АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2023 року м. ОдесаСправа № 521/1439/18
Південно-західного апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Поліщук Л.В., Таран С.В.

секретар судового засідання: Герасименко Ю.С.

За участю представників учасників справи:

від ОСОБА_1 - адвокат Петрова А.М.

від ТОВ "Криптоінвест" - адвокат Пустовіт О.Ю.

від ТОВ ,,Фінансова компанія ,,Інвестохіллс Веста"- адвокат Білоус Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Фінансова компанія ,,Інвестохіллс Веста"

на рішення Господарського суду Одеської області від 14.02.2023

у справі №521/1439/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Фінансова компанія ,,Інвестохіллс Веста"

до 1) ОСОБА_1

2) Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Криптоінвест"

За участю третіх осіб:

1) Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

2) приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Смолянінова Олена Ярославівна

про визнання недійсним нікчемного правочину, витребування майна та визнання права власності

ВСТАНОВИВ

Публічне акціонерне товариство ,,Український професійний банк" (далі - Банк) в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Банку звернулось до Малиновського районного суду міста Одеси з уточненою позовною заявою до ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) та Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Криптоінвест" (далі - ТОВ ,,Криптоінвест"), згідно якої просило:

- визнати недійсним нікчемний правочин - договір купівлі-продажу нерухомого майна нежитлового приміщення 1-го поверху та підвалу загальною площею 323,2 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між Банком та ОСОБА_1 , що нотаріально посвідчений 28.05.2015 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою Оленою Ярославівною;

- витребувати у ТОВ ,,Криптоінвест" на користь Банку нежитлові приміщення 1-го поверху та підвалу загальною площею 323,2 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01;

- визнати за Банком право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху та підвалу загальною площею 323,2 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що продаж спірної нерухомості відбувся з грубим порушенням чинного законодавства, адже здійснений після того, як 30.04.2015 р. постановою Правління Національного банку України № 293/БТ Банк віднесено до категорії проблемних та запроваджено особливий режим контролю за діяльністю банку. Відповідно до зазначеної постанови встановлено ряд обмежень у здійсненні діяльності Банку та призначено куратора Національного банку України. Постановою Правління Національного банку України від 28.05.2015 р. № 348 Банк віднесено до категорії неплатоспроможних. На її підставі виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 28.05.2015 р. № 107 ,,Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічного акціонерного товариства ,,Український професійний банк". Цим рішенням розпочато процедуру виведення Банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації з 29.05.2015 р. по 28.08.2015 р. включно. Під час здійснення перевірки виявлено, що договір купівлі-продажу від 28.05.2015 р. є нікчемним, оскільки має безоплатний характер. Нікчемність оспорюваного договору встановлено протоколом комісії з перевірки договорів № 2/1 від 30.06.2015 р. ОСОБА_1 передав 13.02.2018 р. спірне приміщення як загальний внесок до статутного капіталу ТОВ ,,Криптоінвест", хоча, з урахуванням наведеного вище, не мав права на це.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 22.11.2018 р. у справі № 521/1439/18 у задоволенні позовних вимог Банку відмовлено.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.02.2021 р. у справі №521/1439/18 залучено до участі у справі замість позивача - Банку в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Банку його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю ,,Фінансова компанія ,,Інвестохіллс Веста" (далі - ТОВ ,,ФК ,,Інвестохіллс Веста").

