ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2023 року м.Дніпро Справа № 908/2609/17(908/1359/22)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач)

суддів: Чередка А.Є., Паруснікова Ю.Б.,

секретар судового засідання Колесник Д.А.

представники сторін:

від ПАТ "Юнікон": Рубан Олександр Георгійович, довіреність №4 від 01.03.2023 р., адвокат;

від ліквідатора: Бакулін Іван Сергійович, посвідчення №98 від 01.02.2013 р., ліквідатор;

інші представники сторін у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Юнікон" на рішення господарського суду Запорізької області від 10.11.2022 року (повний текст рішення складено 29.11.2022 року) у справі № 908/2609/17(908/1359/22) (суддя Юлдашев О.О.)

за позовом: Приватного акціонерного товариства "Юнікон" (49005, м. Дніпро, вул. Олеся Гончара, 28А, )

до відповідача - 1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо комерційна фірма Дрогобицький завод автомобільних кранів" (82100, Львівська область, м. Дрогобич, вул. Гайдамацька, 22, )

відповідача - 2: Публічного акціонерного товариства "Дрогобицький завод автомобільних кранів" (69006, м. Запоріжжя, вул. Північне шосе, 4, )

ліквідатор, арбітражний керуючий - Бакулін Іван Сергійович

про визнання правочину недійсним,-

в межах справи № 908/2609/17 про банкрутство - Публічного акціонерного товариства "Дрогобицький завод автомобільних кранів", м. Запоріжжя

Кредитори:

1/ Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

2/ ПрАТ "Українська гірничо-металургійна компанія", м. Київ

3/ Львівський міський центр зайнятості", м. Львів

4/ ПрАТ "Львівобленерго", м. Львів

5/ Тимошенко В.С., м. Київ

6/ Управління ВД ФСС України у Запорізькій області, м. Запоріжжя

7/ Головне управління ДПС у Львівській області, м. Львів (код ЄДРПОУ ВП 43968090)

8/ Головне управління ДПС у Запорізькій області, м. Запоріжжя (код ЄДРПОУ ВП 44118663)

9/ ПрАТ "Юнікон", м. Дніпро

10/ ОСОБА_2, м. Київ

11/ ОСОБА_1

ВСТАНОВИВ:

В межах справи № 908/2609/17 про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Дрогобицький завод автомобільних кранів" (м. Запоріжжя) надійшов позов Приватного акціонерного товариства "Юнікон" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо комерційна фірма Дрогобицький завод автомобільних кранів" та Публічного акціонерного товариства "Дрогобицький завод автомобільних кранів" про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя за іпотечним договором від 17.05.2010 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством "Дрогобицький завод автомобільних кранів" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Універсам Тополя", правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо комерційна фірма Дрогобицький завод автомобільних кранів".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваний договір є фраудаторним, а саме: суперечить п. 6 ч. 1 ст. З Цивільного кодексу України (вчинений всупереч принципу добросовісності), а також ч.ч. З, 6 ст. 13 Цивільного кодексу України (вчинений боржником внаслідок зловживання правом власності на шкоду кредиторам).

Позивач зазначав, що укладення спірного договору порушує його права як кредитора у справі про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Дрогобицький завод автомобільних кранів" (іпотекодавця за оспорюваним договором), договір укладався з метою невиконання кредиторських зобов`язань та задля унеможливлення звернення стягнення на майно боржника.

Також позивач зазначав на наявність в Реєстрі заборон на відчуження спірного майна.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 10.11.2022 року у справі № 908/2609/17(908/1359/22) в задоволенні позову відмовлено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що:

- позивач 23.05.2018 року став кредитором у справі про банкрутство ПАТ "Дрогобицький завод автомобільних кранів", тому за наявності підстав для захисту його порушених прав мав право подати даний позов у строк до 24.05.2021 року;

- позивачем пропущено строк позовної давності щодо пред`явлення вимог про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, що згідно ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог повністю.

Не погодившись з рішенням, позивач звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

Вважає рішення незаконним та таким, що підлягає скасуванню, як постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Скаржник зазначає, що внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, судом не було досліджено усі обставини у справі та не було надано належної, об`єктивної і всебічної оцінки зазначеним обставинам та доказам, що призвело до ухвалення неправомірного рішення, яке підлягає скасуванню.

Вважає, що суд безпідставно звільнив боржника від обов`язку доказування та не дослідив і не надав належної оцінки таким обставинам і фактам, які обов`язково підлягають дослідженню у таких випадках, а саме:

- не було досліджено те, що спірний договір був укладений з заінтересованою особою та що відчуження зазначеного майна по спірному договору було вчинене на адресу заінтересованої особи;

- що спірним договором було завдано збитків кредиторам і боржнику внаслідок відчуження майна за ціною, яка фактично була значно менше фактичної ринкової вартості майна, і те що на момент відчуження цього майна у боржника уже були значні збитки, тобто наявного майна не вистачило для задоволення вимог усіх кредиторів;

- не були досліджені та, відповідно, не було встановлено, як відбулося процесуальне правонаступництво у справі №914/172/13 з позивача АТ "ВТБ Банк" на ТОВ "Універсам "Тополя" та чи виконано зазначене рішення суду станом на дату укладання спірного договору, що є окремою підставою для визнання спірного договору недійсним в силу закону.

