РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.06.2023Справа № 910/3069/23

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Ломаки В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРОПЕЙСЬКА ЕНЕРГОСЕРВІСНА КОМПАНІЯ"

до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації

про стягнення збитків у розмірі 711 133,49 грн.,

Без виклику (повідомлення) представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЄВРОПЕЙСЬКА ЕНЕРГОСЕРВІСНА КОМПАНІЯ" (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації (далі - відповідач) про стягнення грошових коштів у загальному розмірі 711 133,49 грн., з яких: 699 133,49 грн. - збитки у формі упущеної вигоди, 12 000,00 грн. - додаткові витрати на проведення незалежної оцінки розміру упущеної вигоди.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.03.2023 у справі № 910/3069/23 вказану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків.

14.03.2023 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви.

Враховуючи наведені обставини, ухвалою господарського суду міста Києва від 22.03.2023 року відкрито провадження у справі № 910/3069/23 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) представників сторін. Крім того, цією ухвалою відповідачу було встановлено строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення копії даної ухвали.

При цьому, судом взято до уваги, що 24.02.2022 року розірвано дипломатичні відносини між Україною і російською федерацією у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України. Функціонування закордонних дипломатичних установ України на території російської федерації та діяльність дипломатичних установ російської федерації на території України зупинено. Комунікація Міністерства закордонних справ України з органами державної влади російської федерації за посередництва третіх держав не здійснюється. У зв`язку з наведеними обставинами, наразі унеможливлено сприяння органами дипломатичної служби України у переданні судових документів російській стороні (листи Міністерства закордонних справ України вих. № 71/17-500-67127 від 04.09.2022 та вих. № 71/17-500-77469 від 03.10.2022).

Також припинено доставку поштових відправлень до/з російської федерації з перших днів повномасштабного вторгнення.

Таким чином, передача будь-яких документів компетентним органам російської федерації, у тому числі дипломатичними каналами, наразі неможлива (лист Міністерства юстиції України вих. № 100817/98748-22-22/12.1.3 від 31.10.2022).

За наведених обставин, суд не має можливості для направлення ухвал суду ані безпосередньо на адресу відповідача, ані шляхом направлення доручення, ані іншими дипломатичними каналами, у зв`язку з чим єдиним можливим повідомленням відповідача про розгляд справи є розміщення оголошень на сайті Судової влади України.

Враховуючи наведене, з метою належного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, судом 23.03.2023 року було розміщено відповідне оголошення на сайті господарського суду міста Києва.

Отже, суд належним чином виконав свій обов`язок щодо повідомлення відповідача про розгляд справи.

Згідно з частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України та ухвалою господарського суду міста Києва від 22.03.2023 року, не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року в справі "Смірнова проти України").

Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25.01.2006 року № 1-5/45 в цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

20.07.2018 року між Новотроїцьким управлінням водного господарства (далі - НУВГ, замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЄВРОПЕЙСЬКА ЕНЕРГОСЕРВІСНА КОМПАНІЯ" (далі - Товариство, виконавець) був укладений енергосервісний договір № 20/07/2018 (далі - Договір).

Предметом Договору є здійснення енергосервісу комплексу споруд насосної станції № XXIII MK, що обліковується на балансі НУВГ за адресою: с. Подове Новотроїцького району Херсонської області (далі - енергосервіс), оплата якого здійснюється за рахунок досягнутого в результаті здійснення енергосервісу скорочення замовником споживання електричної енергії порівняно із споживанням (витратами) за відсутності енергосервісу. Енергосервісом є комплекс технічних та організаційних енергозберігаючих (енергоефективних) та інших заходів енергосервісу, перелік яких наведено у Додатку 1. Договір розроблено відповідно до вимог Примірного енергосервісного договору, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 845.

Вказаний правочин, а також додатки та додаткові угоди до нього, підписані уповноваженими представниками його сторін та скріплені відбитками печаток наведених юридичних осіб.

Згідно з пунктом 2.1 Договору його ціна становить 9 602 699,40 грн., у тому числі ПДВ - 1 600 449,90 грн.

Пунктом 3.1 Договору передбачено, що характеристика об`єкту енергосервісу, режими та умови використання електричної енергії на об`єкті енергосервісу наведено у Додатку 2 до Договору.

