ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2023 року Справа № 915/324/23

м.Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі головуючого судді Мавродієвої М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Жиган А.О.,

представника позивача: Масалова С.О.,

представника відповідача: Аксьонова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Фізичної особи-підприємця Попович Василя Ярославовича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса ел.пошти: ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса ел.пошти представника - Масалова С.О.: ІНФОРМАЦІЯ_2 ),

до відповідача: Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (01032, м.Київ, вул.Назарівська, буд.3; ідент.код 24584661; адреса ел.пошти: ) в особі Відокремленого підрозділу «Південноукраїнська атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (55001, Миколаївська обл., м.Южноукраїнськ; ідент.код ВП 20915546; адреса ел.пошти: ; адреса ел.пошти представника - Аксьонова М.В.: ІНФОРМАЦІЯ_3 ),

про: стягнення 772472,91 грн.

Згідно заяви позивача від 31.03.2023 про зменшення розміру позовних вимог: стягнення 765812,31 грн, -

в с т а н о в и в:

Фізична особа-підприємець Попович Василь Ярославович звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою, в якій просив стягнути з Відокремленого підрозділу "Південноукраїнська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на його користь грошові кошти в сумі 772472,91 грн, з яких: 452390,40 грн основного боргу за поставлений по договору №53-123-01-20-06634 від 14.12.2020 товар; 168393,28 грн інфляційних втрат; 26697,23 грн - 3% річних; 124992,0 грн збитків у вигляді неодержаного постачальником прибутку (втраченої (упущеної) вигоди).

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що відповідач всупереч умовам договору та приписам чинного законодавства не розрахувався за поставлений позивачем товар, що стало підставою для звернення до суду з вимогою про стягнення основного боргу та нарахованих сум 3% річних, інфляційних втрат, а також збитків у вигляді неодержаного постачальником прибутку (упущеної вигоди).

Ухвалою суду від 28.02.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 27.03.2023, у якому судом було оголошено перерву до 24.04.2023.

Відповідач у відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 22.03.2022, зазначає, що у зв`язку із зростанням простроченої заборгованості ДП «Гарантований покупець» перед ДП «НАЕК «Енергоатом», а саме зменшенням обсягу відпуску електроенергії, зросла фінансова криза неплатежів, що, в свою чергу, i призвело до порушення строків виконання зобов`язань з оплати за договорами, у тому числі і за спірним договором, а тому вина як підстава для відповідальності відповідача відсутня. Відповідач, стверджує, що не ухилявся від сплати основної суми заборгованості, а став заручником обставин викликаних кризою неплатежів.

Також, відповідач зазначає, що, враховуючи умови п.п.3.2, 5.1 спірного договору, позивачем невірно визначено дату закінчення строку на оплату поставленого по договору товару та, відповідно, перший день прострочення грошового зобов`язання відповідача, у зв`язку з чим останній не згоден з poзpаxyнкoм 3% річних та інфляційних втрат зроблених позивачем, оскільки такий на його думку, не вiдповiдає умовам договору та обставинам справи. Відповідач стверджує, що нарахування 3% річних та інфляційних втрат повинно здійснюватись з 16.03.2021, а не з 01.03.2021, як позивачем заявлено до стягнення у позові.

Крім того, відповідач зазначає, що позивач заявляє до стягнення з відповідача збитки у розмірі 127992,0 грн, під якими він розуміє суму торгової націнки (маржі), яку він очікував отримати після постачання товару відповідачу, натомість вимога щодо стягнення суми основного боргу у розмірі 452390,40 грн, яка заявлена позивачем, вже містить у своєму складі суму торгової націнки (маржі), яку він очікував отримати після постачання товару відповідачу, і у разі задоволення цієї вимоги судом, ця сума буде отримана позивачем. Отже, позивач під виглядом збитків, по суті просить суд двічі стягнути з відповідача додаткову частину суми основного боргу за спірним договором, що не є збитками у розумінні ст.ст.224, 225 Господарського кодексу України.

Позивач у відповіді на відзив, яка надійшла до суду 05.04.2023, на спростування викладених у відзиві доводів відповідача, зазначає, що на момент подання позову і на даний час внаслідок нездійснення відповідачем оплати за поставлений по спірному договору товар має неодержаний прибуток (втрачену (упущену) вигоду) у сумі 124992,0 грн, на який мав право розраховувати у разі належного виконання відповідачем зобов`язань по спірному договору. Зазначені кошти є саме упущеною вигодою, а не торговою націнкою (маржею), як вказує відповідач у відзиві.

