ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" травня 2023 р.,

м. Київ,

Справа № 911/561/23

Суддя Черногуз А.Ф., за участю секретаря Кудінової В.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження

позов Міністерства оборони України (03168, місто Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 6, )

та Київського квартирно-експлуатаційного управління (03186, місто Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 30, )

до Бориспільської міської ради (08300, Київська обл., місто Бориспіль, вулиця Київський шлях, будинок 72, )

за участю Дарницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони центрального регіону ( 01014, місто Київ, вулиця Болбочана Петра, будинок 8, код )

про визнання незаконним та скасування рішення Бориспільської міської ради Київської області,

за участю представників:

позивача-1: Сажієнко Інна Олексіївна;

позивача-2: Сажієнко Інна Олексіївна;

відповідача: не з`явився;

прокуратури: не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Історія розгляду справи

Міністерство оборони України (у випадку скорочення - міністерство) та Київське квартирно-експлуатаційне управління (ск. - управління) звернулися з позовною заявою, де заявили вимоги до Бориспільської міської ради (ск. - рада), в якій вимагали визнати недійсним та скасувати рішення Бориспільської міської ради Київської області від 25.02.2020 №5477-69-VII «Про надання дозволу територіальній громаді міста Борисполя в особі Бориспільської міської ради на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2.3594 га (кадастровий номер :07:002:0034), яка перебуває у власності територіальної громади, для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення по вул. Захисників вітчизни, 6 у м. Бориспіль у зв`язку зі зміною цільового призначення земельної ділянки».

Ухвалою господарського суду від 10.03.2023 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Призначено проведення підготовчого засідання у справі на 10.04.2023. Судом встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали суду про відкриття провадження.

У судовому засіданні 10.04.2023 були присутні представники позивача, відповідача та прокуратури.

До Господарського суду Київської області надійшла заява від Дарницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони центрального регіону від 07.04.2023 про вступ у справу. Суд залучив до участі у справі Дарницьку спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони центрального регіону.

Відповідач подав клопотання від 10.04.2023 про закриття провадження у справі. Суд надав можливість позивачам надати заперечення з приводу даного клопотання в письмовій формі до 24.04.2023. З цих підстав суд відкладав розгляд клопотання відповідача про закриття провадження до наступного судового засідання.

Також до суду надійшов відзив, який прийнятий судом та долучений до матеріалів справи.

Так, суд у судовому засіданні встановив позивачу строк для подання відповіді на відзив до 24.04.2023, а відповідачу строк для подання заперечень на відповідь на відзив до наступного судового засідання. З цих підстав, суд в порядку ч. 2 ст. 183 ГПК України відклав підготовче засідання на 01.05.2023 о 14:15.

У судовому засіданні 01.05.2023 були присутні представник позивача-1 та прокуратури. Суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі через відсутність достатнього обгрунтування заявником підстав його задоволення, а також невідповідність висновків заявника та його тверджень чинному законодавству. Враховуючи вищевикладене, суд в порядку п. 3 ч. 2 ст. 185 ГПК України закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 23.05.2023 на 14:00.

У судовому засіданні 23.05.2023 суд, заслухавши виступи по суті спору та взявши до уваги наявні у матеріалах справи заяви та докази, прийняв рішення у справі.

Передумови звернення до суду та аргументація позицій сторін

В силу статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Право на доступ до правосуддя закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною.

За змістом частини 1 статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Як встановлено у статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положеннями статті 16 ЦК України, які кореспондуються зі статтею 20 ГК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Звертаючись з вимогою визнати незаконним та скасувати рішення ради позивачі посилалися на незаконність розпорядження Бориспільською міською радою земельною ділянкою площею 2,3594 га за рахунок земельної ділянки площею 125,1 га (в т. ч. за рахунок земельної ділянки 34,0 га), яка відповідно до рішення Київського обласного виконавчого комітету депутатів трудящих № 2191-С від 10.11.1947 «Про відновлення права користування ВПС КВО (Військово-повітряні Сили Київського воєнного округу) земельною ділянкою площею 1135 га, відведеної до Вітчизняної війни під аеродром «Бориспіль» та авіамістечко» надана для Державних потреб оборонного відомства.

Посилаючись на приписи законодавства та обставини відсутності згоди Міністерства оборони України на вилучення спірної земельної ділянки із земель оборони, дії відповідача відносно земельної ділянки, яка входить до складу земель, раніше наданих у постійне користування оборонному відомству за переконанням позивачів, суперечать вимогам чинного законодавства України, а саме: частині 5 статті 116, статтям 149, 141, 77, 20 Земельного кодексу України.