Згідно з пунктом 4.1 цієї угоди базовий рівень споживання електричної енергії на об`єкті енергосервісу в натуральних показниках та грошовій формі за цінами (тарифами) на дату оголошення про проведення процедури закупівлі енергосервісу становить: 1879198 кВт*год*рік (у натуральних показниках); 3840.64474 тис. грн. (у грошовій формі).

Базовий рівень та базові показники режиму споживання електричної енергії на об`єкті енергосервісу з помісячним розподілом споживання електричної енергії, на підставі яких здійснюється моніторинг і верифікація, наведено у Додатках 3, 4. Сума обсягів помісячного розподілу споживання дорівнює річному базовому рівню споживання (пункти 4.2, 4.3 Договору).

Розділом 5 Договору встановлено, що скорочення рівня споживання електричної енергії, який повинен бути досягнутий в результаті здійснення енергосервісу, за кожний рік дії Договору наведено у Додатку 5 до Договору.

Скорочення рівня витрат на оплату електричної енергії, який повинен бути досягнутий в результаті здійснення енергосервісу, за кожний рік дії Договору наведено у Додатку 6 до Договору. У разі, якщо фактичне скорочення зазначених витрат менше запланованого Договором, замовник у порядку, визначеному законодавством, забезпечує перерозподіл бюджетних асигнувань для збільшення видатків на оплату електричної енергії за рахунок зменшення видатків на оплату енергосервісу на суму різниці між фактичним і запланованим зменшенням зазначених витрат. Якщо скорочення зазначених витрат перевищує заплановане, замовник у порядку, встановленому законодавством, забезпечує перерозподіл бюджетних асигнувань для збільшення видатків на оплату енергосервісу у пропорціях, визначених Договором, за рахунок зменшення видатків на оплату електричної енергії.

Очікувані показники щорічних видатків замовника за КЕКВ 2276 "Оплата енергосервісу" наведено в календарному плані згідно із Додатком 7. У разі настання випадків, що зазначені у пункті 5.2 Договору, сторони вносять зміни до Додатку 7 щодо очікуваних показників щорічних видатків замовника за КЕКВ 2276 "Оплата енергосервісу", шляхом укладання додаткової угоди до Договору протягом 30 (тридцяти) робочих днів з дати реєстрації в замовника відповідного звернення виконавця.

За умовами розділу 6 Договору строк його дії становить 12 років, з 20.07.2018 року до 19.07.2030 року (пункт 6.1). Договір набирає чинності з дати його укладення та діє в частині надання послуг енергосервісу відповідно до Додатку 1 до Договору до 13.02.2030 року (пункт 6.2). Дія Договору припиняється достроково у разі, коли сукупна сума виплат (платежів) за Договором досягла ціни Договору, визначеної пунктом 2.1 Договору (пункт 6.3).

Відповідно до пункту 7.1 Договору оплата за Договором здійснюється замовником за рахунок скорочення споживання та/або витрат замовника на оплату електричної енергії порівняно із споживанням та/або витратами на оплату електричної енергії за відсутності таких заходів (як передбачено частиною 5 статті 5 Закону України "Про запровадження нових інвестиційних можливостей, гарантування прав та законних інтересів суб`єктів підприємницької діяльності для проведення масштабної енергомодернізації") за відповідний період на підставі тарифів, що діяли у період, за який здійснюється оплата.

Згідно з пунктами 7.2-7.4 цієї угоди сума скорочення витрат замовника визначається як різниця між базовим рівнем споживання електричної енергії та фактичним рівнем споживання електричної, скорегованим із врахуванням зміни факторів відповідно до Додатку 8 до Договору, що впливають на обсяг електропостачання помножена на тариф на оплату електричної енергії, що діяв на період, за який здійснюється оплата.

Оплата за Договором здійснюється щомісяця протягом зрошувального періоду (далі - розрахунковий період).

Щорічний платіж визначається як сума платежів за розрахункові періоди та коригується за результатами календарного року шляхом укладання актів взаєморозрахунків.

У пунктах 7.5 Договору його сторони погодили формулу розрахунку платежу за розрахунковий період, а також передбачили, що фіксований відсоток суми скорочення витрат замовника на оплату електричної енергії, що підлягає до сплати виконавцю за Договором, становить 90 відсотків.

Оплата за Договором здійснюється замовником протягом 10 (десяти) робочих днів з дати підписання акту про виконання зобов`язань відповідно до пункту 8.6 Договору, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця (пункт 7.7 Договору).

