РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.06.2023Справа № 910/5865/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Комарової О.С. розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Луч»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергобудконсалт»

про стягнення 185 625,08 грн

Без повідомлення (виклику) учасників судового процесу

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Луч» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергобудконсалт» про стягнення 185 625,08 грн, з яких 121 276,51 грн заборгованості, 48 012,21 грн пені, 2 881,00 грн 3 % річних та 13 455,36 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки № 05/11/21 від 05.11.2021 в частині здійснення повної та своєчасної оплати за поставлений товар, внаслідок чого й утворилась спірна заборгованість про стягнення якої, з урахуванням пені, 3 % річних та інфляційних втрат, просить позивач.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.04.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

15.05.2023 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем не наведено яка саме продукція або партія продукції не була оплачена, як і строк у який така продукція мала бути оплачена; відповідачем було притримано оплату, з огляду на порушення позивачем строку поставки продукції; заборгованість вже була сплачена відповідачем при примусовому виконанні судового наказу Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 у справі № 910/12081/22; відповідач зазнав впливу обставин непереборної сили, що виключає можливість стягнення з нього заборгованості з урахуванням індексу інфляції, 3 % річних та пені.

29.05.2023 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач вказав на хибність доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву. Додатково позивач зазначив, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2023 у справі № 910/12081/22 скасовано судовий наказ від 14.11.2022 та в поворот його виконання видано наказ від 27.02.2023, чим відновлено попередній стан сторін. Також позивач зазначив про недоведеність відповідачем негативного впливу обставин непереборної сили на правовідносини сторін та неповідомлення позивача про їх настання.

27.06.2023 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, які за змістом відтворюють відзив на позовну заяву.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

05.11.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Луч» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Енергобудконсалт» (замовник) було укладено Договір поставки № 05/11/21 (далі - Договір), відповідно до пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується виготовити та поставити, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити на умовах Договору продукцію у номенклатурі, кількості, за цінами, зазначеними у специфікаціях до Договору, які є його невід`ємними частинами.

За умовами пунктів 2.1 - 2.3 Договору ціна за одиницю продукції, а також загальна сума продукції зазначається у специфікаціях до Договору. Загальна вартість Договору визначається як загальна вартість оформлених специфікацій. Порядок оплати продукції за Договором узгоджується у Специфікаціях.

Пунктами 3.1, 3.2 Договору передбачено, що поставка продукції замовнику проводиться у строки, зазначені у специфікаціях, за умови здійснення замовником оплати продукції у порядку, обумовленому у специфікаціях. У разі прострочення замовником виконання зобов`язань щодо внесення авансових платежів у порядку, узгодженому у специфікаціях, строки виготовлення та поставки продукції пропорційно відтерміновуються. Базисні умови поставки продукції обумовлюються у специфікаціях.

Згідно з пунктом 3.4 Договору датою поставки продукції (партії продукції) та переходу права власності, а також ризиків втрати чи пошкодження продукції є дата, зазначена у видатковій накладній.

Відповідно до пункту 6.1 Договору за несвоєчасну оплату продукції замовник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочки упродовж всього періоду прострочення.

За умовами пунктів 7.1 - 7.3 Договору кожна із сторін звільняється від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання обов`язків за Договором, якщо це стало наслідком дії обставин непереборної сили (форс-мажору), наприклад: стихійні лиха, воєнні дії, страйки, масові заворушення, дії органів державної влади, які роблять неможливим виконання Договору, будь-які інші обставини поза розумним контролем сторін, що перешкоджають виконанню Договору. Строк виконання обов`язків за Договором продовжується на час дії вищенаведених обставин непереборної сили за умови, що сторона, для якої настав форс-мажор, у триденний строк з моменту настання цих обставин повідомила іншу сторону про настання форс-мажорних обставин. Підтвердженням настання форс-мажорних обставин та строку їх дії є акт Торгово-промислової палати України.

У пункті 9.11 Договору визначено, що він вступає в силу з моменту його підписання та скріплення печатками та діє до 31.03.2022, а в частині виконання зобов`язань - до повного виконання сторонами обов`язків за цим Договором.

Припинення дії Договору не звільняє сторони від відповідальності за не виконання чи неналежне виконання Договору (пункт 9.12 Договору).