Позивачі зазначили, що спірна земельна ділянка належить до земель оборони та перебуває у законному користуванні Міністерства оборони України, рішення органами виконавчої влади про припинення права користування якою не приймалось - тож Бориспільська міська рада не може розпоряджатися вказаною земельною ділянкою на законних підставах.

За переконаннями позивачів з урахуванням судових рішень у справах № 910/31767/15 та № 911/2301/15, в силу ст. ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка площею 2,3594 га (кадастровий номер :07:002:0034), яка незаконно була сформована в межах військового містечка № 1, припиняє існування як об`єкт цивільних прав, що додатково свідчить про відсутність правових підстав легалізації права власності Бориспільської міської ради, яка б надавала правомочність законно використовувати та розпоряджатися Відповідачем земельною ділянкою площею 2,3594 (кадастровий номер га :07:002:0034) на території військового містечка № 1.

З урахуванням вказаного, рішення Бориспільської міської ради від 25.02.2020 № 5477-69-VII «Про надання дозволу територіальній громаді міста Борисполя в особі Бориспільської міської ради на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,3594 га (кадастровий номер :07:002:0034), яка перебуває у власності територіальної громади, для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення по вул. Захисників Вітчизни, 6 у м. Бориспіль у зв`язку зі зміною цільового призначення земельної ділянки» - суперечить актам законодавства і порушує права позивачів, а отже - підлягає визнанню незаконним та скасуванню.

Позивачами додатково зазначено, що рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких грунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підгрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема й права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Об`єктом спірного рішення Бориспільської міської ради Київської області від 25.02.2020 № 5477-69-VII є земельна ділянка, що розташована в межах військового містечка № 1 Бориспільського гарнізону, та яка відведена для потреб оборони на підставі рішення Київського обласного виконавчого комітету депутатів трудящих № 2191-С від 10.11.1947 «Про відновлення права користування ВПС КВО (Війсково-повітряні Сили Київського воєнного округу) земельною ділянкою площею 1135 га, відведеної до Вітчизняної війни під аеродром «Бориспіль» та авіамістечко».

Позивачі вказали, що спірне рішення ради порушує права та інтереси Міністерства оборони України, як органу, уповноваженого здійснювати функції управління землями оборони, які стали об`єктом оспорюваного рішення Бориспільської міської ради. Позивачі переконані, що спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки цей спір пов`язаний з вирішенням питання щодо порушення права землекористування позивачів, та не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а відтак його розгляд не належить до юрисдикції адміністративних судів. Отже, зважаючи на характер правовідносин у цій справі, у даному випадку спір виник з майнових відносин приватноправового характеру (цивільних правовідносин), а тому, з урахуванням суб`єктного складу сторін, розгляд цієї справи має здійснюватися в порядку господарського судочинства. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/21404/17.

Рада заперечила щодо позову. У відзиві зокрема зазначено, що актом приймання-передачі від 26.07.1985 було передано житловий фонд на баланс ЖЕК-2 м. Борисполя, який розташовано на земельній ділянці 34,0 га. (саме на цій ділянці розташована спірна земельна ділянка), даний факт позивачами не заперечується. Відповідно ч.3 ст. 30 Земельного кодексу України (у редакції 1990 р), при передачі будівель і споруд до цих об`єктів переходить право користування земельною ділянкою, на яких ці об`єкти знаходяться.

Таким чином право користування в силу Закону припинено за Міністерством, а тим паче припинено в разі набуття права власності на такі будівлі. Чому та на підставі чого позивачі вилучили з площі 34,0 га саме спірну земельну ділянку площею 2,3594 га, сформовану за рахунок міської ради відповідачу не зрозуміло.

Також з позову вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :07:0034 розташована біля житлових будинків № 367 та інших. Тож спірна земельна ділянка знаходиться всередині житлової забудови, яка передана до комунальної власності, вказує позивач. Крім зазначеного, наразі вже облаштовано паркову зону для мешканців територіальної громади міста Бориспіль на спірній земельній ділянці, на облаштування якої витрачено бюджетні кошти.

Відповідач також відмітив, що спірне рішення є лише дозволом на розробку проекту землеустрою і не несе розпорядчого права. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою не означає позитивного рішення щодо її відведення.