Щодо доводів оскаржуваного рішення про порушення позивачем строків позовної давності скаржник вказує на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що копія спірного договору, який залучено до матеріалів справи, посвідчена особистим підписом ліквідатора ПАТ "ДЗАК" арбітражним керуючим Бакуліним І.С та скріплена печаткою ПАТ "ДЗАК", тому AT "Юнікон" не міг дізнатися про наявність цього договору раніше вступу арбітражного керуючого Бакуліна І.С. у справу, тобто, до 18.08.2020 року.

Вважає, що господарським судом не додержано правової позиції, зазначеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі №369/6892/15- ц, а саме - не досліджено та не зазначено, що ТОВ "Універсам "Тополя" не набув право вимоги за кредитним договором №88/10 від 17.05.2010 року та, відповідно, право вимоги за іпотечними договором від 17.05.2010 pоку, зареєстрованим в реєстрі за №617, а тому спірний договір є недійсним.

Апелянт зазначає, що за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Саме відповідач має довести, що інформацію про порушення прав позивача можна було отримати раніше, що випливає із загального правила, встановленого ст.74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Скаржник вказує, що в позовній заяві у розділі "Документи, що додаються до позовної заяви", позивач дійсно зазначив, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 12.12.2017 року, який укладено між ПАТ "ДЗАК" в особі голови ліквідаційної комісії Букрєєва І.І. та ТОВ "Універсам "Тополя", правонаступником якого є відповідач-1, додається у вигляді фотокопії, яку зроблено представником AT "Юнікон" під час ознайомлення з матеріалами справи.

Також позивач неодноразово повідомляв суд, що копія спірного договору про задоволено вимог іпотекодержателя від 12.12.2017 року міститься на аркушах 44-54 у томі 1 справи про банкрутство №908/2609/17 відкритого за позовною заявою AT "ВТБ Банк" від 25.11.2019 року за вих. №6438/1-2 (вх. 08-09/24965/19 від 28.11.2019 року) до ПАТ "ДЗАК" Букрєєва 1.1. та ТОВ "Всеукраїнській торгівельний дім" про визнання недійсними результатів аукціону.

Зазначена копія спірного договору про задоволення вимог інотекодержателя від 12.12.2017 року посвідчена особистим підписом ліквідатора боржника арбітражним керуючим Бакуліним І.С та скріплена печаткою ПАТ "ДЗАК".

Проте, арбітражний керуючий Бакулін 1.С. вступив у справу у якості ліквідатора лише з 18.08.2020 року згідно ухвали суду від 18.08.2020 року у справі 908/2609/17, отже, AT "Юнікон" не могло дізнатися про наявність спірного договору раніше, ніж він потрапив в матеріали справи, тобто раніше дати вступу арбітражного керуючого Бакуліна І.С. у справу 18.08.2020 року.

Вважає, що в даному випадку строк позовної давності спливає не раніше - 18.08.2023 pоку, отже, позовну заяву AT "Юнікон" подано в межах трирічного строку позовної давності.

Апелянт вважає, що місцевий господарський суд безпідставно зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо пред`явлення вимог про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Просить суд скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 10.11.2022 року у справі №908/2609/17 (908/1359/22) в повному обсязі.

Ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Визнати недійсним укладений між Публічним акціонерним товариством "Дрогобицький завод автомобільних кранів" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Універсам Тополя", правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо комерційна фірма Дрогобицький завод автомобільних кранів", договір про задоволення вимог іпотекодержателя за іпотечним договором від 17.05.2010 року, посвідченим приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Лаганик Р.І. та зареєстрованим в реєстрі за №617, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петренко К.В. та зареєстрований в реєстрі за №1971.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надійшов.

В судове засідання арбітражний керуючий Бакулін І.С. надав клопотання про закриття апеляційного провадження, в якому зазначає, що на виконання ухвали господарського суду від 10.11.2022 року у даній справі до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено зміни щодо банкрутства Публічного акціонерного товариства "Дрогобицький завод автомобільних кранів" про припинення юридичної особи.

Колегією суддів відмовлено в задоволенні вказаного клопотання, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що ухвала господарського суду Запорізької області від 10.11.2022 року у справі № 908/2609/17 про затвердження звіту ліквідатора, ліквідаційного балансу банкрута, визнання Публічного акціонерного товариства "Дрогобицький завод автомобільних кранів" банкрутом та закриття провадження у справі № 908/2609/17 оскаржується в апеляційному порядку. Наразі триває судовий розгляд, отже, рішення про ліквідацію боржника остаточно не прийнято.