Постановою Одеського апеляційного суду від 21.04.2021 р. по справі № 521/1439/18: рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 22.11.2018 р. скасовано; позовні вимоги Банку в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Банку, правонаступником якого є ТОВ ,,ФК ,,Інвестохіллс Веста", задоволено частково; витребувано в ТОВ ,,Криптоінвест" нежитлові приміщення 1-го поверху і підвалу загальною площею 323,2 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 17.08.2022 р. по справі № 521/1439/18 рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 22.11.2018 р. та постанову Одеського апеляційного суду від 21.04.2021 р. в частині позовних вимог Банку, правонаступником якого є ТОВ ,,ФК ,,Інвестохіллс Веста", про витребування у ТОВ ,,Криптоінвест" нежитлових приміщень скасовано; провадження у справі № 521/1439/18 в зазначеній частині закрито; повідомлено ТОВ ,,ФК ,,Інвестохіллс Веста", що розгляд цієї справи в частині позовних вимог про витребування у ТОВ ,,Криптоінвест" нежитлових приміщень віднесений до юрисдикції господарського суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05.10.2022 р. задоволено клопотання ТОВ ,,ФК ,,Інвестохіллс Веста", справу № 521/1439/18 в частині позовних вимог про витребування у ТОВ ,,Криптоінвест" нежитлових приміщень передано для продовження розгляду до Господарського суду Одеської області.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 14.02.2023 у задоволенні позову в частині витребування майна відмовлено.

В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що позивач підтверджуючи наявність у нього правомочностей власника на витребування спірного майна посилається на укладання між ним та Банком договір № 80/7-2 купівлі-продажу майнових прав. Дослідивши зміст умов такого договору суд першої інстанції дійшов висновку, що за цією угодою не відбувалося відчуження саме нерухомого майна Банку, а відчужено права вимоги неволодіючого власника.

За твердженням суду першої інстанції, предметом купівлі-продажу за договором, який ТОВ ,,ФК ,,Інвестохіллс Веста" називає підставою для виникнення прав власника нерухомого майна, виступають майнові права щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності та які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому, зокрема, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, що власне і є предметом позовних вимог у справі № 521/1439/18.

Отже, як вважає місцевий господарський суд, Банком на користь ТОВ ,,ФК ,,Інвестохіллс Веста" здійснено відчуження прав звернення до суду, що визначені в п.1.1 договору, які не є оборотоздатними правами, тому їх не може бути відчужено. Більш того, таке відчуження не породжує перехід прав власності на нерухоме майно та жодних речових прав щодо нього.

Виходячи з наведеного, встановивши, що договір не є достатньою передумовою для задоволення позову про витребування майна, а інших правових підстав в обґрунтування права на звернення до суду не названо, суд першої інстанції дійшов висновку, що ТОВ ,,ФК ,,Інвестохіллс Веста" у задоволенні позову в частині витребування майна слід відмовити.

Не погодившись із даними рішенням до Південного-західного апеляційного господарського суду звернувся позивач з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 14.02.2023 року у справі №521/1439/18 та ухвалити нове рішення, яким задовільнити позовну заяву ТОВ «ФК «Інвестохілллс Веста» у справі №521/1439/18 про витребування майна, - нежитлового приміщення 1-го поверху та підвалу загальною площею 323,2 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. М`ясоєдівська (вул. Шолом Алейхема), буд. 4, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, постановлено з порушенням норм процесуального права та з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи.

Так, за твердженням апелянта судом першої інстанції взагалі не досліджувалось обставини правомірності/неправомірності набуття права власності ТОВ «Криптоінвест» нерухомого майна.

Зокрема, скаржник наголошує на тому, що відповідачем 1 не спростовано обставини неправомірності набуття права власності на спірне майно та відчуження його на користь ТОВ «Криптоінвест», а отже, не доведено обставин добросовісності володіння та розпорядження. Відповідне стосується і ТОВ «Криптоінвест», відповідачем взагалі не надано належних пояснень щодо правомірності чи неправомірності володіння спірним майном, що, в свою чергу, не спростовує права для застосування до спірних правовідносин положень статей 387, 388, 400 ЦК України. Однак, як стверджує апелянт, суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення взагалі не встановлювались відповідні факти та не надавалась їм оцінка.

На переконання апелянта, оскільки Договір купівлі-продажу нерухомого майна є нікчемним в силу закону, то за таких обставин ОСОБА_1 не набув прав власності на спірне майно за таким договором, а отже у останнього були відсутні правові підстави для відчуження таких прав ТОВ «Криптоінвест» шляхом внесення такого майна в статутний капітал товариства.