Висновки господарського суду

Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення і підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

В силу пункту 6 частини 1 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

З урахуванням того, що спір виник з майнових відносин приватноправового характеру та беручи до уваги суб`єктний склад сторін спору, суд погоджується з позицією позивача, що розгляд цієї справи має здійснюватися в порядку господарського судочинства.

Зважаючи на те, що позивачі наголосили про наявність справ, які можуть мати преюдиційне значення, суд вважає за необхідне дослідити такі твердження, зважаючи на те, що в силу частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Господарський суд, дослідивши твердження сторони позивачів, зауважує, що рішення судів, які розглядали справи за номерами 911/2301/15 та 910/31767/15 встановлюють обставини, що впливають на оцінку доказів у справі № 911/561/23 та фактів, що мають преюдиційне значення.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.11.2018. у справі № 910/31767/15 за позовом Міністерства оборони України та Київського квартирно-експлуатаційного управління до Київської обласної державної адміністрації за участю третіх осіб Кабінету Міністрів України та Військової прокуратури Дарницького гарнізону України вирішено визнати недійсним розпорядження виконуючого обов`язки глави Київської обласної державної адміністрації представника Президента України від 12.10.1993 № 412 "Про наслідки інвентаризації земель оборони та інших відомств на території області" в частині припинення права користування землями по Міністерству оборони України загальною площею 4 885, 33 га. Вказане судове рішення набрало законної сили.

Цим рішенням зокрема встановлено наступне:

- в управлінні обліковувались земельні ділянки оборонного відомства загальною площею 4885,33 га, а зокрема, земельна ділянка площею 34 га відведена в користування для державних потреб оборонного відомства на підставі рішення Київського обласного виконавчого комітету депутатів трудящих від 10.11.1947 р. № 2191-С „Про відновлення права користування ВПС КВО (Військово-повітряні Сили Київського воєнного округу) земельною ділянкою площею 1135 га, відведеної до Вітчизняної війни під аеродром „Бориспіль та авіамістечко із земель основного масиву військового аеродрому (розташована в межах Бориспільського району Київської області, на даний час використовується для потреб оборони та закріплена за військовою частиною НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 );

- постановою Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990 р. № 563-XII "Про земельну реформу" доручено місцевим Радам народних депутатів, Раді Міністрів Української РСР до 15.03.1991 провести інвентаризацію земель усіх категорій, визначивши ділянки, що використовуються не за цільовим призначенням, нераціонально або способами, які призводять до зниження родючості ґрунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки, а також зобов`язано місцеві Ради народних депутатів на підставі матеріалів інвентаризації земель та відповідно до статті 27 Земельного кодексу Української РСР вирішити питання про припинення права користування ділянками, що використовуються не за цільовим призначенням, з порушенням встановлених вимог, а також нераціонально, і передачу їх до складу земель запасу для наступного надання у першочерговому порядку громадянам для організації селянських (фермерських) господарств, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва.

- на виконання вказаної вище постанови та доручення Кабінету Міністрів України від 22.01.1993 № 829/4 у Київській області проведено інвентаризацію земель оборони. Враховуючи результати проведеної інвентаризації, Розпорядженням № 412 "Про наслідки інвентаризації земель оборони та інших відомств на території області припинено право користування Міноборони України землями площею 5 765 га, які використовуються не для своїх потреб та не за цільовим призначенням;

- спірні земельні ділянки за цільовим призначенням відносяться до земель оборони, а за формою власності до державної;

- на підставі вказаної інвентаризації Розпорядженням припинено право користування Міноборони України землями площею 5 765 га;

- суд приходить до висновку, що враховуючи, що на момент прийняття Розпорядження Представником Президента України було перевищено межі своїх повноважень, визначених Законом України „Про Представника Президента України, тому Розпорядження від 12.10.1993 р. № 412 „Про наслідки інвентаризації земель оборони та інших відомств на території області в частині припинення права користування землями по Міністерству оборони України загальною площею 4 885, 33 га є незаконним і підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 5 статті 75 ГПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Суд дійшов висновку, що вищевказані обставини є неспростованими, доведеними і не підлягають доказуванню на підставі ч. 4 ст. 75 ГПК України.