У Специфікаціях № 1 від 05.11.2021, № 2 від 08.11.2021, № 3 від 15.11.2021, № 4 від 17.11.2021, № 5 від 16.12.2021, № 6 від 26.11.2021, № 7 від 17.01.2022, № 8 від 31.01.2022, № 10 від 15.12.2021, № 11 від 15.12.2021, № 12 (коригування) від 03.06.2022, № 14 від 08.02.2022, № 15 від 20.05.2022, № 16 від 26.05.2022, сторони узгодили асортимент товару, його кількість, вартість, умови оплати, а також умови і строк поставки.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що на виконання своїх договірних зобов`язань, він відвантажив на користь відповідача продукцію на загальну суму 3 297 832,71 грн, яку відповідач отримав, проте власні зобов`язання щодо оплати за поставлений товар виконав частково, сплативши лише 3 176 556,20 грн, внаслідок чого за ним обліковується заборгованість в розмірі 121 276,51 грн.

Суд встановив, що 14.11.2022 Господарським судом міста Києва було видано судовий наказ у справі № 910/12081/22 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергобудконсалт» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Луч» боргу в розмірі 121 276,51 грн, пені в розмірі 21 929,45 грн, 3% річних в розмірі 1 305,80 грн, інфляційних втрат в розмірі 4 538,22 грн та судового збору в розмірі 248,10 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2023 у справі № 910/12081/22 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Енергобудконсалт» строк для подання заяви про скасування судового наказу, скасовано судовий наказ Господарського суду міста Києва № 910/12081/22 від 14.11.2022, виданий за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Луч». Крім того вказаною ухвалою задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергобудконсалт» про поворот виконання судового наказу Господарського суду міста Києва № 910/12081/22 від 14.11.2022. В поворот виконання судового наказу Господарського суду міста Києва № 910/12081/22 від 14.11.2022 стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Луч» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергобудконсалт» борг в розмірі 121 276,51 грн, пеню в розмірі 21 929,45 грн, 3% річних в розмірі 1 305,80 грн, інфляційні втрати в розмірі 4 538,22 грн та судовий збір в розмірі 248,10 грн.

З огляду на те, що відповідач не розрахувався з позивачем за поставлену продукцію, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь 121 276,51 грн заборгованості, 48 012,21 грн пені, 2 881,00 грн 3 % річних та 13 455,36 грн інфляційних втрат.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами Договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Суд встановив факт поставки позивачем продукції, визначеної у Специфікаціях № 1 від 05.11.2021, № 2 від 08.11.2021, № 3 від 15.11.2021, № 4 від 17.11.2021, № 5 від 16.12.2021, № 6 від 26.11.2021, № 7 від 17.01.2022, № 8 від 31.01.2022, № 10 від 15.12.2021, № 11 від 15.12.2021, № 12 (коригування) від 03.06.2022, № 14 від 08.02.2022, № 15 від 20.05.2022, № 16 від 26.05.2022, загальною вартістю 3 297 832,71 грн, про що свідчать наявні в матеріалах справи належним чином засвідчені копії видаткових накладних № 42 від 07.12.2021 на суму 231 402,24 грн, № 46 від 16.12.2021 на суму 464 864,40 грн, № 45 від 13.12.2021 на суму 14 904,00 грн, № 49 від 24.12.2021 на суму 363 444,00 грн, № 7 від 31.01.2022 на суму 188 784,00 грн, № 43 від 10.12.2021 на суму 596 372,40 грн, № 1 від 06.01.2022 на суму 624 203,52 грн, № 2 від 06.01.2022 на суму 113 400,00 грн, № 4 від 17.01.2022 на суму 17 280,00 грн, № 6 від 31.01.2022 на суму 182 664,00 грн, № 50 від 24.12.2021 на суму 19 440,00 грн, № 19 від 22.06.2022 на суму 39 168,00 грн, № 11 від 03.06.2022 на суму 40 044,65 грн, № 17 від 03.06.2022 на суму 19 569,66 грн, № 22 від 29.06.2022 на суму 80 712,00 грн, № 48 від 23.12.2021 на суму 82 285,84 грн, № 14 від 19.04.2022 на суму 55 080,00 грн, № 20 від 24.06.2022 на суму 46 494,00 грн, № 21 від 29.06.2022 на суму 117 720,00 грн.

В контексті викладеного суд відхиляє доводи відповідача про те, що зважаючи на закінчення строку дії Договору 31.03.2022 поставка продукції після цієї дати відбувалась не на виконання його умов, оскільки видаткові накладні містять посилання на Договір та обсяги постачання відповідають вищенаведеним специфікаціям, які в силу пункту 1.1 Договору є його невід`ємними частинами.

Суд також зауважує, що чинне законодавство не передбачає таку підставу припинення зобов`язання як закінчення строку дії договору. Тобто, зобов`язання, невиконане належним чином, продовжує існувати, незважаючи на закінчення строку дії договору.