Розділом 8 Договору передбачено, що порядок коригування визначення та розрахунку результату здійснення енергосервісу, в разі виникнення протягом строку дії Договору змін порядку або режиму роботи об`єкту енергосервісу, наведено у Додатку 8 до Договору.

Результат фактичного скорочення рівня споживання електричної енергії - це різниця між базовим рівнем споживання електричної енергії та фактичним рівнем споживання електричної енергії, скоригованим із врахуванням змін факторів, що впливають на обсяг електроспоживання в натуральних показниках.

Для перевірки та підтвердження фактичного скорочення рівня споживання електричної енергії та/або витрат в результаті впровадження енергосервісу за розрахунковий період виконавець протягом п`яти робочих днів після закінчення розрахункового періоду надсилає замовникові акт про виконання зобов`язань та протокол розрахунків скорочення рівня споживання електричної енергії за формою згідно з Додатками 9, 10.

У разі наявності у замовника заперечень (зауважень), їх узгодження може вирішуватися сторонами шляхом проведення переговорів.

Замовник розглядає і підписує акт про виконання зобов`язань протягом трьох робочих днів з дня його надходження.

Акт про виконання зобов`язань підписується сторонами та скріплюється печаткою (за наявності). Такий акт є підставою для здійснення платежів за Договором.

У випадку, якщо замовник протягом 5 (п`яти) робочих днів з дня надходження акту про виконання зобов`язань безпідставно (без вказівки в письмовому вигляді причин, які не дозволяють фактично або юридично здійснити підписання акту про виконання зобов`язань) не підпише акт про виконання зобов`язань, то такий акт про виконання зобов`язань вважається погодженим та підписаним замовником, а платіж за відповідний розрахунковий період повинен бути сплачений виконавцю протягом 10 (десяти) робочих днів на підставі акту про виконання зобов`язань.

У позовній заяві Товариство посилалося на те, що у 2019 році позивач виконав усі свої зобов`язання за Договором: проект реалізовано, нове обладнання введено в експлуатацію та розпочато період надання послуг з енергозбереження.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 01.07.2019 року між Товариством та НУВГ був укладений договір безоплатного зберігання майна № 01/07/19-1, за умовами якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, енергосервісним договором № 20/07/2018 від 20.07.2018 року та робочого проекту з технічного переоснащення гідромеханічного обладнання насосної станції № XXIII MK НУВГ Херсонської області, поклажодавець (позивач) передає, а зберігач (НУВГ) приймає на безоплатне зберігання протягом строку цього договору майно з правом та можливістю експлуатації зберігачем даного майна (насос центробіжний секційний КМЕ 200/2 185 KW 1450 RPM у кількості 5 одиниць вартістю 2 672 544,00 грн.; 134F0372/перетворювач частоти VLT AQUA Drive FC 200 FC-202N200T4E20H2XGCXXXSXXXXAXBXCXXXXDX у кількості 1 одиниці вартістю 303 479,75 грн.; 060G6105/датчик тиску MBS 1700 у кількості 1 одиниці вартістю 1 932,00 грн.; загальна вартість: 2 977 955,75 грн.).

Адреса зберігання: с. Подове Новотроїцького району Херсонської області (пункт 1.2 договору № 01/07/19-1).

Відповідно до пункту 1.3 наведеного правочину приймання майна на безоплатне зберігання та повернення його з безоплатного зберігання здійснюється сторонами за актами приймання-передачі майна, які є невід`ємною частиною договору.

На виконання означених положень договору № 01/07/19-1 між його сторонами 01.07.2019 року був підписаний та скріплений відбитками печаток відповідний акт приймання-передачі майна на відповідальне зберігання НУВГ.

Пунктом 2.1.1 договору № 01/07/19-1 на зберігача покладено обов`язок вживати всіх необхідних заходів для забезпечення схоронності майна протягом строку зберігання, а саме: на період з 01.07.2019 року по 19.07.2030 року.

Також Товариство у позовній заяві вказувало, що з травня 2019 року по січень 2022 року умови Договору виконувалися його сторонами у встановленому порядку. Для досягнення економії, що зазначена у Договорі, протягом 2019-2021 років було додатково придбано частотний перетворювач та насосний агрегат SPLT 100-250, що підтверджено обома сторонами в Додатковій угоді № 6 до Договору.