Слід зазначити, що у процесі розгляду справи № 911/2301/15, в якій прокурор звернувся з позовом від імені Міністерства оборони та військової частини НОМЕР_2 до Бориспільської міської ради та ПрАТ "Пентопак", судом встановлено, що за Бориспільською міською радою було зареєстровано право комунальної власності на земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 05), кадастровий номер земельної ділянки: :07:002:0034, загальною площею 2,3594 га, для будівництва і обслуговування багатоквартирного будинку, і оспорюване рішення було прийнято радою в інтересах ПрАТ "Пентопак" щодо земельної ділянки під будівництво багатоповерхових житлових будинків у соцмістечку в районі житлового будинку № 367 в місті Борисполі Київської області, із порушенням положень Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України, Закону України "Про державний земельний кадастр" та інших нормативно-правових актів України за відсутності будь-яких правових підстав без припинення права постійного користування вказаною землею Міністерства оборони України і інших позивачів та вилучення вказаної земельної ділянки із постійного користування Міністерства оборони України і інших позивачів у встановленому законодавством порядку.

Суд вказав, що позовні вимоги прокурора, заявлені в інтересах позивачів, до відповідачів про скасування рішення та скасування державної реєстрації земельної ділянки є законними і обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Враховуючи те, що, договір оренди землі від 27.02.2008 був укладений між Бориспільською міською радою та ЗАТ „Пентопак на виконання рішення № 2537-24-V від 08.11.2007, що у встановленому чинним законодавством України порядку визнано судом недійсним позовна вимога прокурора в інтересах позивачів до відповідачів про визнання його недійсним, є законною і обґрунтованою, та такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Слід зазначити, що в сукупності з посиланнями на наявні висновки рішень судів у справах, що наведені вище, позивачами також надано до суду копії документів, про які йдеться мова у згаданих судових рішеннях. Такі докази в сукупності з преюдиційними обставинами досліджені судом при розгляді справи по суті та співставленні з заявленими вимогами. Зокрема, позивачами долучено до позовної заяви копію постанови № 2191/с від 10.11.1947 Київського обласного виконавчого комітету депутатів трудящих "Про відновлення права користування ВПС КВО (Військово-повітряні Сили Київського воєнного округу) земельною ділянкою площею 1135 га, відведеної до Вітчизняної війни під аеродром „Бориспіль та авіамістечко.

Статтею 77 ГПК України "допустимість доказів" встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Суд зауважує, що рішення № 2191/с від 10.11.1947 надано управлінню з Державного архіву Київської області відповідно до листа № 01-43/114 від 05.02.2015.

Також судом взято до уваги матеріали інвентаризації земель військової частини НОМЕР_1 Дарницької КЕЧ МО України в межах Бориспільного району Київської області. від 1993 року. Зокрема в плані землекористування в/ч НОМЕР_1 схематично зазначено той обсяг земельних ділянок, які передаються Бориспільській міській раді. Суд врахував наявність на переданих земельних ділянках житлових будівель.

Задля більшої конкретики розуміння співвідношення місцезнаходження спірної земельної ділянки позивачами надано План частини земель міста Бориспіль за каталогом координат. На підставі зазначеного каталогу координат меж земельних ділянок, судом встановлено, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :07:002:0034 (2,3594 га, що також була предметом судового розгляду у справі № 911/2301/15) входить до земельної ділянки площею 34,0 га, що була предметом розгляду справи № 910/31767/15. Зазначена ділянка площею 34,0 га також знаходиться в межах ділянки військової частини НОМЕР_1 , які у 1993 році були проінвентаризовані та передані раді.

Згідно із частинами першою, другою статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади. Відповідно абзацу 3 частини 5 статті 20 ЗК України, земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України "Про використання земель оборони".

Статтею 77 цього Кодексу встановлено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.

Відповідно до статті 317 ЦК України право володіння, користування та розпорядження своїм майном належить власнику цього майна. Статтею 319 ЦК України визначено, що лише власник має право вчиняти стосовно свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, а статтею 321 цього Кодексу передбачено принцип непорушності права власності.

За приписами статті 13 ЗК України, статті 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", статей 9 та 14 Закону України "Про Збройні Сили України", статті 1 Закону України "Про використання земель оборони" землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю, а вирішення питань щодо порядку надання Збройним Силам України в управління об`єктів державної власності, в тому числі земельних ділянок, відноситься до повноважень Кабінету міністрів України.

Слід вказати, що відповідно до частини 7 статті 116 Конституції України Кабінет міністрів України здійснює заходи щодо забезпечення обороноздатності і національної безпеки України, громадського порядку, боротьби зі злочинністю.

