - 15.02.2022, яке було знищено під час бойових дій та тимчасової окупації, становить 6298962,00грн буз ПДВ; грошовий еквівалент вартості нерухомого майна станом на дату оцінки - 15.02.2022 в доларах США становить 220741,00 доларів США.

За результатами проведення транспортно-товарознавчого дослідження мотоцикла DUCATI, модель DIAVEL CARBON ABS, VIN код: НОМЕР_1 , відповідно до висновку експерта Михальського О.О. №667М від 27.12.2022, середня ринкова вартість мотоцикла, пошкодженого військовослужбовцями збройних сил російської федерації та учасниками контрольованих рф незаконних збройних формувань у грошовому еквіваленті в доларах США станом на 24.02.2022 складає 13197,60 доларів США.

За висновком судового експерта Гаврилової К.В. №10/01/2023 від 30.01.2023, складеного за результатами проведення судової товарознавчої експертизи, ринкова вартість належних ПП ВКФ «Азовінтерпром» знищених будівельних матеріалів станом на дату проведення експертизи складає 12931552,51грн; розмір матеріальної шкоди, завданої ПП ВКФ «Азовінтерпром» знищених будівельних матеріалів станом на дату проведення експертизи складає 11638397,26грн, що в еквіваленті становить 426627,47 доларів США по курсу НБУ станом на дату оцінки.

Посилаючись на завдання майнової шкоди, завданою у зв`язку зі знищенням (пошкодженням) майна позивача внаслідок збройного вторгнення Російської Федерації та підконтрольних їй збройних формувань на територію України у 2022 році та проведення бойових дій на території Донецької області, позивач звернувся до суду з позовною заявою до Держави-агресора Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, м. Москва про відшкодування завданої майнової шкоди у розмірі 647368,47грн доларів США за курсом НБУ на дату ухвалення рішення.

Досліджуючи питання про обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд виходить з такого.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан.

В подальшому воєнний стан неодноразово було продовжено, зокрема, Указом Президента України №254/2023 від 1 травня 2023 року воєнний стан продовжено з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб.

14.04.2022 Верховною Радою України прийнято постанову про схвалення Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», в якій Верховна Рада України визнає дії, вчинені Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії Російської Федерації проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу.

22.05.2022 Верховною Радою України прийнято Закон України №2265-IX «Про заборону пропаганди російського нацистського тоталітарного режиму, збройної агресії Російської Федерації як держави-терориста проти України, символіки воєнного вторгнення російського нацистського тоталітарного режиму в Україну».

Так, згідно ст. 2 Закону України «Про заборону пропаганди російського нацистського тоталітарного режиму, збройної агресії Російської Федерації як держави-терориста проти України, символіки воєнного вторгнення російського нацистського тоталітарного режиму в Україну» Російська Федерація є державою-терористом, однією з цілей політичного режиму якої є геноцид Українського народу, фізичне знищення, масові вбивства громадян України, вчинення міжнародних злочинів проти цивільного населення, використання заборонених методів війни, руйнування цивільних об`єктів та об`єктів критичної інфраструктури, штучне створення гуманітарної катастрофи в Україні або окремих її регіонах.

Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 №309 (у редакції наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від №56 від 20.02.2023), яким затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, вся територія Маріупольського району Донецької області включена до переліку територіальних громад, які тимчасово окуповані з 05.03.2022; Волноваська міська територіальна громада включена до переліку територіальних громад, які тимчасово окуповані з 10.03.2022.

Статтею 15 Цивільного кодексу України особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Частиною 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст.3, ст.321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Частинами 1, 2 ст. 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, в тому числі: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

У відповідності до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтею 1166 Цивільного кодексу України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія Російської Федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародновизнаних кордонів України.

Аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16 березня 2022 року у справі щодо звинувачень в геноциді за конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти Російської Федерації) зобов`язав Російську Федерацію припинити військову агресію проти України.

Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію Росії проти України, вимагає від Російської Федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради України Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №210/4458/15-ц, від 30 січня 2020 року у справі №287/167/18-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 серпня 2017 року у справі №761/9437/15-ц висловлено правову позицію про те, що факт збройної агресії Російської Федерації проти України встановленню в судовому порядку не потребує.

Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

При цьому, ведення активних бойових дій на території міст Маріуполь та Волноваха підтверджується численними матеріалами засобів масової інформації та є загальновідомим фактом.