09.12.2021 року Товариство отримало останній черговий платіж за Договором відповідно до акту наданих послуг за жовтень 2021 року.

Базовий рівень скорочення споживання електричної енергії складає 24,98 % від базового рівня споживання. У Додатку 7 до Договору його сторони узгодили Календарний план очікуваних показників видатків замовника енергосервісу, де по роках вказана орієнтовна сума, яку НУВГ повинно сплачувати позивачу. Сума, яку Товариство планувало отримати протягом 2022 року (за період зрошувального сезону - з квітня по жовтень 2022 року) склала 863 509,56 грн.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 (із змінами та доповненнями) на всій території України був введений воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року.

Разом із тим, після початку часткової окупації державою-агресором Херсонської області, позивач втратив можливість розрахувати рівень скорочення споживання електричної енергії та відповідно до нього виставляти НУВГ рахунки за цією угодою, оскільки сума скорочення витрат споживання енергоресурсів визначається як різниця між базовим рівнем споживання електричної енергії та фактичним рівнем споживання електричної енергії, скоригованим із врахуванням зміни факторів. Усі розрахунки між сторонами Договору проводилися шляхом заповнення щомісячних даних у "ПРОТОКОЛ розрахунків скорочення рівня споживання електричної енергії" (Додаток 10 до Договору). Водночас внаслідок збройної агресії російської федерації проти України позивач втратив зв`язок з НУВГ та не має початкових даних для здійснення відповідних розрахунків економії, а належне виконання НУВГ своїх зобов`язань за Договором протягом зрошувального сезону 2022 року стало неможливим, що призвело до завдання Товариству збитків у формі упущеної вигоди на суму 699 133,49 грн.

З огляду на викладене, Товариство звернулося до господарського суду міста Києва з наведеним позовом.

Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України.

Згідно з частиною 2 статті 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до частин 1, 4 статті 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що Товариство визначило відповідачем державу - російську федерацію в особі її міністерства юстиції.

Згідно з частиною 1 статті 79 Закону України "Про міжнародне приватне право" пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Частиною 4 статті 79 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачено, що у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Отже, Закон України "Про міжнародне приватне право" встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Разом із тим, згідно з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 18.05.2022 року в справі № 428/11673/19, загальновідомим (тобто таким, що не потребує доказування) є те, що російська федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду російської федерації.

Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12), передбачають, що договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.

У даному випадку суд не вбачає підстав для застосування суверенного судового імунітету відповідача, виходячи з наступного.

Як Україна, так і російська федерація, є учасницями міжнародних договорів, а саме:

- Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року (далі - Конвенція про правову допомогу). Вказана Конвенція підписана і Україною, і РФ та ратифікована: Україною - відповідно до Закону України від 10.11.1994 року № 240/94-ВР; РФ - відповідно до Федерального закону від 04.08.1994 року № 16-ФЗ;

- Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 року (далі - Угода). Наведена Угода підписана і Україною, і РФ та ратифікована: Україною - відповідно до постанови Верховної Ради України від 19.12.1992 року № 2889-XII; РФ - постановою верховної ради РФ від 09.10.1992 року № 3620-1.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про правову допомогу громадяни кожної з Договірних Сторін, а також особи, які проживають на її території, користуються на територіях усіх інших Договірних Сторін щодо своїх особистих та майнових прав таким самим правовим захистом, як і власні громадяни цієї Договірної Сторони. Громадяни кожної з Договірних Сторін, а також інші особи, які проживають на її території, мають право вільно та безперешкодно звертатися до судів, прокуратури та інших установ інших Договірних Сторін, до компетенції яких належать цивільні, сімейні та кримінальні справи (далі - установи юстиції), можуть виступати в них, подавати клопотання, пред`являти позови та здійснювати інші процесуальні дії на тих самих умовах, що й громадяни цієї Договірної Сторони. Положення цієї Конвенції застосовуються також до юридичних осіб, створених відповідно до законодавства Договірних Сторін.

Відповідно до частин 1, 3 статті 42 Конвенції про правову допомогу у справах про відшкодування шкоди (крім тих, що випливають із договорів та інших правомірних дій), компетентним є суд Договірної Сторони, на території якої мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. При цьому, наведена Конвенція про правову допомогу не містить жодних застережень щодо юрисдикції відповідному суду спорів про відшкодування шкоди, відповідачем у яких виступає держава чи державні органи відповідної Договірної Сторони.