Апелянт також вважає, що суд першої інстанції неправомірно визначив відсутнім у ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» права на витребування нерухомого майна, оскільки оскаржуваним рішенням повністю було знівельовано рішення суду по даній справі щодо заміни позивача у справі на належного правонаступника, що набрало законної сили.

Як вважає скаржник, наявність дійсного та діючого Договору про купівлю-продаж майнових прав та ухвали Одеського апеляційного суду про заміну позивача правонаступником, виключно підтверджує перехід всіх наявних матеріальних та процесуальних прав а також обов`язків ПАТ «УПБ», що зв`язані з об`єктом нерухомості, предметом спору, до ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста».

Скаржник також зазначає, що оскаржуване рішення повністю ґрунтується на висновках, що містяться в Постанові Касаційного господарського суду від 13.04.2021 у справі №910/11702/18, однак відповідне рішення касаційної інстанції не може бути врахований при ухваленні рішення в даній справі, оскільки дана постанова ухвалена за результатами розгляду касаційної скарги на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2019, якою було здійснено процесуальне правонаступництво позивача у справі. В свою чергу в справі, що наразі перебуває на розгляді суду господарської юрисдикції питання щодо правонаступництва ТОВ«ФК «Інвестохіллс Веста» про спірне майно було процесуально вирішено в межах судової справи даної судової справи ухвалою Одеського апеляційного суду, яка не скасована. Застосування висновків названої постанови Верховного Суду, не може мати наслідком відміни чи скасування існуючого судового рішення.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.04.2023 відкрито апеляційне провадження у справі №521/1439/18 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Фінансова компанія ,,Інвестохіллс Веста" на рішення Господарського суду Одеської області від 14.02.2023 та призначено справу до розгляду на 24.05.2023.

Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу від ТОВ «Криптоінвест» в якому товариство просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В обґрунтування своїх заперечень ТОВ «Криптоінвест» зазначає, що в матеріалах справи відсутні правовстановлюючі документи на нерухоме майно за позивачем. Крім того, матеріали справи не містять документів або будь-яких інших доказів наявності у ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" права володіння та користування спірним нерухомим майном, доказів вибуття з володіння та користування ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" спірного нерухомого майна.

Посилаючись на висновки Верховного Суду ТОВ «Криптоінвест» зазначає, що договір купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності, не є доказом наявності у позивача права на витребування майна, то права ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" жодним чином не порушені.

ТОВ «Криптоінвест» вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що Банком на користь ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" здійснено відчуження прав звернення до суду, які не є оборотоздатними правами, тому їх не може бути відчужено, а таке відчуження не породжу є перехід права власності на нерухоме майно та жодних речових прав щодо нього.

При цьому, як вважає товариство, позивач не зазначив в чому полягає його порушене право та яким чином воно відновиться у разі задоволення позовних вимог, не довів належними та допустимими доказами порушення свого права.

З приводу посилання апелянта на ухвалу Одеського апеляційного суду про заміну позивача, на підставі якої скаржник вважає себе правонаступником ПАТ "УПБ", товариство зазначає, що правовим наслідком постановления цієї ухвали є набуття ТОВ „ФК„Інвестохіллс Веста" процесуального статусу позивача у справі, а не виникнення права на задоволення вимоги про витребування майна, оскільки таке право виникає з матеріально-правових підстав, у т.ч. правочинів, а не з процесуальних документів суду.

До суду апеляційної інстанції також надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В обґрунтування своїх заперечень ОСОБА_1 зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності доказів наявності у ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" права власності на спірне майно, та відповідно, права на витребування такого майна на свою користь.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 24.05.2023 розгляд справи було відкладено на 12.06.2023.

У судовому засіданні Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.06.2023 у справі №521/1439/18 оголошено перерву до 19.06.2023.