Відповідно до частини третьої статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Отже, протиправність діяння відповідача, як складового елементу факту збройної агресії Росії проти України в розумінні частини третьої статті 75 Господарського процесуального кодексу України є загальновідомим фактом, який закріплено державою на законодавчому рівні.

Обов`язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв`язок між вчиненими порушеннями і завданими збитками. Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок вчиненого порушення, тобто наявності прямого причинного-наслідкового зв`язку між діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої.

За твердженням позивача 01.03.2022, внаслідок протиправних дій відповідача та порушення Росією Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму (п. 1, 2), Заключного акту наради по безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.75, договорів, укладених між Україною та російською федерацією, в тому числі про українсько-російський державний кордон, майно позивача було пошкоджено.

Суд враховує, що Постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 №326 затверджено Порядок визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації (далі - Порядок), який встановлює процедуру визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації (далі - шкода та збитки), починаючи з 19 лютого 2014 року.

Згідно з п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 №326 Міністерствам, іншим центральним та місцевим органам виконавчої влади постановлено розробити і затвердити у шестимісячний строк методики, передбачені Порядком, затвердженим цією постановою.

Згідно з пп. 18 п. 2 Порядку визначення шкоди та збитків здійснюється окремо за таким напрямом: економічні втрати підприємств (крім підприємств оборонно-промислового комплексу), у тому числі господарських товариств, - напрям включає втрати підприємств усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна, втрати фінансових активів, а також упущену вигоду від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності.

Основні показники, які оцінюються (зокрема): вартість втраченого, знищеного чи пошкодженого майна підприємств недержавної форми власності; вартість втрачених фінансових активів підприємств недержавної форми власності; упущена вигода підприємств недержавної форми власності.

Відповідно до п. 5 Загальних засад (додаток до Постанови Кабінету міністрів України від 20.03.2022 №326) оцінка збитків, завданих постраждалим, здійснюється шляхом проведення аналітичної оцінки збитків, стандартизованої, незалежної оцінки збитків або є результатом проведення судової експертизи.

Незалежна оцінка збитків проводиться суб`єктами оціночної діяльності - суб`єктами господарювання, визнаними такими Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» (далі - суб`єкти оціночної діяльності), із дотриманням національних стандартів оцінки майна та Міжнародних стандартів оцінки майна з урахуванням особливостей, що визначені цими Загальними засадами та методиками оцінки шкоди та збитків, передбаченими пунктом 5 Порядку.

На підтвердження розміру збитків позивач надав суду висновок експерта Контимирової В.В. №47/09 від 14.10.2022, складеного за результатами проведення оціночно-будівельної експертизи, висновок експерта Михальського О.О. №667М від 27.12.2022, складеного за результатами транспортно-товарознавчого дослідження мотоцикла, та висновок експерта Гаврилової К.В. № 10/01/2023 від 30.01.2023 за результатами проведення судової товарознавчої експертизу.

Відповідно до підпунктів 18 і 19 пункту 2 Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року №326 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2022 року №951) Міністерством економіки України та Фондом державного майна України спільним наказом від 18.10.2022 №3904/1223, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02 грудня 2022 р. за №1522/38858, затверджено Методику визначення шкоди та обсягу збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, а також упущеної вигоди від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності (далі - Методика).

Для цілей цієї Методики за умовну грошову одиницю приймають долар США. Отриманий результат в еквіваленті умовної грошової одиниці переводять у гривневий еквівалент за курсом Національного банку України на дату оцінки (пункт 9 розділу І «Основні положення» Методики).

Заперечення та спростування результатів оцінки збитків, у тому числі рецензування звіту про оцінку збитків в матеріалах справи відсутні.

З огляду на викладене, суд приймає подані позивачем експертні висновки як належний доказ у справі.

Отже факт пошкодження майна позивача підтверджується наявними в матеріалах справи висновками експертів, а також фотоматеріалами.

Щодо вини, як складового елемента цивільного правопорушення, законодавством України не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. В контексті зазначеного, саме відповідач повинен доводити відсутність своєї вини у спірних правовідносинах. Близький за змістом висновок викладений Верховним Судом, зокрема, у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 648/2035/17, постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 686/10520/15-ц.