До того ж, 05.04.2023 за вх.№4228/23 від позивача до суду надійшла заява б/н від 31.03.2023 про зменшення позовних вимог, в якій останній просить стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 765812,31 грн, з яких: 452390,40 грн - основний борг за поставлений по договору №53-123-01-20-06634 від 14.12.2020 товар; 26139,49 грн - 3% річних; 162290,42 грн інфляційних втрат; 124992,0 грн збитків у вигляді неодержаного постачальником прибутку (втраченої (упущеної) вигоди).

У такій заяві позивач визнає та погоджується із запереченнями відповідача у відзиві про те, що нарахування 3% річних та інфляційних втрат повинно здійснюватись з 16.03.2021, а не з 01.03.2021, як ним заявлено до стягнення у позові.

За такого позивач просить суд стягнути з відповідача, крім основного боргу та збитків у вигляді неодержаного постачальником прибутку (втраченої вигоди), 26139,49 грн - 3% річних за період з 16.03.2021 по 16.02.2023; та 162290,42 грн інфляційних втрат за період з квітня 2021 року по лютий 2023 року.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.46 ГПК України, крім прав та обов`язків, визначених у ст.42 цього Кодексу, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Враховуючи, що відповідно до приписів п.2 ч.2 ст.46 ГПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач скористався своїм правом зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви, судом розглядаються позовні вимоги, викладені в заяві позивача б/н від 31.03.2023 (вх.№4228/23 від 05.04.2023).

Ухвалою суду від 24.04.2023 замінено первісного відповідача у справі - Відокремлений підрозділ "Південноукраїнська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на належного відповідача - Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Південноукраїнська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом". Закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 29.05.2023, у якому судом було оголошено перерву до 08.06.2023.

В ході розгляду справи та в судовому засіданні 08.06.2023 представники сторін підтримували висловлені позиції та доводи, викладені на їх обґрунтування.

У судовому засіданні 08.06.2023 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступних висновків.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Пунктом 1 ст.193 ГК України та ст.526 ЦК України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

14.12.2020 між Фізичною особою-підприємцем Попович Василем Ярославовичем, як постачальником, та Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Южно-Українська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", новим найменуванням якого є Відокремлений підрозділ "Південноукраїнська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", як покупцем, було укладено договір №53-123-01-20-06634 (далі - Договір) (а.с.21-27), за умовами якого постачальник зобов`язався передати покупцю, а покупець зобов`язався прийняти і сплатити товар - код CPV 09240000-3 по ДК 021:2015 - Продукти переробки нафти та вугілля (мастика ЖКМ) (далі - Товар), у кількості, асортименті і цінам, зазначеним у Специфікації №1 (Додаток до договору №1), що є невід`ємною частиною цього договору. Загальна вартість товару є твердою та складає 452390,40 грн з ПДВ (п.п.1.1, 2.1 Договору).

Відповідно до п.2.2 Договору, за даним договором оплата відбувається протягом 45 робочих днів після постачання товару згідно Специфікації №1 та виконання постачальником умов п.п.3.2, 5.1 цього договору. Пеня за несвоєчасну оплату не нараховується.

Пунктом 3.2 Договору передбачено, що з товаром постачальник надає покупцю, зокрема: видаткову накладну (в трьох примірниках) з відображенням коду товару згідно з УКТ ЗЕД по-позиційно; електронну податкову накладну, оформлену і зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН); документ, який підтверджує якість товару.

Пунктом 3.3 Договору визначено, що датою постачання є дата отримання товару на складі вантажоодержувача з відміткою в накладній на відвантаження товару.

Згідно п.5.1 Договору приймання товару по кількості і якості здійснюється відповідно до інструкцій П-6 "Про порядок приймання продукції по кількості" і П-7 "Про порядок приймання продукції по якості", СОУ НАЕК 038:2017 "Управління закупівлями продукції. Організація вхідного контролю продукції АЕС".

Того ж дня, між сторонами Договору складено та підписано Специфікацію №1 до такого договору на загальну суму 452390,40 грн з ПДВ (а.с.28).

22.12.2020 позивач відвантажив відповідачу визначений спірним договором товар (1,2 тони мастики ЖКМ) на загальну суму 452390,40 грн, що підтверджується видатковою накладною №01/12 (а.с.29).