Вищенаведені накладні відповідають вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», будь-які істотні недоліки у них відсутні, відтак суд приймає зазначені накладні як належні докази на підтвердження поставки товару позивачем та його прийняття відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

За приписами частин 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У Специфікаціях № 1 від 05.11.2021, № 2 від 08.11.2021, № 3 від 15.11.2021, № 4 від 17.11.2021, № 5 від 16.12.2021, № 6 від 26.11.2021, № 7 від 17.01.2022, № 8 від 31.01.2022, № 10 від 15.12.2021, № 11 від 15.12.2021, № 12 (коригування) від 03.06.2022, № 14 від 08.02.2022, № 15 від 20.05.2022, № 16 від 26.05.2022 визначено, що продукція оплачується на умовах 100 % попередньої оплати.

Відтак суд приходить до висновку, що строк виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань є таким, що настав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Суд критично оцінює доводи відповідача про те, що він зупинив виконання свого обов`язку з огляду на порушення позивачем строків поставки, зважаючи на таке.

Частиною 3 статті 538 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

У статті 235 Господарського кодексу України передбачено, що за порушення господарських зобов`язань до суб`єктів господарювання та інших учасників господарських відносин можуть застосовуватися оперативно-господарські санкції - заходи оперативного впливу на правопорушника з метою припинення або попередження повторення порушень зобов`язання, що використовуються самими сторонами зобов`язання в односторонньому порядку.

До суб`єкта, який порушив господарське зобов`язання, можуть бути застосовані лише ті оперативно-господарські санкції, застосування яких передбачено договором.

Оперативно-господарські санкції застосовуються незалежно від вини суб`єкта, який порушив господарське зобов`язання.

Відповідно до частин 1, 2 статті 237 Господарського кодексу України підставою для застосування оперативно-господарських санкцій є факт порушення господарського зобов`язання другою стороною. Оперативно-господарські санкції застосовуються стороною, яка потерпіла від правопорушення, у позасудовому порядку та без попереднього пред`явлення претензії порушнику зобов`язання.

Порядок застосування сторонами конкретних оперативно-господарських санкцій визначається договором. У разі незгоди з застосуванням оперативно-господарської санкції заінтересована сторона може звернутися до суду з заявою про скасування такої санкції та відшкодування збитків, завданих її застосуванням.

Зі змісту Договору вбачається, що він не містить положень щодо можливості сторонами застосовувати одна до одної оперативно-господарські санкції, а відтак твердження відповідача у відзиві на позовну заяву про застосування до позивача оперативно-господарської санкції у вигляді притримання оплати є необгрунтованим.

За умовами укладених між сторонами специфікацій, обов`язку позивача поставити товар передує обов`язок відповідача здійснити оплату цього товару. Таким чином, зупинення відповідачем свого обов`язку з оплати товару унеможливлює його поставку позивачем.

Водночас суд встановив факт часткової оплати відповідачем заборгованості в загальному розмірі 3 176 556,20 грн, про що свідчать наявні в матеріалах справи належним чином засвідчені копії банківських виписок по рахунку позивача.

З огляду на викладене, оскільки невиконання грошового зобов`язання відповідачем за Договором підтверджується матеріалами справи, доказів сплати боргу в повному обсязі відповідач не надав, позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 121 276,51 грн визнається судом обґрунтованою.

Та обставина, що судовим наказом Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 у справі № 910/12081/22 з відповідача було стягнуто заборгованість за Договором в розмірі 121 276,51 грн не є підставою для відмови в позові, адже ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2023 у справі № 910/12081/22 було вирішено питання про поворот виконання вищевказаного судового наказу.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 02.11.2011 № 3-рп/2011 поворот виконання рішення - це процесуальна гарантія захисту прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав.

У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів (ч. 1 ст. 617 Цивільного кодексу України).

Тобто, можливе звільнення від відповідальності за невиконання, а не від виконання в цілому. В будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

Зазначаючи про наявність обставин непереборної сили, які є підставою для звільнення виконання зобов`язання за Договором та від відповідальності за його неналежне виконання, відповідач не надає доказів повідомлення позивача по неможливість виконання своїх договірних зобов`язань, як того вимагають положення пункту 7.2 Договору.

Суд зазначає, що за загальним правилом, неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили відповідно до вимог законодавства є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

У п. 1 ч. 1 ст. 263 Цивільного кодексу України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Частина друга статті 218 Господарського кодексу України також містить визначення непереборної сили як надзвичайних і невідворотних обставин.