Під час судового засідання від 19.06.2023 представник апелянта підтримав вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на її задоволенні.

Представники ОСОБА_1 та ТОВ "Криптоінвест" надали пояснення у відповідності до яких не погоджуються із доводами апеляційної скарги, просять залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, постановою правління Національного банку України від 30 квітня 2015 року № 293/БТ «Про віднесення ПАТ «УПБ» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку» банк віднесено до категорії неплатоспроможних строком до 180 днів, із встановленням обмежень в його діяльності.

Постановою правління Національного банку України від 28 травня 2015 року № 348 «Про віднесення ПАТ «УПБ» до категорії неплатоспроможних» банк віднесено до категорії неплатоспроможних та визнано такою, що втратила чинність постанову правління Національного банку України від 30 квітня 2015 року № 293/БТ.

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 28 травня 2015 року № 107 та розпочато процедуру виведення банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації з 29 травня 2015 року по 28 серпня 2015 року включно.

Відповідно до статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб наказом від 29 травня 2015 року № 26/ТА було створено комісію, якою проведено перевірку договорів укладених ПАТ «УПБ» з іншими контрагентами протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації.

Перевіркою встановлено, що 28.05.2015 між Банком як продавцем та ОСОБА_1 як покупцем укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою Оленою Ярославівною та зареєстрований в реєстрі за № 1614, згідно із п.п.1.1, 1.2, 1.3 якого предметом продажу є нежитлові приміщення 1-го поверху та підвалу, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 323,2 кв.м, що належать продавцю.

Пунктами 2.1, 2.2 цього договору купівлі-продажу визначено, що продаж нерухомого майна вчиняється за узгодженою між сторонами ціною і складає 6000208,00 грн з ПДВ, яка сплачується покупцем у гривнях шляхом безготівкового переказу договірної ціни на рахунок продавця, відкритий в Банку, після укладення цього договору, але не пізніше 30.06.2015 р.; покупець має право залучити для здійснення оплати вартості нерухомого майна третіх осіб.

Відповідно до умов п.2.2 договору купівлі-продажу третьою особою - ТОВ ,,Розвиток-2012" оформлено платіжне доручення від 28.05.2015 р. № 208 з перерахування коштів зі свого поточного рахунку, відкритого у Банку, на рахунок Банку на суму 6000208,30 грн з метою оплати замість ОСОБА_1 коштів за договором купівлі-продажу від 28.05.2015 р.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 28.05.2015 р. за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на спірне нежитлове приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 28.05.2015.

Постановою правління Національного банку України від 28 серпня 2015 року № 562 відкликано банківську ліцензію ПАТ «УПБ» та прийнято рішення про ліквідацію банку.

13 лютого 2018 року об`єкт нерухомості, що є предметом спору, на підставі акту прийому-передачі ОСОБА_1 передав ТОВ «Криптоінвест» як внесок до статутного капіталу.

Верховний Суд у постанові від 17.08.2022 по даній справі погодився із висновками суду апеляційної інстанції, що договір купівлі-продажу від 28 травня 2015 року, укладений між Банком та ОСОБА_1 є нікчемним, оскільки уклавши цей договір банк здійснив відчуження власних активів, що погіршило його ліквідність та призвело до неплатоспроможності і неможливості виконання грошових зобов`язань перед іншими кредиторами. Оплата за договором мала бути здійснена третьою особою ТОВ «Розвиток-2012», яка на момент укладання спірного договору була кредитором банку та мала залишки грошових коштів на рахунках ПАТ «УПБ», шляхом перерахування коштів з рахунку ТОВ «Розвиток-2012» на рахунок банку. Від продажу об`єкта нерухомості сума грошових коштів на кореспондентському рахунку банку не збільшилася (банк не отримав коштів від продажу нерухомого майна), а укладення спірного договору зумовило неможливість виконання зобов`язань неплатоспроможного банку перед іншими кредиторами. Вказаний правочин був укладений усупереч постанові правління Національного банку України від 30 квітня 2015 року № 293/БТ.