За такого, враховуючи строки оплати вартості поставленого товару, встановлені п.2.2 Договору (45 робочих днів), а також, з урахуванням положень п.п.3.2, 5.1 Договору, дату вхідного контролю видаткової накладної (30.12.2020) та дату реєстрації податкової накладної за такою поставкою в ЄРПН (11.01.2021) (а.с.85), відповідний обов`язок мав бути виконаний відповідачем до 15.03.2021 включно (45 робочих днів після 11.01.2021).

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що з 16.03.2021 у відповідача виникло прострочення виконання грошового зобов`язання по спірному Договору на суму основного боргу 452390,40 грн.

Позивач вказує, що вартість поставленого за Договором товару в загальній сумі 452390,40 грн відповідачем не оплачена, що зумовило звернення позивача до суду з даним позовом.

Правовідносини, що виникли між сторонами характеризуються ознаками договору поставки ст.712 Цивільного кодексу України.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, тобто із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

За приписами ст.193 Господарського кодексу України, ст.ст.526, 629 Цивільного кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Приписами ст.180 Господарського кодексу України встановлено істотні умови господарського договору. Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України).

З матеріалів справи вбачається та не спростовано відповідачем, що останній, всупереч умовам Договору та приписам чинного законодавства, своєчасно та в повному обсязі не сплатив вартість поставленого товару, у зв`язку з чим за ним утворилась заборгованість в загальному розмірі 452390,40 грн.

Відповідно до ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно зі ст.ст.76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо вимог позивача про стягнення 26139,49 грн - 3% річних та 162290,42 грн - інфляційних втрат, суд дійшов наступних висновків.

В силу приписів ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що у даній справі, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 26139,49 грн - 3% річних, які нараховані на суму основного боргу за період з 16.03.2021 по 16.02.2023 включно, та 162290,42 грн втрат від інфляції, які нараховані на суму основного боргу за період з квітня 2021 року по лютий 2023 року.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Судом перевірено розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, та встановлено, що такі розрахунки є арифметично вірними та правильними, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

У позовній заяві позивач, посилаючись на положення ч.10 ст.238 ГПК України, просить суд зазначити в резолютивній частині судового рішення про нарахування органом (особою), що буде здійснювати примусове виконання рішення, 3% річних на залишок основного боргу починаючи з 01.03.2021 до моменту повної оплати основного боргу.

Відповідно до положень ч.10 ст.238 ГПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

Враховуючи, що 3% річних, стягнення яких є предметом розгляду у даній справі, вже нараховані позивачем за період з 16.03.2021 по 16.02.2023, то подальше нарахування відповідних відсотків до моменту повного виконання рішення суду, в порядку ч.10 ст.238 ГПК України, можливе лише з 17.02.2023, а не з 01.03.2021, як просить позивач у позові.

Щодо вимог позивача про стягнення 124992,0 грн збитків у вигляді неодержаного постачальником прибутку (упущеної вигоди), суд дійшов наступних висновків.

Згідно ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

При розгляді справи підлягає з`ясуванню характер спірних правовідносин сторін (предмет і підстава позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Відповідно, різні способи захисту вимагають застосування різних механізмів доведення обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому, обрання позивачем неефективного способу захисту є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі №910/10011/19 та від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19).

У договірних правовідносинах, коли особа зобов`язана вчинити певні активні дії щодо позивача, але відмовляється від виконання цього обов`язку чи уникає його, застосовується примусове виконання обов`язку в натурі (Постанова Великої палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі №910/16979/17, від 14.05.2019 у справі №910/16744/17, а також постанова Верховного Суду від 16.07.2019 у справі № 910/15893/17 тощо).

Цей спосіб захисту, зокрема, стосується випадків невиконання обов`язку сплатити кошти, відповідно до умов договору (Постанова Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/9167/19). Верховний Суд зазначив, що у разі коли особа, перебуваючи у зобов`язальних правовідносинах, зобов`язана вчинити певні дії щодо позивача, але відмовляється від виконання цього обов`язку чи уникає його (як у спірних правовідносинах), право позивача підлягає захисту судом на підставі пункту 5 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України шляхом примусового виконання обов`язку в натурі. Тобто, якщо умовами договору передбачено обов`язок однієї сторони сплатити кошти на користь іншої у зв`язку із настанням певної події (юридичного факту), то невиконання такого обов`язку боржником є підставою для звернення до суду із позовом про примусове стягнення таких коштів на користь відповідного кредитора.

Обов`язок виконання грошового зобов`язання передбачено главою 48 ЦК України (ст. 526 ЦК України) та главою 22 ГК України (ст. 198 ГК України). Такий спосіб захисту вимагає від позивача доведення факту наявності відповідних правовідносин між сторонами, встановлення юридичного факту настання відповідної події, з якою пов`язано обов`язок сплатити кошти та обґрунтування розміру заборгованості.