За умовами статті 1 Угоди ця угода регулює питання вирішення справ, що випливають з договірних та інших цивільно-правових відносин між господарюючими суб`єктами, з їх відносин з державними та іншими органами, а також виконання рішень за ними.

Згідно із підпунктом "г" пункту 1 статті 4 Угоди компетентний суд держави - учасниці має право розглядати зазначені в статті 1 цієї Угоди спори, якщо на території цієї держави - учасниці мала місце дія або інша обставина, що стала основою для вимог щодо відшкодування шкоди.

Одночасно, Угода встановлює особливі правила щодо судового імунітету держав-учасниць. Так, відповідно до пункту 4 статті 4 Угоди справи про визнання недійсними повністю або такими, що не мають нормативного характеру, актів державних і інших органів, а також про відшкодування збитків, завданих господарюючим суб`єктам такими актами або які виникли внаслідок неналежного виконання зазначеними органами своїх обов`язків по відношенню до господарюючих суб`єктів, розглядаються виключно судом за місцем знаходження зазначеного органу.

Таким чином, визначаючи межі свого судового імунітету відповідно до зазначеної Угоди, її учасники (у тому числі російська федерація), встановили: 1) загальне правило, відповідно до якого, виходячи зі змісту статті 1, підпункту "г" пункту 1 статті 4 Угоди, спір про відшкодування шкоди (незалежно від суб`єктного складу сторін, зокрема і у випадку, коли відповідачем по такому спору буде держава чи її орган) підвідомчий суду держави, в якій було вчинено дії із заподіяння шкоди і 2) вичерпний перелік випадків, коли визначені вказаною Угодою правила підсудності спорів не поширюються на спори, відповідачем у якій є державний орган. При цьому, визначені Угодою правила судового імунітету держав-учасниць є вичерпними та поширюються на спори двох типів: 1) щодо недійсності актів органів державної влади та 2) відшкодування збитків, заподіяних суб`єктам господарювання такими актами або ж неналежним виконанням відповідними органами своїх обов`язків щодо суб`єкта господарювання.

Відтак, з урахуванням положень статті 1, підпункту "г" пункту 1 статті 4, пункту 4 статті 4 Угоди стосовно спорів про відшкодування шкоди будь-які спори такого роду підвідомчі суду тієї держави, де була заподіяна шкода, крім випадку розгляду спорів про відшкодування збитків, заподіяних суб`єктам господарювання актами органів державної влади, визнаними недійсними або ж неналежним виконанням відповідними органами своїх обов`язків щодо суб`єкта господарювання. Тобто, за змістом наведених положень Угоди, будь-які спори про відшкодування шкоди, якщо така шкода не заподіяна прямо передбаченими Угодою та наведеними вище діями органу державної влади, розглядаються компетентним органом (судом) за місцем заподіяння шкоди.

Таким чином, завдання позивачу збитків внаслідок збройної агресії та часткової окупації Херсонської області не входить до меж, встановлених Угодою винятків, коли спір не може розглядатись судом за місцем заподіяння шкоди, оскільки така шкода не заподіяна недійсним актом органу державної влади РФ, а також не заподіяна неналежним виконанням обов`язків будь-якого із державних органів РФ по відношенню до позивача як суб`єкта господарювання, оскільки позивач, як суб`єкт господарювання, не перебував і не перебуває у будь-яких зобов`язальних відносинах як приватно-правового, так і публічно-правового характеру, із жодним з органів відповідача, а отже ні належне, ні неналежне виконання будь-яких обов`язків органів державної влади російської федерації перед позивачем неможливе. При цьому, таке заподіяння шкоди не може бути проявом реалізації будь-яких обов`язків будь-якого із органів РФ в силу своєї явної протиправності, визнаної міжнародними інституціями, зокрема ООН.

Із урахуванням положень статті 42 Конвенції про правову допомогу, статті 1, підпункту "г" пункту 1 статті 4, пункту 4 статті 4 Угоди, щодо відповідної категорії спорів існує явно виражена відмова РФ від імунітету на підставі укладеного міжнародного договору.

Виходячи з наведеного, російська федерація не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні позивачу збитки.