З метою повного дослідження обґрунтованості доводів та заперечень щодо поданої апеляційної скарги, колегією суддів витребувано всі матеріали справи про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Дрогобицький завод автомобільних кранів" №908/2609/17, в межах розгляду якої подано даний позов.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх учасників справи, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів доходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскаржуване рішення слід залишити без змін з наступних підстав:

Предметом апеляційного перегляду у цій справі є рішення суду першої інстанції, прийняте за результатом розгляду позову апелянта, поданого в межах справи про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Дрогобицький завод автомобільних кранів", про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя за іпотечним договором від 17.05.2010 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством "Дрогобицький завод автомобільних кранів" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Універсам Тополя", правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо комерційна фірма Дрогобицький завод автомобільних кранів", який обґрунтовано, зокрема, вчиненням боржником до відкриття провадження у справі про його банкрутство фраудаторного правочину.

З матеріалів даної справи та досліджених судом апеляційної інстанції матеріалів справи про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Дрогобицький завод автомобільних кранів" № 908/2609/17 вбачається наступне:

Постановою господарського суду Запорізької області від 29.12.2017 року боржника - Публічне акціонерне товариство "Дрогобицький завод автомобільних кранів" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру в порядку ст. 95 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ліквідатором призначено голову ліквідаційної комісії Букрєєва І.І.

На офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України 29.12.2017 року за № 48346 розміщено повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Позивач є кредитором боржника згідно ухвали господарського суду Запорізької області від 23.05.2018 року, якою заяву Приватного акціонерного товариства "Юнікон" в частині визнання кредиторських вимог задоволено частково. Даною ухвалою визнано вимоги Приватного акціонерного товариства "Юнікон" у розмірі 1 376 240,68 грн. з шостою чергою задоволення та 3 524,00 грн. судового збору з першою чергою задоволення.

В серпні 2022 року у даній справі № 908/2609/17(908/1359/22) Приватне акціонерне товариство "Юнікон" звернулось до господарського суду Запорізької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо комерційна фірма Дрогобицький завод автомобільних кранів" та Публічного акціонерного товариства "Дрогобицький завод автомобільних кранів" про визнання недійсним відповідно до ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства договору про задоволення вимог іпотекодержателя за іпотечним договором від 17.05.2010 року, який укладено " 12.12.2017 року між Публічним акціонерним товариством "Дрогобицький завод автомобільних кранів" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Універсам Тополя", правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо комерційна фірма Дрогобицький завод автомобільних кранів".

Приписами ст.15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст.16 Цивільного кодексу України).

Визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, визначених у ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України. Разом з цим, застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 01.10.2019 року у справі № 910/3907/18).

У цій справі позов про визнання недійсним договору подав кредитор у справі про банкрутство - Приватне акціонерне товариство "Юнікон", як особа, яка не була стороною договору, тобто заінтересована особа, яка акцентувала увагу на тому, що спірним договором було завдано збитків кредиторам і боржнику внаслідок відчуження майна за ціною, яка фактично була значно менше фактичної ринкової вартості майна, і що на момент відчуження цього майна у боржника уже були значні збитки, а наявного майна не вистачило для задоволення вимог усіх кредиторів.

Звернення зацікавленої особи - ПАТ "Юнікон" до суду із позовом про визнання недійсним договору, на думку позивача, направлено на усунення несприятливих наслідків для цієї особи, пов`язаних із вчиненням такого правочину.

У постанові від 16.10.2020 року у справі № 910/12787/17 Об`єднана палата Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду вказала на те, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Колегія суддів враховує, що за умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Кодексу України з процедур банкрутства (норми якого слугують підставою для передачі даного спору для розгляду в межах справи про банкрутство), які передбачають концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

Відтак, кредитор (кредитори) та арбітражний керуючий є тими зацікавленими особами у справі про банкрутство, які мають право звертатися з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України чи інших законів, у межах справи про банкрутство, і таке звернення є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість відновлення порушених прав кредиторів та боржника.

Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.07.2019 року у справі №369/11268/16-ц, позивач має право звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина 3 статті 13 ЦК України) і послатися на спеціальну норму, що передбачає визнання правочину недійсним.

Отже, договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору.

У постанові судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.11.2021 року у справі № 905/2030/19(905/2445/19) предметом судового розгляду був позов не сторони правочину в межах справи про банкрутство про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, який обґрунтовано, зокрема, вчиненням боржником до відкриття провадження у справі про його банкрутство фраудаторного правочину.

Судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №905/2030/19(905/2445/19) щодо суті позовних вимог дійшла таких висновків:

Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

Фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.

Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути:

- момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі);

- контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи);

- щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 року у справі № 910/7547/17).

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

У контексті цього спору, слід також звернути увагу на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 року у справі №904/7905/16, згідно якої: "Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності), після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора".

Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 року у справі №910/8357/18, від 03.03.2020 року у справі №910/7976/17, від 03.03.2020 року у справі №904/7905/16, від 03.03.2020 року у справі №916/3600/15, від 26.05.2020 року у справі №922/3796/16, від 04.08.2020 року у справі №04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 року у справі №904/4262/17, від 22.04.2021 року у справі №908/794/19(905/1646/17), від 28.07.2022 року у справі №902/1023/19 (902/1243/20)).

Судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 904/7905/16 дійшла висновку, що фраудаторним може виявитися будь-який правочин, що здійснюється між учасниками господарських правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам, отже, такий правочин може бути визнаний недійсним в порядку позовного провадження у межах справи про банкрутство відповідно до ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства на підставі п.6 ч.1 ст.3 Цивільного кодексу України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та ч.ч. 3, 6 ст.13 Цивільного кодексу України з підстав недопустимості зловживання правом.

Як зазначено вище, позовні вимоги ПАТ "Юнікон" обґрунтовані тим, що оскаржуваний договір є фраудаторним, а саме: суперечить п. 6 ч. 1 ст. З Цивільного кодексу України (вчинений всупереч принципу добросовісності), а також ч.ч. З, 6 ст. 13 Цивільного кодексу України ( вчинений ПАТ "ДЗАК" внаслідок зловживання правом власності на шкоду кредиторам).

Категорія фраудаторності у галузі банкрутства спрямована на недопущення недобросовісного виведення активів з метою уникнення відповідальності цим майном перед кредиторами, зважаючи, що ч.2 ст. 96 Цивільного кодексу України вимагає, щоби юридична особа відповідала за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном.

Тобто, боржник має усвідомлювати повне виконання свого обов`язку перед кредитором.

У зв`язку з цим можна розмежувати також критерії фраудаторності: об`єктивний - коли вчиняється правочин цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку за наявності існуючої вже заборгованості; суб`єктивний - усвідомлення боржником появи боргу в результаті укладення правочину, що повинно аналізуватися через призму економічної мети договору, сумлінність та добросовісність дій боржника, які мають бути спрямовані на погашення боргу, а не навпаки, на неможливість виконання зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається, що грошові вимоги позивача до боржника грунтуються на заборгованості, яка виникла у боржника перед ПАТ "Юнікон" за договором про надання поворотної фінансової допомоги №1 від 19.01.2012 року у вигляді основної суми, інфляційних нарахувань, 3% річних, штрафу (ухвала господарського суду у даній справі від 23.05.2018 року про визнання грошових вимог).

Оспорюваний ПАТ "Юнікон" договір стосується наступного:

17.05.2010 року між Відкритим акціонерним товариством "ВТБ Банк" (надалі - Банк) та Публічним акціонерним товариством "Дрогобицький завод автомобільних кранів" (надалі - ПАТ "ДЗАК", боржник) було укладено кредитний договір №ВКЛ 88/10 про надання позичальнику кредиту в сумі 3 750 000 доларів США зі строком повернення кредиту - не пізніше 16.05.2011 року. До договору вносились сторонами зміни, які були оформлені у вигляді договорів про внесення змін до кредитного договору №ВКЛ 88/10 від 17.05.2010 року (том 51 справи про банкрутство а.с. 7- 67).

З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором від 17.05.2010 року №ВКЛ 88/10 зі змінами та доповненнями, сторони уклали ряд договорів забезпечення, зокрема, іпотечний договір від 17.05.2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Лаганяк Р.І. за реєстровим №617 (том 51 справи про банкрутство, а.с.8-79).

Згідно умов вказаного іпотечного договору в редакції договору про внеснння змін від 01.04.2011 року (том 51 а.с.80-87) предметом іпотеки є нерухоме майно за адресою: Львівська область, місто Дрогобич, вул. Гайдамацька, буд. 22, а саме:

- будівля гальванічного цеху - цех №8 (Л-2), загальною площею 4220,8 м.кв., номер об`єкту в РПВН 25191351;

- будівля корпусу №1 - цех №2 та №10 (Б-1), загальною площею 24 608,2 м.кв., номер об`єкту в РПВН 32378479;

- будівля адміністративно-побутових приміщень корпусу №1 - цехів №2 та №10 з перехідними галереями (А-3), загально площею 5408,5 м.кв., номер об`єкту в РПВН 32378409;

- будівля корпусу №3 - цех № 5 (Н-1), загальною площею 3572,2 м.кв. номер об`єкту в РПВН 32378105;

- будівля корпусу №3 - цех №8 (Л-1), загальною площею 3437,9 м.кв., номер об`єкту в РПВН 32378320;

- будівля цеху гідроциліндрів - цех №8 (М-1), загальною площею 2638,0 м.кв., номер об`єкту в РПВН 32378801;

- будівля побутових приміщень корпусу №3 - цехів №5 та №8 з їдальнею та переходом (К-3), загальною площею 1908,1 м.кв., номер об`єкту в РПВН 32378916;

- будівля корпусу басейну "Синевір" /павільйон ванн/ (А-2), загальною площею 1048,1 м. кв.; чаша плавального басейну (В), зовн. розм. 50,9 х 22,12 (В); навіс з кладовою (Б-1) загальною площею 33,2 м.кв., номер об`єкту в РПВН 12553895;

- будівля котельної (басейну) (Г-1), загальною площею 182,0 м.кв., номер об`єкту в РПВН 32378695;

- будівля дошкільної установи № 1 "Журавлик" А-2, загальною площею 2 592,1 кв.м., що знаходиться за адресою: місто Дрогобич, вулиця Грушевського, будинок 9, номер обєкту нерухомого майна в РПВН 5996803.