Керуючись зазначеними нормами права та обставинами справи, доведеними відповідними доказами, господарський суд задовольнив позовні вимоги та стягнув з відповідача суми боргу за поставлений за Договором №53-123-01-20-06634 від 14.12.2020 товар (1,2 тони мастики ЖКМ) у сумі 452390,40 грн, тобто 376992,0 грн (без ПДВ).

У цій же позовній заяві позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача збитків (упущеної вигоди) у розмірі 127992,0 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що він очікував отримати 124992,0 грн прибутку (вигоди) по закінченню операційного циклу постачання товару відповідачу, із розрахунку 376992,0 грн - 252000,0 грн, з яких:

252000,0 грн (без ПДВ) - витрати позивача на придбання товарних запасів (1,2 тони мастики ЖКМ) у ТОВ «Хімторгпостачання» за Договором купівлі-продажу №15/12 від 15.12.2020;

376992,0 грн (без ПДВ) - вартість цього ж товару, який в подальшому було поставленого відповідачу по Договору №53-123-01-20-06634 від 14.12.2020.

Позивач стверджує, що внаслідок несплати відповідачем у встановленні спірним договором строки вартості поставленого товару позивач не одержав прибуток (втратив вигоду), а отже - отримав збиток у розмірі 124992,0 грн.

Відповідно до ст.22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За приписами статей 224, 225 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються, зокрема, не одержані управненою стороною доходи (упущена вигода), які остання одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Упущена вигода, є рахунковою величиною втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум, якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення (зазначена позиція висловлена у Постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 923/700/17). Інакше кажучи, збитки прямо не пов`язані з умовами договору, а лише є наслідком їх неналежного виконання стороною.

Із наведеного вище вбачається, що такі способи захисту прав як примусове виконання грошового зобов`язання в натурі та стягнення упущеної вигоди, незважаючи на свою схожість, мають вочевидь різну правову природу, правове регулювання, а отже, й предмет доказування, обсяг процесуального доведення.

Грошові кошти, які заявляються позивачем до стягнення як упущена вигода, фактично вже стягується позивачем у складі заборгованості відповідача за товар, отриманий за Договором поставки №53-123-01-20-06634 від 14.12.2020. Тому, на думку суду, позивачем обрано невірний спосіб захисту свого права в частині стягнення упущеної вигоди.

Крім того, стягуючи з відповідача заборгованість за поставлений товар, та заявляючи ці ж кошти як упущену вигоду, позивач штучно збільшує (подвоює) розмір відшкодування.

За такого, вимоги позивача про стягнення 124992,0 грн збитків у вигляді неодержаного постачальником прибутку (упущеної вигоди) задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно ст.129 ГПК України, сплачений позивачем судовий збір, підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст.73, 74, 76-79, 91, 129, 210, 220, 232, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (01032, м.Київ, вул.Назарівська, буд.3; ідент.код 24584661) в особі Відокремленого підрозділу «Південноукраїнська атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (55001, Миколаївська обл., м.Южноукраїнськ; ідент.код ВП 20915546) на користь Фізичної особи-підприємця Попович Василя Ярославовича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) 452390,40 грн основного боргу, 26139,49 грн - 3% річних, 162290,42 грн інфляційних втрат та 9612,31 грн судового збору.

3. Органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нарахувати 3% річних за такою формулою: (СОБ х 3 х КДП) : КДР : 100 = сума процентів, де: СОБ - сума основного боргу, простроченого Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (ідент.код 24584661) в особі Відокремленого підрозділу «Південноукраїнська атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (ідент.код ВП 20915546); 3 - розмір процентів; КДП - кількість днів прострочення сплати суми основного боргу за період: з 17.02.2023 і до моменту виконання цього рішення в частині сплати основного боргу; КДР - кількість днів у році, у якому нараховуються проценти; і стягнути отриману суму процентів з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (01032, м.Київ, вул.Назарівська, буд.3; ідент.код 24584661) в особі Відокремленого підрозділу «Південноукраїнська атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (55001, Миколаївська обл., м.Южноукраїнськ; ідент.код ВП 20915546) на користь Фізичної особи-підприємця Попович Василя Ярославовича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду, у відповідності до ст.241 ГПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч.1 ст.254 ГПК України, учасники справи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.256 ГПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне судове рішення складено 19.06.2023 року.

Суддя М.В.Мавродієва