Суд встановив, що позивачем доведено повний склад цивільного правопорушення, що є умовою та підставою для застосування до відповідача такого заходу відповідальності як відшкодування збитків.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суду належить зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. theUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява №38722/02)).

З урахуванням наведеного, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Права особи в суді повинні бути захищені таким способом, який реально відновить її порушені інтереси.

Суд зазначає, що вимога позивача про стягнення з відповідача суми завданих збитків у даному випадку є законною, обґрунтованою та документально доведеною; крім того є ефективним способом захисту порушеного права в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично призведе до відповідного відшкодування. Судом встановлено, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію Маріупольського району Донецької області позивач фактично втратив можливість володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном, а саме: нерухомим майном, яке знаходить за адресою Донецька область, місто Маріуполь, проспект Металургів, будинок 47, нежитлове приміщення №165 загальною площею 352,8кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 23292458; товарними залишками матеріалів, які зберігалися у місті Волноваха, мотоциклом марки DUCATI, модель DIAVEL CARBON ABS, VIN код: НОМЕР_1 , рік випуску 2012, об`єм (потужність) двигуна 1198 куб.см., колір чорний.

Суд враховує, що відповідно до положень ст. 524 Цивільного кодексу України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно із ст. 533 Цивільного кодексу України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 5 Закону України «Про валюту і валютні операції» гривня є єдиним законним платіжним засобом в Україні з урахуванням особливостей, встановлених частиною другою цієї статті, і приймається без обмежень на всій території України для проведення розрахунків. Усі розрахунки на території України проводяться виключно у гривні.

Також відповідно до пункту 9 розділу І «Основні положення» Методики під час оцінки (визначення розміру) реальних збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям, іншим суб`єктам господарювання всіх форм власності внаслідок втрати, руйнування або пошкодження їх майна у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації за умовну грошову одиницю приймають долар США. Отриманий результат в еквіваленті умовної грошової одиниці переводять у гривневий еквівалент за курсом Національного банку України на дату оцінки.

Позивачем визначена ціна позову, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, у загальному розмірі 647368,47 доларів США.

Зміст позовної заяви не містить детального розрахунку позовних вимог по складових у гривні, у прохальні частині позову заявлено до стягнення 647368,47 доларів США за курсом НБУ на дату ухвалення рішення, з них 220741,00 доларів США - збитки за нерухоме майно, 426627,47 доларів США - збитки за товарні залишки матеріалів, 13197,60грн - збитки за мотоцикл.

Судом встановлено, що загальна вартість шкоди спричиненої позивачу за офіційним курсом покупки долару США по відношенню до гривні, встановлених на українському міжбанківському валютному ринку (згідно даних сайту http://minfin.com.ua/currency/mb/, станом на 27.06.2023 - 1 долар США еквівалентно 36,5686грн) на день прийняття рішення у цій справі становить 23673358,63грн.

Згідно з положеннями ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Проаналізувавши встановлені у справі обставини, оцінивши досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Щодо судових витрат суд зазначає таке.

Позивач звільнений від сплати судового збору в силу приписів п. 22 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» за позовом до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Відповідно до частини 2 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум для працездатних осіб на рівні 2684 гривні.

Відтак, підлягає стягненню з відповідача до Державного бюджету України судовий збір у сумі 355100,38грн, що становить 1,5% від 23673358,63грн.

Керуючись ст.ст. 73-86, 91, 123, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Приватного підприємства виробничо-комерційної фірми «АЗОВІНТЕРПРОМ», м. Львів до Держави-агресора Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, м. Москва про відшкодування завданої майнової шкоди задовольнити.

Стягнути з Держави-агресора Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (адреса: 119991, м. Москва, вул. Житня, буд. 14, будівля 1) на користь Приватного підприємства виробничо-комерційної фірми «АЗОВІНТЕРПРОМ», м. Львів (; 79035, Львівська область, місто Львів, вулиця Бузкова, будинок 2) завдану майнову шкоду в розмірі 647368,47 доларів США (гривневий еквівалент за курсом Національного банку України на дату ухвалення рішення становить 23673358,63грн).

Стягнути з Держави-агресора Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (адреса: 119991, м. Москва, вул. Житня, буд. 14, будівля 1) в дохід Державного бюджету України судовий збір в розмірі 355100,38грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено у Східний апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.В. Чернова

У судовому засіданні 27.06.2023 складено та підписано повний текст рішення.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.