Поряд з цим, згідно зі статтею 3 Закону України "Про Збройні Сили України" Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Земельна ділянка, яка відноситься до земель оборони та закріплена за відповідним військовим формуванням, належить державі в особі Кабінету міністрів України на праві власності і знаходиться в управлінні Міністерства оборони України.

Саме Кабінет міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтями 149 ЗК України. Так само, відповідно до частини 3 статті 142 ЗК України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки.

Отже, істотною передумовою для припинення права постійного користування землями оборони, які закріплені за структурними одиницями Збройних Сил України, та подальшої передачі таких ділянок у власність або у користування іншим особам, є прийняття Кабінетом міністрів України відповідного рішення за поданням Міністерства оборони України. Вказані узагальнюючі висновки щодо правового статусу земель оборони та порядку розпорядження ними є усталеними у судовій практиці Верховного Суду.

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Державний земельний кадастр" земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).

В силу пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону щодо розмежування земель в системному взаємозв`язку з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Державний земельний кадастр" оформлення таких земельних ділянок за їх власниками (користувачами) відбувається шляхом надання органом місцевого самоврядування дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) виключно за заявами власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).

В той же час, виходячи з приписів статей 122, 123 ЗК України, надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки стосується реалізації власником землі (державної або комунальної) своїх повноважень з надання земельних ділянок в користування особі, яка претендує на отримання відповідного речового права (у разі зміни цільового призначення земельної ділянки або формування нової земельної ділянки).

Тобто, приймаючи рішення про надання такого дозволу щодо земельної ділянки, яка вже має законного користувача, орган місцевого самоврядування реалізує саме повноваження власника земельної ділянки, а наслідком затвердження відповідного проекту землеустрою є набуття третьою особою, яка звернулася до органу з метою отримання речового права на землю, права користування земельною ділянкою.

За обставинами даної справи законним землекористувачем Земельної ділянки є Київське квартирно-експлуатаційного управління і право постійного користування цією ділянкою набуто останнім до 2004 року. У зв`язку з чим реалізуючи повноваження, надані пунктами 4, 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону щодо розмежування земель, рада була вправі надати дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) виключно її законному землекористувачу Управлінню.

Суд вправі застосовувати способи захисту цивільних прав, які випливають із характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також повинен ураховувати критерії ефективності таких засобів захисту та вимоги частин 2-5 статті 13 ЦК щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав особою.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити реальне поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків у відпоівдності до частини першої та другої статті 152 ЗК України.

Згідно з пунктом "г" частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Враховуючи правовий режим земельної ділянки, яка знаходиться в управлінні та користуванні Міністерства оборони України, власником цієї землі є держава в особі Кабінету міністрів України, який не надавав згоди на передачу земельної ділянки в користування відповідача. Беручи до уваги наведені правові висновки, що сформовані судами у межах справ № 911/2301/15 та 910/31767/15 спірне рішення прийнято радою з перевищенням повноважень та порушує охоронювані законом права позивачів оскільки спрямоване на протиправне відведення земельної ділянки площею 2,3594 га (ідентифікованої, як ділянка з кадастровим номером :07:002:0034, яка входить в межі земельних ділянок позивачів.

Згідно абзацу 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи наведені вище положення щодо способу захисту, встановлену судом обставину порушення прав позивачів та невідповідність рішення положенням національного законодавства суд повністю задовольняє позов.

Пунктом 12 частини 3 статті 2 ГПК України закріплено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Судові витрати відповідно до статті 123 ГПК України складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи на професійну правничу допомогу та інших витрат, що пов`язані з вчиненням сторонами необхідних процесуальних дій. За змістом статті 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено, то витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Слід вказати, що статтею 13 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з пунктами 2, 4, 5 частини другої статті 42 ГПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні.

За положеннями статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В силу частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту 5 частини 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення Бориспільської міської ради Київської області від 25 лютого 2020 року №5477-69-VII «Про надання дозволу територіальній громаді міста Борисполя в особі Бориспільської міської ради на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2.3594 га (кадастровий номер :07:002:0034), яка перебуває у власності територіальної громади, для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення по вул. Захисників вітчизни, 6 у м. Бориспіль у зв`язку зі зміною цільового призначення земельної ділянки».

Стягнути з Бориспільської міської ради (08300, Київська обл., місто Бориспіль, вулиця Київський шлях, будинок 72, ) на користь Київського квартирно-експлуатаційного управління (03186, місто Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 30, ) 5368 грн. витрат зі сплати судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України.

Рішення підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 29.06.2023.

Суддя А.Ф. Черногуз