Також, судом касаційної інстанції зазначено, що належним способом захисту прав власності позивача є саме витребування спірного майна у ТОВ «Криптоінвест» і така вимога в цій справі заявлена. Однак, з огляду на те, що такі вимоги за суб`єктним складом підлягають розгляду в порядку господарського судочинства, судом закрито провадження в цій частині та ухвалою від 05.10.2022 справу №521/1439/18 в частині позовних вимог про витребування у ТОВ ,,Криптоінвест" нежитлових приміщень передано для продовження розгляду до Господарського суду Одеської області.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції, позивач, як на підставу наявність у нього правомочностей власника на витребування нежитлових приміщень 1-го поверху та підвалу загальною площею 323,2 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, ТОВ ,,ФК ,,Інвестохіллс Веста" послався на укладений між ним та Банком 24.02.2020 та посвідчений нотаріально договір № 80/7-2 купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності.

За умовами п.1.1 цієї угоди продавець, тобто Банк, передає у власність ТОВ ,,ФК ,,Інвестохіллс Веста" як покупця, а покупець приймає у власність майнові права щодо нерухомого майна:

1) перша черга офісу-приміщення № 45 загальною площею 197,3 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Вокзальна, буд. 6, приміщення № 45, право власності на яке виникло у продавця на підставі посвідченого нотаріально 12.07.2007 р. договору купівлі-продажу нерухомого майна та яке припинено 28.05.2015 р.;

2) нежитлові приміщення 1-го поверху та підвалу загальною площею 323,2 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, право власності на яке виникло у продавця на підставі посвідченого нотаріально 12.02.2007 р. договору купівлі-продажу та яке припинено 28.05.2015 р.;

які є відмінними від права власності та які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому, а саме:

- визнання правочину/рішення щодо припинення права власності продавця недійсним;

- припинення дії третіх осіб, які порушують право власності;

- відновлення становища, яке існувало до порушення прав продавця;

- відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

- визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб;

- та інші майнові права, які пов`язані із виникненням та припиненням права власності продавця на нерухоме майно, зокрема, але не виключно:

- витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння;

- оскарження у судовому порядку недійсності/дійсності правочину, за яким продавцем було набуто право власності на нерухоме майно або припинено право власності на нерухоме майно;

- звернення до державних органів, установ та організацій всіх форм власності в межах прав та повноважень, на підставі майнових прав, які передбачені законодавством України, включаючи, але не обмежуючись органів нотаріату, Міністерства юстиції України та його територіальних органів, суб`єктів державної реєстрації прав, державних реєстраторів;

- набуття у власність нерухомого майна, а також інші права, що випливають з майнових прав щодо нерухомого майна, в т.ч. ті, які виникнуть в майбутньому у зв`язку із встановленням обставин неправомірності припинення права власності продавця на нерухоме майно, або скасуванням рішень судів про недійсність правочинів, на підставі яких продавець набув право власності;

- отримання грошових коштів/відшкодування вартості нерухомого майна за наслідками недійсності/нікчемності правочинів, на підставі яких право власності на нерухоме майно було набуто продавцем;

- інші права, що пов`язані або випливають із правочинів, на підставі яких виникло/існувало право власності продавця на нерухоме майно;

- пред`явлення позову про визнання права власності покупця, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, з подальшою реєстрацією права власності за покупцем, надалі за текстом - майнові права.

Відповідно до п.1.3 договору від 24.02.2020 р. № 80/7-2 майнові права вважаються переданими Покупцю з моменту підписання цього договору.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог в частині витребування майна на користь позивача, оскільки за угодою, що була укладена між Банком та позивачем, не відбувалося відчуження саме нерухомого майна Банку, а відчужено права вимоги неволодіючого власника.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду з цього приводу зазначає таке.