Згідно умов договору іпотеки за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням та відшкодувати витрати у повному обсязі, розмір якої (вимоги) визначається на момент здійснення задоволення та визначається за критеріями, передбаченими умовами договору кредиту.

З матеріалів справи про банкрутство колегією суддів встановлено, що за вказаним кредитним договором виникла заборгованість і Банк звернувся до господарського суду Львівської області з двома позовами - справа № 914/171/13 про стягнення заборгованості за кредитним договором (грошових коштів), справа № 914/172/13 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

25.11.2013 року було видано наказ господарського суду Львівської області у справі № 914/171/13 (за позовом АТ "ВТБ Банк" до ПАТ "ДЗАК") про стягнення заборгованості за кредитним договором.

26.11.2013 року видано наказ господарського суду Львівської області у справі № 914/172/13 (за позовом АТ "ВТБ Банк" до ПАТ " ДЗАК" про звернення стягнення на предмет іпотеки).

Реалізація іпотечного майна здійснювались і державним виконавцем і Банком в межах виконання судового рішення у справі № 914/171/13 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

04.10.2017 року державним виконавцем проведено реалізацію майна боржника - прилюдні торги в межах виконавчого провадження з виконання наказу від 25.11.2013 року у справі № 914/171/13.

Згідно Акту № 41103649/14 від 04.10.2017 року державного виконавця торги не відбулися у зв`язку з відсутністю учасників, проте Банк (стягувач), виявив бажання придбати предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна (іпотечного майна - будівлі дошкільної установи № 1 "Журавлик").

Інше майно, яке було предметом договору іпотеки № 617, на прилюдні торги не передавалось, у власність Банку (стягувача) не переходило.

27.10.2017 року здійснено державну реєстрацію зміни обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (знято обтяження з іпотечного майна - з будівель дошкільної установи № 1 "Журавлик").

27.10.2017 року оформлюється державним реєстратором - приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Легедою М.М. свідоцтво про право власності АТ "ВТБ Банк" на іпотечне майно; здійснюється державна реєстрація права власності АТ "ВТБ Банк" на згадане іпотечне майно.

Саме в цей момент припиняється іпотека на будівлі дошкільної установи № 1 "Журавлик" (право Банку як іпотекодержателя саме на це майно) - у відповідності до ст. 17 Закону України "Про іпотеку", згідно з якою іпотека припиняється у разі набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

Іпотека на інше майно, що є предметом договору іпотеки № 617, залишається в силі, право іпотекодержателя на інше майно залишається у Банка.

06.11.2017 року між Банком (Первісний кредитор) та ТОВ "ФК "Фактор Груп" (Новий кредитор) укладено договір № 06/11/2017/1 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором, за умовами якого Банк відступив Новому кредитору всі вимоги (повністю) за основним зобов`язанням - Кредитним договором № ВКЛ 88/10 (том 1 справи №908/2609/17(908/1359/22), а.с.36-40).

На виконання цього договору сторони уклали акти приймання-передачі документації та приймання-передачі прав вимоги до договору №06/11/2017/1 про відступлення права вимоги грошових зобовязань за кредитним договором та договорами забезпечення від 06.11.2017 року (том 51 справи про банкрутство а.с.242-243).

06.11.2017 року між Банком (Первісний кредитор) та ТОВ "ФК "Фактор Груп" (Новий кредитор) укладається Договір про відступлення права вимоги за іпотечними договорами, за умовами якого Банк відступив Новому кредитору всі вимоги (повністю) за похідними зобов`язаннями, в тому числі за договором іпотеки № 617 (крім будівель дошкільної установи № 1 "Журавлик", оскільки Банк на той момент уже набув права власності на цей об`єкт і, відповідно, не міг відступити право вимоги на нього, внаслідок того, що право іпотеки саме на це іпотечне майно вже було припиненим).

Саме в цей момент припиняється право Банку як іпотекодержателя відносно всього іншого майна, що було предметом іпотеки за договором іпотеки № 617 - оскільки це право переходить до Нового кредитора - ТОВ "ФК "Фактор Груп".

07.11.2017 року між ТОВ "ФК "Фактор Груп" (Первісний кредитор) та ТОВ "Універсам "Тополя" (Новий кредитор) укладено договори про відступлення права вимоги за кредитним договором в повному обсязі та за іпотечними договорами, в тому числі за договором іпотеки № 617 (том 1 справи №908/2609/17(908/1359/22), а.с.41-42).

В цей момент право іпотекодержателя за договором іпотеки № 617 переходить до ТОВ "Універсам "Тополя".