Також судом взято до уваги правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 14.04.2022 року в справі № 308/9708/19, яка полягає у тому, що після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

Аналогічна правова позиція щодо судового імунітету держави визначена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 18.05.2022 року в справі № 428/11673/19, від 22.06.2022 року в справі № 311/498/20, від 12.10.2022 року в справі № 463/14365/21; постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 року в справі № 990/80/22.

Відтак, відповідно до Угоди, судовий імунітет РФ у даному випадку на спірні правовідносини не поширюються.

Вирішуючи питання щодо застосування норм матеріального права у даному спорі, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 49 Закону України "Про міжнародне приватне право" права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Згідно з частиною 1 статті 42 Конвенції про правову допомогу зобов`язання про відшкодування шкоди, крім тих, що випливають із договорів та інших правомірних дій, визначаються за законодавством Договірної Сторони, на території якої мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Поряд з цим, відповідно до підпункту "ж" статті 11 Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 року, права і обов`язки Сторін за зобов`язаннями, що виникають внаслідок заподіяння шкоди, визначаються за законодавством держави, де відбулася подія або інша обставина, що стала підставою для вимог про відшкодування шкоди.

Таким чином, оскільки подія, яка стала підставою для вимог про відшкодування шкоди мала місце на території України, то застосовним матеріальним законом при розгляді даного спору є матеріальний закон України.

Одночасно, відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно зі статтею 10 Цивільного кодексу України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Аналогічна за змістом норма викладена у статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України".

Відповідно до статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтями 1, 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.

Таким чином, міжнародне право в Україні не потребує трансформації в національне право, а включається та автоматично діє у складі національного або внутрішнього законодавства. Акт ратифікації міжнародного договору Україною інкорпорує його до національного права; звичаєве міжнародне право так само розглядається як частина національного права.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню матеріальний закон України, включно з відповідними положеннями міжнародних договорів, як частиною системи національного законодавства України.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення:

1) протиправної поведінки;

2) збитків та їх розміру;

3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками;

4) вини.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад господарського правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання взятих на себе зобов`язань, оскільки, в даному випадку, його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.07.2021 року в справі № 910/5349/20.

Суд зазначає, що упущена вигода як правова категорія за своєю суттю є не отриманим доходом (майновими втратами), який з урахуванням розумних витрат на його отримання міг реально отримати кредитор за звичайних обставин, якби його право не було порушено, а боржник додержувався правил здійснення господарської діяльності.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на доказах, які підтверджують реальну можливість отримання певних грошових сум, якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вину завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 142 Господарського кодексу України прибуток (доход) суб`єкта господарювання є показником фінансових результатів його господарської діяльності, що визначається шляхом зменшення суми валового доходу суб`єкта господарювання за певний період на суму валових витрат та суму амортизаційних відрахувань.

Отже, покладення на особу обов`язку відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди можливе тільки за умови реальної можливості одержання доходу особою, яка вважає, що їй завдано шкоди. У такому разі пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Разом із тим, відповідно до статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Отже, на відміну від загальної норми статті 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми статті 1173 Цивільного кодексу України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державного органу та його посадової або службової особи.

З огляду на вказане обов`язковою умовою притягнення відповідача до відповідальності за завдану шкоду є встановлення протиправності його дій відповідно до положень застосованого матеріального закону.

Так, відповідно до Конституції України Україна є суверенна і незалежна. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Як було зазначено вище, Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 був введений воєнний стан в Україні з 24.02.2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.

У пункті 4 частини першої статті 2 Статуту ООН закріплено принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Відповідно до статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй "Визначення агресії" від 14.12.1974 року як акт агресії кваліфікується, зокрема, вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не носила, що є результатом такого вторгнення чи нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави чи її частини, а також бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави.

Меморандумом про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, відповідно до пункту 2 якого російська федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки держави учасниці, у тому числі відповідач, підтвердили зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і гарантували, що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 01.03.2022 року № A/ES-11/L.1 визнано акт агресії РФ проти України в порушення пункту 2 4) статуту ООН та звернено до росії вимогу негайно припинити застосування сили по відношенню до України та вивести збройні формування РФ з України.

Наказом Міжнародного суду справедливості ООН від 16.03.2022 року № 182 зобов`язано російську федерацію негайно припинити військові дії, які вона розпочала 24.02.2022 року на території України.

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 14.04.2022 року про заяву Верховної Ради України "Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні" визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24.02.2022 року.