Право на судовий захист закріплено в ст. 55 Конституції України, відповідно до якої права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1.2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним: 3) припинення дії. яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Частиною 2 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Глава 29 ЦК України передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) й усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Водночас відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно зі статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Згідно з положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Можливість витребування майна з чужого незаконного володіння законодавець ставить у залежність насамперед від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем.

За змістом частини першої статті 388 ЦК України добросовісним має вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не має право його відчужувати, а недобросовісним володільцем є та особа , яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне.

Згідно з ст. 400 Цивільного кодексу України недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна або особи, яка має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу правомочностей.

Предмет віндикаційного позову становить вимога не володіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном не власника про повернення індивідуально визначеного майна із чужого незаконного володіння.

Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння.

Предмет доказування у таких справах становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-от: факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який вказує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким.

Тому, звертаючись з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, позивач має надати докази на підтвердження права власності на спірне майно, довести індивідуальні ознаки майна, що витребовується, перебування майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутність в останнього правових підстав для володіння цим майном.

Наведена вище правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.02.2018 у справі № 910/3496/17, постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, від 05.05.2019 у справі № 522/7636/14-ц та від 12.02.2020 у справі № П/811/1640/17.

Як вже було зазначено вище, на підтвердження свого суб`єктивного права на витребування майна, позивач посилається на договір № 80/7-2 купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності.

Відповідно до статті 177 та пункту 1 частини 1 статті 181 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. До нерухомих речей (нерухомого майна, нерухомості) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Статтею 190 ЦК України передбачено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Згідно з абзацом 3 частини 2 статті 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.

Відповідно до частин 2, 3 статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Законодавство не містить чіткого і повного переліку майнових прав.

Згідно з частиною 1 статті 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Частиною 1 статті 424 ЦК України передбачено, що майновими правами інтелектуальної власності є: 1) право на використання об`єкта права інтелектуальної власності; 2) виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності; 3) виключне право перешкоджати неправомірному використанню об`єкта права інтелектуальної власності, в тому числі забороняти таке використання; 4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.

Особливістю права вимоги як різновиду майнових прав є його подвійна правова природа: з одного боку, це суб`єктивне право кредитора, яке виникає у зобов`язанні між кредитором і боржником. Це право кредитора вимагати і отримати від боржника виконання обов`язку в межах основного зобов`язання; з іншого боку, це право, яке виступає предметом похідного (вторинного) зобов`язання (щодо переходу права вимоги від первісного кредитора до нового кредитора) або об`єктом, який передається новому кредитору, що, в свою чергу, супроводжується заміною сторін у зобов`язанні.

Відтак, аналіз вищевказаних норм законодавства дає підстави вважати майновими: 1) речові права, в тому числі речові права на чуже майно; 2) майнові права інтелектуальної власності; 3) майнові корпоративні права; 4) зобов`язальні права (права вимоги майнового характеру); 5) інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо).

Як зазначено вище, предметом купівлі-продажу за договором № 80/7-2, на підставі якого, як вважає позивач, у нього виникли права власника нерухомого майна, визначено майнові права щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності та які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому, зокрема, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, що власне і є предметом заявлених позовних вимог у цій справі.

Наведене свідчить про те, що Банком на користь ТОВ ,,ФК ,,Інвестохіллс Веста" здійснено відчуження прав звернення до суду, що визначені в п.1.1 договору від 24.02.2020 80/7-2, які не є оборотоздатними правами, тому їх не може бути відчужено. Більш того, таке відчуження не породжує перехід прав власності на нерухоме майно та жодних речових прав щодо нього.

Витребування майна із чужого незаконного володіння передбачено статтями 16, 387 ЦК України саме як форма захисту права власності, а не як окреме оборотоздатне майнове право, яке може відчужуватися, в порядку передбаченому статтею 656 цього Кодексу, на користь інших осіб, оскільки речові права безпосередньо пов`язані з конкретною річчю і переходять у зв`язку з переходом об`єктів нерухомості.