12.12.2017 року між ПАТ "ДЗАК" (іпотекодавець) та ТОВ "Універсам "Тополя" (іпотекодержатель) укладено оспорюваний у даній справі договір про задоволення вимог іпотекодержателя за іпотечним договором від 17.05.2010 року (надалі - спірний договір).

Оспорюваний у даній справі договір укладено від ПАТ "Дрогобицький завод автомобільних кранів" головою ліквідаційної комісії Букрєєвим Ігорем Ігоровичем, а від Товариства з обмеженою відповідальністю "Універсам "Тополя" директором Грицун Дмитром Олександровичем, що діяв на підставі Статуту та протоколу загальних зборів учасників №11-12/17 від 11.12.2017 року.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя за іпотечним договором від 17.05.2010 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Лаганик Р.І. та зареєстрованим в реєстрі за №617, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петренко К.В. та зареєстровано в реєстрі за №1971.

Відповідно до п. 1.1. договору про задоволення вимог іпотекодержателя у зв`язку з укладанням між ТОВ "Універсам "Тополя" (Новим кредитором) та ТОВ "ФК "Фактор Груп" (Первісним кредитором) Договору про відступлення прав вимоги (цесії) №22/2017-КБЕ-Ц від 07.11.2017 року, за умовами якого Первісний Кредитор відступив Новому Кредитору право вимоги за кредитним договором №ВКЛ 88/10 від 17 травня 2010 року, з урахуванням усіх змін та доповнень внесених до нього, а також Договору про відступлення права вимоги за Іпотечними договорами, посвідченого 07 листопада 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кабаєвою А.А. та зареєстровано в реєстрі за №1717, на підставі ст. ст. 36, 37 Закону України "Про іпотеку", Сторони досягли згоди про задоволення вимог ТОВ "Універсам "Тополя" в позасудовому порядку шляхом передачі ПАТ "ДЗАК" і набуття ТОВ "Універсам Тополя" права власності на предмет іпотеки.

Згідно п.п. 1.2., 1.4 Договору про задоволення вимог іпотекодержателя предметом іпотеки за Договором іпотеки (далі - Предмет іпотеки), право власності на який ТОВ "Універсам "Тополя" набуває в рахунок виконання зобов`язань за Кредитним договором №ВКЛ 88/10 від 17.05.2010 р., укладеного між ПАТ "ДЗАК" та ПАТ "ВТБ Банк" стосовно виконання зобов`язань, щодо повного та вчасного повернення кредиту в сумі 2 700 000 дол. США у строк до 15.05.2013 р. (включно), є:

- будівля корпусу №1 - цех №2 та №10 (1 Б), загальною площею 24 608,2 м.кв., за адресою Львівська область, місто Дрогобич, вул. Гайдамацька, буд. 22, реєстраційний номер об`єкту нерухомості 6, номер об`єкту в РПВН 3237847;

- будівля корпусу №3 - цех № 5 (1 Н), загальною площею 3572,2 м.кв. за адресою Львівська область, місто Дрогобич, вул. Гайдамацька, буд. 22, реєстраційний номер об`єкту нерухомості 6, номер об`єкту в РПВН 32378105;

- будівля гальванічного цеху - цех №8 (2 Л), загальною площею 4220,8 м.кв., за адресою Львівська область, місто Дрогобич, вул. Гайдамацька, буд. 22, реєстраційний номер об`єкту нерухомості 6, номер об`єкту в РПВН 25191351;

- будівля цеху гідроциліндрів - цех №8 (1 М), загальною площею 2638,0 м.кв., за адресою Львівська область, місто Дрогобич, вул. Гайдамацька, буд. 22, реєстраційний номер об`єкту нерухомості 6, номер об`єкту в РПВН 32378801;

- будівля корпусу №3 - цех №8 (1 Л), загальною площею 3437,9 м.кв., за адресою Львівська область, місто Дрогобич, вул. Гайдамацька, буд. 22, реєстраційний номер об`єкту нерухомості 6, номер об`єкту в РПВН 32378320;

- будівля адміністративно-побутових корпусу №1 - цехів №2 та №10 з перехідними галереями (З А), загально площею 5408,5 м.кв., за адресою Львівська область, місто Дрогобич, вул. Гайдамацька, буд. 22, реєстраційний номер об`єкту нерухомості 6, номер об`єкту в РПВН 32378409;

- будівля побутових приміщень корпусу №3 - цехів №5 та №8 з їдальнею та переходом (ЗК), загально площею 1908,1 м.кв., за адресою Львівська область, місто Дрогобич, вул. Гайдамацька, буд. 22, реєстраційний номер об`єкту нерухомості 6, номер об`єкту в РПВН 32378916;

- будівля котельної (басейну) (1 Г), загальною площею 182,0 м.кв., за адресою Львівська область, місто Дрогобич, вул. Спортивна, буд. 2а, реєстраційний номер об`єкту нерухомості 6, номер об`єкту в РПВН 32378695;

- будівля корпусу басейну "Синевір" /павільйон ванн/ (2 А), загальною площею 1048,1 м. кв.; чаша плавального басейну (В), зови. розм. 50,9 х 22,12 (В); навіс з кладовою (1Б) загальною площею 33,2 м.кв., за адресою Львівська область, місто Дрогобич, вул. Спортивна, буд. 2А, реєстраційний номер об`єкту нерухомості 6, номер об`єкту в РПВН 12553895.