Преамбулою Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

За таких обставин, в силу положень національного законодавства України та міжнародних договорів, як частини українського національного законодавства, дії відповідача за своєю суттю є актом збройної агресії по відношенню до України. Відтак, будь-які дії відповідача з метою реалізації такої агресії є протиправними.

Також при визначенні протиправності дій відповідача (у тому числі відносно часткової окупації Херсонської області України) підлягають врахуванню загальновизнаний і засадничий загальний принцип права, який полягає в тому, що будь-яке порушення зобов`язання тягне за собою обов`язок надати відшкодування (відображений Постійною палатою міжнародного правосуддя у справі Про фабрику в Хожуві (Case concerning the factory at Chorzow), рішення № 13 від 13.09.1928, а також одна із засад сучасного правового порядку "ex injuria non oritur jus" (із беззаконня не виникає право), який відображений у Консультативному висновку Міжнародного суду справедливості "Правові наслідки для держав подальшої присутності Південної Африки в Намібії незважаючи на Резолюцію Ради Безпеки 276 (1970)".

У цій справі протиправність дій відповідача підтверджується наявними у справі доказами, на неї прямо вказують відповідні положення матеріального закону.

Також позивачем доведено, а судом встановлено - заподіяння шкоди Товариству діями відповідача та причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та завданою позивачеві шкодою.

Так, після початку часткової окупації державою-агресором Херсонської області, позивач втратив можливість розрахувати рівень скорочення споживання електричної енергії та відповідно до нього виставляти НУВГ рахунки за цією угодою, оскільки сума скорочення витрат споживання енергоресурсів визначається як різниця між базовим рівнем споживання електричної енергії та фактичним рівнем споживання електричної енергії, скоригованим із врахуванням зміни факторів. Усі розрахунки між сторонами Договору проводилися шляхом заповнення щомісячних даних у "ПРОТОКОЛ розрахунків скорочення рівня споживання електричної енергії" (Додаток 10 до Договору).

Оскільки насосна станція № XXIII MK знаходиться у селі Подове Новотроїцького району Херсонської області (лівобережна частина Херсонської області), яке як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на час вирішення даного спору по суті перебуває у тимчасовій окупації військами російської федерації, а позивач втратив зв`язок із НУГВ, Товариство позбавилося можливості отримати початкові дані для розрахунку економії за Договором, а саме:

- фактичне споживання електричної енергії об`єктом енергосервісу в розрахунковий період;

- фактичний об`єм перекачаної води на об`єкті енергосервісу в розрахунковий період;

- тариф на електричну енергію, що діє на кінець відповідного розрахункового періоду.

Отже, зважаючи на відсутність у матеріалах справи жодних доказів недобросовісності НУВГ, суд дійшов висновку про те, що саме вищевказані протиправні дії російської федерації призвели до фактичної неможливості виконання умов Договору його сторонами та завдання Товариству збитків у формі упущеної вигоди.

Щодо розміру заявлених до стягнення збитків, суд зазначає таке.

З матеріалів справи вбачається, 17.01.2023 року між Товариством (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Експерт Консалтинг" (виконавець) укладено договір на проведення незалежної оцінки № 17/01 (далі - Договір № 17/01), за умовами якого замовник доручив, а виконавець прийняв на себе виконання зобов`язань по проведенню незалежної оцінки (далі - послуги), а саме: оцінка упущеної вигоди по Енергосервісному договору № 20/07/2018, укладеному 20.07.2018 року між Товариством та НУВГ, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, війни та тимчасової окупації території України збройними силами російської федерації, а саме: часткової окупації Херсонської області.

На виконання Договору № 17/01 Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Експерт Консалтинг" (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 276/2022 від 16.06.2022, виданий Фондом державного майна України) надало позивачеві відповідний Звіт про незалежну оцінку розміру упущеної вигоди, виконаний оцінювачем Приходьком Вячеславом Ігоровичем (кваліфікаційне свідоцтво оцінювача за напрямом оцінки "Оцінка об`єктів у матеріальній формі" МФ № 852 від 23.06.2000 року; кваліфікаційне свідоцтво оцінювача за напрямом оцінки "Оцінка цілісних майнових комплексів, паїв, цінних паперів, майнових прав та нематеріальних активів, у тому числі прав на об`єкти інтелектуальної власності" ЦМК № 852 від 23.06.2000 року; свідоцтво про підвищення кваліфікації оцінювача МФ № 123985-ПК від 22.12.2012 у напрямку оцінки "Оцінка об`єктів у матеріальній формі"; свідоцтво про підвищення кваліфікації оцінювача ЦМК № 3968-ПК від 22.11.2022 у напрямку оцінки "Оцінка цілісних майнових комплексів, паїв, цінних паперів, майнових прав та нематеріальних активів, у тому числі прав на об`єкти інтелектуальної власності"; свідоцтво про реєстрацію у Державному реєстрі оцінювачів № 2382 від 09.03.2005, видане Фондом державного майна України).