На підтвердження наявності у позивача суб`єктивного матеріального права на витребування майна із чужого незаконного володіння позивач повинен надати суду відповідні належні докази, що підтверджують його право на зазначене майно, проте, до таких доказів не належить договір купівлі-продажу майнових прав, предметом відчуження за яким є такі способи судового захисту цивільних прав, як визнання права власності на нерухоме майно та витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння.

Схожий за змістом правовий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.08.2019 у справі № 914/970/18, а також від 13.04.2021 року у справі №910/11702/18 зі спору, що виник з подібних правовідносин.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що договір від 24.02.2020 № 80/7-2, укладений між ТОВ ,,ФК ,,Інвестохіллс Веста" та Банком, не є достатньою правовою підставою для витребування спірного майна на користь позивача.

При цьому, як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується наявними матеріалами справи, інших доказів на підтвердження наявності у позивача права на звернення із відповідним позовом про витребування майна на свою користь, останнім надано не було, а наявні матеріли справи не містять.

Відтак, є цілком обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ТОВ ,,ФК ,,Інвестохіллс Веста" в частині витребування майна на його користь.

Колегія суддів не приймає до уваги твердження апелянта з приводу того, що судом першої інстанції під час прийняття оскаржуваного рішення не було встановлено обставин (не)добросовісності перебування спірного майна у відповідача, оскільки як вже було зазначено вище, договір, на підставі якого право власності на спірне майно перейшло до ОСОБА_1 а вподальшому було передано до статутного капіталу ТОВ ,,Криптоінвест", є нікчемним, що відповідно до вимог чинного законодавства, надає право власнику такого майна витребувати його від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене.

Однак, як вже було встановлено вище, ТОВ ,,ФК ,,Інвестохіллс Веста" не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що товариство є власником спірного майна, якому, відповідно, законом надано право на витребування такого майна від особи, яка є останнім його набувачем.

До того ж, судова колегія зауважує, що у даному спорі судом не вирішується питання щодо наявності або відсутності у ОСОБА_1 правових підстав для передачі спірного майна ТОВ «Криптоінвест», як внесок до статутного капіталу, оскільки, як вже було зазначено вище, даний спір передано на розгляд господарського суду лише в частині позовних вимог про витребування майна на користь позивача, та саме наявність у позивача права на заявлення таких позовних вимог є предметом спору у даній справі.

Відхиляються колегією суддів й посилання апелянта на те, що ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.02.2021, у даній справі, яка набрала законної сили, задоволено заяву про заміну позивача правонаступником та залучено до участі у справі ТОВ ,,ФК ,,Інвестохіллс Веста" замість Банку, з огляду на таке.

Правонаступництвом є перехід прав і обов`язків від одного суб`єкта до іншого. Процесуальне правонаступництво виникає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони матеріального правовідношення її правонаступником) і відображає зв`язок матеріального і процесуального права. Фактично процесуальне правонаступництво є похідним від матеріального.

У зв`язку з цим для вирішення судом питання про процесуальну заміну сторони у справі необхідна наявність відповідних первинних документів, які підтверджують факт вибуття особи з матеріального правовідношення та перехід її прав та обов`язків до іншої особи - правонаступника.

У кожному конкретному випадку для вирішення питання про можливість правонаступництва господарському суду слід аналізувати відповідні фактичні обставини, передбачені нормами матеріального права.

Основою процесуального правонаступництва є правонаступництво у матеріальному праві, яке настало після відкриття провадження у справі. Виходячи з цього, особливості здійснення процесуального правонаступництва визначаються особливостями норм матеріального права, що регулюють перехід прав та обов`язків у матеріальних правовідносинах від особи до її правонаступника, або в інших випадках зміни сторони у правовідносинах, з яких виник спір.