Відповідно до п. 3.1., 3.2. договору про задоволення вимог іпотекодержателя встановлено, що ТОВ "Універсам "Тополя" набув предмет іпотеки у власність за ринковою вартістю 14 540 777,00 грн. без ПДВ, визначеною на підставі оцінки, складеної суб`єктом оціночної діяльності згідно із Звітом про оцінку вартості основних фондів, що знаходяться на балансі ПАТ "ДЗАК", складеним суб`єктом оціночної діяльності Правобережною товарною біржою (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 225/17 від 21 березня 2017 року, виданий ФДМ України).

Предмет іпотеки передається у власність іпотекодержателя в рахунок повного виконання іпотекодавцем своїх зобов`язань за кредитним договором.

Отже, сторони досягли згоди про задоволення вимог іпотекодержателя (ТОВ "Універсам "Тополя" в позасудовому порядку - шляхом передачі іпотекодавцем і набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

Саме в цей момент припиняється іпотека за договором № 617 в цілому - з підстав, визначених ст. ст. 3, 17 Закону України "Про іпотеку" - у зв`язку з припиненням основного зобов`язання.

Кредитний договір (основне зобов`язання) припиняється в цілому, договір іпотеки (похідне зобов`язання) припиняється в цілому, права всіх іпотекодержателей, які були такими за договором № 617, припиняються.

В обґрунтування позову позивач у даній справі посилався на обставини, що свідчать про фраудаторність вказаного правочину та правовою підставою позову зазначав положення ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

Отже, предметом спору у даній справі є вимога позивача про визнання недійсними правочинів, стороною яких є боржник, щодо якого відкрито справу про банкрутство.

Відповідно до ч.6 ст.12 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Банкрутство за своєю природою є особливим правовим механізмом врегулювання відносин між неплатоспроможним боржником та його кредиторами, правове регулювання якого регламентовано Кодексом України з процедур банкрутства, який введено в дію з 21.10.2019 року, а до введення в дію цього Кодексу - Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", які визначають особливості провадження у справах про банкрутство, тобто є спеціальними у застосуванні при розгляді цих справ.

Законодавство у сфері банкрутства містить спеціальні та додаткові, порівняно із нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, які застосовуються коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, який врегульовано законодавством про банкрутство.

Законодавство про банкрутство (як ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у редакції, чинній з 19.01.2013 року, так і ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства, не визначає вимоги до укладеного правочину, а врегульовує спеціальні правила та процедуру визнання недійсними правочинів, укладених боржником, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, та містить спеціальні положення щодо строків (сумнівного періоду, протягом якого боржник вчиняє правочини), суб`єктів (осіб, які мають ініціювати право визнання договорів недійсними) і переліку підстав, за наявності яких можна визнавати правочини недійсними.

Критерієм для застосування норм ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства та ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", у тому числі і до заяв, поданих після введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства, є дата відкриття провадження у справі про банкрутство.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч.1 ст.58 Конституції України, згідно з якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

Проте, на відміну від загальних норм Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування спеціальних норм законодавства про банкрутство можливо лише при наявності відкритого провадження у справі про банкрутство боржника, коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, а відтак правочин (договір), укладений до відкриття провадження у справі про банкрутство, не може оцінюватись судом на предмет його відповідності/невідповідності вимогам законодавства про банкрутство, чинного на час укладення цього правочину.

Аналіз норм ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства дає підстави для висновку, що приписами цієї норми чітко визначено, що ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства підлягає застосуванню до правочинів, вчинених боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, а відтак норма ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, щодо відрахування трирічного строку, розширеному тлумаченню не підлягає.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 28.10.2021 року у справі №911/1012/13, в якій було уточнено правову позицію судової палати щодо застосування ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства та ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" під час вирішення спорів про визнання недійсними правочинів, вчинених боржником до введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства, викладеної у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 року у справі № 904/7905/16.

Отже, критерієм для застосування Кодексу України з процедур банкрутства та Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", у тому числі і до заяв, поданих після введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства, є дата відкриття провадження у справі про банкрутство.

Провадження у даній справі про банкрутство ПАТ "ДЗАК" порушено ухвалою господарського суду від 29.12.2017 року відповідно до норм Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, чинній з 19.01.2013 року) (надалі - Закон), умови та підстави визнання недійсними правочинів (договорів) та спростування майнових дій боржника в якому було врегульовано ст. 20 цього Закону.

Так, згідно з ч.1 ст.20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов`язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна; боржник прийняв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Виходячи з аналізу ст.20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" наведена норма у частині підстав визнання недійсними правочинів боржника підлягає застосуванню у справах про банкрутство, провадження у яких відкрито під час дії цього Закону та до правочинів (договорів) або майнових дій боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство.