Згідно зі статтею 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

За визначенням, наведеним у пп. 3.1.1 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженому рішенням президії ТПП України від 15.07.2014 № 40(3) форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (Force Majeure) - це надзвичайні та невідворотні обставини, які об`єктивно впливають на виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків за законодавчими і іншими нормативними актами, дію яких неможливо було передбачити та дія яких унеможливлює їх виконання протягом певного періоду часу.

Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків. Непереборна сила (форс-мажорна обставина) повинна мати ознаки надзвичайності і невідворотності.

При цьому, сторона, яка не виконує зобов`язання, повинна довести існування конкретних обставин, які мають непереборний характер і які унеможливили виконання зобов`язання. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

Відповідач вважає, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України настали форс-мажорні обставини, які засвідчені Торгово-промисловою палатою України листом № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022.

Верховний Суд у постанові від 25.01.2022 в справі № 904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд й у постанові від 16.07.2019 в справі №917/1053/18, зазначивши, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Відповідачем не надано належних та допустимих, у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, доказів існування форс-мажорних обставин у взаємовідносинах із позивачем за Договором, як і не доведено причинно-наслідкового зв`язку між введенням 24.02.2022 в Україні воєнного стану та неможливістю виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором, відтак доводи відповідача про неможливість виконання зобов`язань через вплив обставин непереборної сили та відсутність підстав для притягнення його до цивільно-правової відповідальності суд не може визнати обґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, не виконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами частин 1, 2 статті 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 6.1 Договору за несвоєчасну оплату продукції замовник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочки упродовж всього періоду прострочення.

Частинами 4 та 6 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення зобов`язання застосовуються у розмірі передбаченому сторонами у договорі.

З огляду на викладене, оскільки невиконання грошового зобов`язання відповідачем за Договором підтверджується матеріалами справи, обставин, які є підставою для звільнення відповідача від відповідальності, не наведено, позовна вимога про стягнення з відповідача пені, нарахованої на підставі п. 6.1 Договору за несвоєчасне здійснення розрахунків, визнається судом обґрунтованою.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Імператив частини шостої статті 232 Господарського кодексу України передбачає, що штрафні санкції нараховуються упродовж шести місяців саме від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, якщо інше не передбачено умовами договору.

Згідно з ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Враховуючи, що в укладених сторонами специфікаціях не визначено строк для здійснення відповідачем попередньої оплати, суд, з урахуванням припису ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, яким визначено обов`язок покупця оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, а також зважаючи на те, що умови Договору не забороняють зарахувати поточні платежі в рахунок погашення існуючої заборгованості, вважає обґрунтованим здійснення позивачем розрахунку пені починаючи з 30.06.2022, тобто на наступний день після прийняття відповідачем останньої партії продукції.

Водночас перевіривши наданий позивачем розрахунок пені суд встановив, що позивачем не враховано положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України щодо шестимісячного періоду нарахування пені.

За підрахунком суду, обґрунтованою та такою, що підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача є пеня в розмірі 30 568,33 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наведений позивачем розрахунок інфляційних втрат є арифметично правильними, а розрахований позивачем розмір 3 % річних не перевищує розміру, розрахованого судом, відтак, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в заявленому розмірі.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено часткову обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають 121 276,51 грн заборгованості, 30 568,33 грн пені, 2 881,00 грн 3 % річних та 13 455,36 грн інфляційних втрат.

Судові витрати позивача зі сплати судового збору, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 2 522,72 грн. Решта сплаченого судового збору в розмірі 261,66 грн залишається за позивачем.

Керуючись статтями 129, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергобудконсалт» (01034, м. Київ, провулок Рильський, буд. 10, офіс 214; ідентифікаційний код 36239717) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Луч» (61003, Харківська обл., м. Харків, провулок Троїцький, буд. 8; ідентифікаційний код 19463286) 121 276,51 грн (сто двадцять одну тисячу двісті сімдесят шість гривень 51 коп.) заборгованості, 30 568,33 грн (тридцять тисяч п`ятсот шістдесят вісім гривень 33 коп.) пені, 2 881,00 грн (дві тисячі вісімсот вісімдесят одну гривню 00 коп.) 3 % річних, 13 455,36 грн (тринадцять тисяч чотириста п`ятдесят п`ять гривень 36 коп.) інфляційних втрат та 2 522,72 грн (дві тисячі п`ятсот двадцять дві гривні 72 коп.) судового збору.

Відмовити в задоволенні решти позовних вимог.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення в повному обсязі складено 27.06.2023.

Суддя О.С. Комарова