Так, правовим наслідком постановлення Одеським апеляційним судом ухвали від 10.02.2021, є набуття ТОВ ,,ФК ,,Інвестохіллс Веста" процесуального статусу позивача у справі, а не виникнення права на задоволення вимоги про витребування майна, оскільки таке право виникає з матеріально-правових підстав, у т.ч. правочинів, а не з процесуальних документів суду.

При цьому, в мотивах ухвали Одеського апеляційного суду від 10.02.2021 лише констатовано перехід певних майнових прав за договором від 24.02.2020 № 80/7-2, однак, не зроблено жодних висновків у частині того, чи породжує такий перехід набуття позивачем прав власника спірного майна.

До того ж, як вірно зазначено судом першої інстанції, названа ухвала суду не має преюдиційного характеру згідно з ч.4 ст.75 ГПК України, не будучи рішенням суду по іншій справі.

Відтак, у даному випадку судом першої інстанції було вірно надано власну оцінку та зроблено висновки щодо відсутності у позивача права власності на спірне майно, з урахуванням наявних матеріалів справи, зокрема договору на підставі якого, як вважає позивач, останнім таке право набуто.

Щодо посилання ТОВ ,,ФК ,,Інвестохіллс Веста" на постанову Верховного Суду від 03.06.2020 у справі № 916/1410/19, в якій, як стверджує апелянт, було зроблено висновок, що під час цесії може бути відступлено право як грошової, так і негрошової (роботи, товари, послуги) вимоги, в т.ч. віндикаційної вимоги, яка не входить до переліку зобов`язань, в яких заміна кредитора не допускається, колегія суддів зазначає, що у наведеній постанові відсутні висновків відносно того, що віндикаційна вимога є зобов`язанням та може бути окремим предметом договору цесії.

Стосовно посилань скаржника на висновки, зроблені Верховним Судом у постанові від 20.05.2020 по справі № 303/6974/16-ц, суд апеляційної інстанції зазначає, що спір, який розглядався у межах цієї справи, стосувався спадкових відносин, у зв`язку з чим правові позиції з приводу можливості укладення договору цесії віндикаційної вимоги касаційним судом не формулювались.

Не заслуговують на увагу й твердження апелянта про, що право звертатися з вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння належить не лише власникам, а й іншим особам, у яких майно власника перебувало у законному володінні за відповідною правовою підставою ("титулом"), з огляду на таке.

Дійсно, титульними володільцями вважаються особи, які володіють майном за цивільно-правовими договорами (майнового найму (оренди), підряду, зберігання, застави та ін.), особи, які володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом.

Втім, позивачем не надано доказів законного володіння ним спірним нерухомим майном, а договір купівлі-продажу майнових прав, предметом відчуження за яким є такі способи судового захисту цивільних прав, як витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, не є доказом наявності у позивача суб`єктивного матеріального права на витребування майна із чужого незаконного володіння.

Суд апеляційної інстанції вважає помилковими доводи апелянта з приводу того, що висновки, що містяться в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.04.2021 у справі № 910/11702/18, не можуть бути застосовані до даної справи, оскільки дана постанова ухвалена за результатами розгляду касаційної скарги на ухвалу, якою здійснено процесуальне правонаступництво позивача у справі, натомість у справі № 521/1439/18 питання щодо правонаступництва вирішено ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.02.2021, оскільки в названій постанові Касаційного господарського суду міститься висновок щодо застосування норм матеріального права, в т.ч. ЦК України. При цьому в ч.4 ст.236 ГПК України законодавець не вказує, що для врахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права такі висновки мають бути викладені виключно у постановах Верховного Суду, ухвалених за наслідками перегляду в касаційному порядку рішень, а не ухвал судів попередніх інстанцій.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційні скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржниками порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 14.02.2023 відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваної постанови без змін.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 14.02.2023 у справі №521/1439/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 26.06.2023.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Поліщук Л.В.

Суддя Таран С.В.