У зв`язку з викладеним, враховуючи, що провадження у цій справі про банкрутство порушено на підставі норм Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, чинній з 19.01.2013 року), відсутні правові підстави для застосування при розгляді заяви кредитора про визнання недійсним спірного договору з підстав недійсності правочину, передбачених ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства, на що посилався позивач.

В даному випадку спірний договір укладено в межах "підозрілого періоду" (у даному випадку - одного року), встановленого ст.20 цього Закону.

Колегія суддів звертає увагу, що позовна заява містить визначення оскаржуваного договору як "фраудаторний" згідно ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства, яка не підлягає в даному випадку до застосування при вирішенні даного спору. Тому при оцінці доводів позивача суд керується принципом jura novit curia ("суд знає закони"), одним із елементів якого є застосування норми права до фактичних обставин спору.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація сторонами їхніх спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні нормативні приписи (зокрема, постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 року у справі №265/6582/16-ц).

Отже, керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони"), при апеляційному перегляді справи колегія суддів встановлює, чи доведено позивачем, що спірний договір має ознаки фраудаторності.

Колегія суддів зауважує, що з огляду на правову позицію апелянта слід встановити такі ознаки спірного договору як фраудаторного:

- виконання грошових зобов`язань боржника перед кредитором ПАТ "Юнікон" та перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим в результаті укладення спірного правочину;

- боржник здійснив відчуження належного йому майна за заниженою ціною, внаслідок чого стало недостатньо майга для задоволення вимог кредиторів.

Такі обставини позивачем не доведено і це підтверджується наступним:

Відповідно до ст.1 Закону України "Про іпотеку" ( в редакції, що діяла на час укладення оспорюваного договору) ( надалі - Закон)- іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 3 вказаного Закону передбачено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстраці1.

Статею 9 вказаного Закону передбачено право іпотекодавця виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки.

Стаття 33 Закону передбачає підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

У разі порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності іпотекодавця або визнання його банкрутом або при ліквідації юридичної особи - іпотекодавця іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов`язання, якщо іпотекодержатель і правонаступник іпотекодавця не досягнуть згоди про інше.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 37 Закону передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Приписами ст.23 Закону про банкрутство, який діяв на час порушення провадження у даній справі, передбачено, що забезпечені вимоги кредиторів вносяться до реєстру кредиторів окремо.

Згідно ч.4 ст.42 Закону про банкрутство майно банкрута, що є предметом забезпечення, не включається до ліквідаційної маси і використовується виключно для задоволення вимог кредитора за зобовязаннями, які воно забезпечує.

Слід зазначити, що договори від 06.11.2017 року між Банком та ТОВ "ФК "Фактор Груп" про відступлення права вимоги грошових зобов`язань та про відступлення права вимоги за іпотечними договорами, а також договори від 07.11.2017 року між ТОВ "ФК "Фактор Груп" та ТОВ "Універсам "Тополя" про відступлення права вимоги за кредитним договором та за іпотечними договорами, в тому числі за договором іпотеки № 617 не оскаржувались та є чинними.

Отже, уклавши оспорюваний правочин, його сторони жодним чином не порушили ні вимоги діючого на час його укладення законодавства, ні права інших кредиторів боржника. Задоволення вимог інших кредиторів, в тому числі позивача, не могло бути проведене за рахунок спірного нерухомого майна, оскільки таке майно не включається до ліквідаційної маси банкрута. Саме іпотекодержатель має право на задоволення своїх вимог за рахунок спірного іпотечного майна, як то передбачає Закон України "Про іпотеку" та законодавство про банкрутство.

Відповідно до ст. ст. 7, 13 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ч. 1 ст. 9 Конституції України та Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР " Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції", Закону України від 23.02.2006 року №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Суду у справі "Трофимчук проти України" no. 4241/03 від 28.10.2010 року Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

З огляду на вищевикладені мотиви суду апеляційної інстанції щодо необгрунтованості правової позиції скаржника, колегія суддів не надає оцінку іншим доводам апеляційної скарги, оскільки є встановленим, що позивач не довів заявлені ним позовні вимоги, порушення його прав та законних інтересів. Вказане є підставою для відмови в задоволенні позову.

Суд в оскаржуваному рішенні відмовив в задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Колегія суддів щодо цього звертає увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

На думку колегії суддів суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обгрунтованість позову та помилково застосував позовну давність відмовляючи в задоволенні вимог позивача. В даному випадку позовні вимоги не доведені. Однак по суті рішення про відмову в задоволенні позову є вірним, тому його слід залишити без змін, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати за розгляд позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 269, 275, 276, 281-283 Господарського процесуального кодексу України суд, - ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 10.11.2022 року у справі № 908/2609/17(908/1359/22) залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 28.06.2023 року.

Головуючий суддя Т.А. Верхогляд

Суддя А.Є. Чередко

Суддя Ю.Б. Парусніков