У вказаному Звіті встановлено, що розмір у грошовому виразі упущеної вигоди по Енергосервісному договору № 20/07/2018, укладеному 20.07.2018 року між Товариством та НУВГ, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, війни та тимчасової окупації території України збройними силами російської федерації, а саме: часткової окупації Херсонської області, станом на 17.01.2023 року (без урахування ПДВ) становить 699 133,49 грн.

Оцінивши вказаний експертний Звіт, суд вважає його належним та достовірним доказом на підтвердження дійсного розміру збитків у формі упущеної вигоди на суму 699 133,49 грн., завданих позивачу внаслідок протиправних дій відповідача.

Враховуючи викладене, судом встановлена наявність повного складу цивільного правопорушення у вигляді заподіяння шкоди позивачу, що має своїм наслідком відшкодування такої шкоди Товариству в розмірі і в порядку, передбаченим цивільним законодавством.

Відтак, вимоги Товариства про стягнення з відповідача збитків у формі упущеної вигоди на суму 699 133,49 грн., завданих позивачу внаслідок військової агресії та збройного вторгнення російської федерації, є доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимог Товариства про стягнення з відповідача 12 000,00 грн. додаткових витрат на проведення незалежної оцінки розміру упущеної вигоди, суд зазначає таке.

Як було зазначено вище, з метою встановлення дійсного розміру завданих позивачу збитків у формі упущеної вигоди протиправними діями відповідача, 17.01.2023 року між Товариством та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Експерт Консалтинг" був підписаний відповідний договір на проведення незалежної оцінки № 17/01.

За умовами пункту 2.1 Договору № 17/01 вартість послуг встановлюється у розмірі 12 000,00 грн. без урахування ПДВ.

Судом встановлено, що після підписання відповідного акту приймання-передачі наданих послуг від 24.01.2023 року, вартість означених послуг на підставі виставлених Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Експерт Консалтинг" рахунків від 17.01.2023 року № 17/1 та від 24.01.2023 року № 24/1 у повному обсязі була оплачена Товариством на підставі платіжних інструкцій від 18.01.2023 року № 2672 на суму 6 000,00 грн. та від 26.01.2023 року № 2689 на суму 6 000,00 грн.

За таких обставин, враховуючи висновки суду про задоволення позову Товариства щодо стягнення з відповідача збитків у формі упущеної вигоди, розмір яких був встановлений вищезазначеним експертним Звітом, понесені позивачем додаткові витрати на оплату проведення незалежної оцінки розміру упущеної вигоди у загальному розмірі 12 000,00 грн. також підлягають стягненню з відповідача.

Згідно з частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

Відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача, у зв`язку із чим означений позов підлягає задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача та підлягають стягненню в дохід Державного бюджету України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору у порядку пункту 22 ст. 5 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237-238, 240-241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з держави російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації (119991, російська федерація, місто москва, вулиця житня, будинок 14) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРОПЕЙСЬКА ЕНЕРГОСЕРВІСНА КОМПАНІЯ" (01004, місто Київ, Бессарабська площа, будинок 9/1 Б, офіс 2; ) 699 133 (шістсот дев`яносто дев`ять тисяч сто тридцять три) грн. 49 коп. збитків у формі упущеної вигоди, а також 12 000 (дванадцять тисяч) грн. 00 коп. додаткових витрат на проведення незалежної оцінки розміру упущеної вигоди.

3. Стягнути з держави російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації (119991, російська федерація, місто москва, вулиця житня, будинок 14) в дохід Державного бюджету України судовий збір у сумі 10 667 (десять тисяч шістсот шістдесят сім) грн. 00 коп.

4. Видати накази після набрання рішенням суду законної сили.

5. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. В силу приписів частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 22.06.2023 року.

Суддя В.С. Ломака