ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2023 року Справа №906/231/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Олексюк Г.Є.

суддя Гудак А.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Бойка Володимира Анатолійовича на рішення Господарського суду Житомирської області від 23.03.2023 у справі №906/231/23 (суддя Машевська О.П., повний текст рішення складено 28.03.2023)

за позовом фізичної особи-підприємця Бойка Володимира Анатолійовича

до товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирський м`ясокомбінат"

про стягнення 48 000,00 грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 23.03.2023 у справі №906/231/23 у позові фізичної особи-підприємця Бойка Володимира Анатолійовича до товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирський м`ясокомбінат" про стягнення 48000,00 грн відмовлено.

В обґрунтування свого рішення, суд першої інстанції вказав, що за умовами п. 2.1.1. та 2.1.3, 3.2 договору №ТР-71 сторони домовились про формування заявки та спосіб її передачі, однак доказів на підтвердження формування/отримання заявки матеріали справи не містять.

Крім того, судом встановлено, що сторони у п. 5.2. договору №ТР-71 визначили перелік документів, які додаються до акта, однак докази на підтвердження дотримання вказаних вимог позивачем при надісланні вказаних актів відповідачу як 03.08.2022, так і 15.11.2022 в матеріалах справи відсутні. При цьому, вимогу про стягнення 48000,00 грн позивач підтверджує актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) №2 від 11.06.2022 та №3 від 17.06.2022, які не підписані відповідачем після їх отримання на свою адресу поштою.

Господарський суд вказав, що із урахуванням обставин невизнання відповідачем факту надання послуг з перевезення товару, позивач не позбавлений був можливості доводити факт надання послуг з перевезення товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення перевезення товару, однак які матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог за правилами ст.73 та 74 ГПК України, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву задовольнити.

Апелянт, зокрема, вказує, що акти №2 від 11.06.2022 та №3 від 17.06.2022 відповідач отримав 26.08.2022 року, при цьому будь-яких заперечень не надав, а тому, враховуючи 14 календарних днів з дня отримання актів - згідно п.4.3 договору, відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання починаючи з 09.09.2022 року, оскільки відмовився від підписання актів наданих послуг. Однак, господарський суд вказані обставини та доводи не врахував, обмежився виключно позицією та доводами відповідача по справі.

Скаржник також зазначає, що за своєю правовою природою укладений сторонами спору договір є договором підряду (предмет договору - перевезення вантажу), сторонами виступають замовник та виконавець, з огляду на що посилається на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 17.08.2021 у справі № 910/16308/20 щодо застосування ст.853, 882 ЦК України, яку не було враховано судом першої інстанції при прийнятті рішення.

У відповідності до ст.263 ГПК України позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому вказує, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що матеріали справи не містять доказів факту надання позивачем послуг з перевезення. Доводи апеляційної скарги ніяким чином не спростовують вказаний висновок суду, а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на що просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи приписи ч.6 ст.252, ч.10 ст.270 ГПК України, зважаючи на категорію та складність справи, обсяг та характер доказів, які входять до предмету доказування, час, необхідний для вчинення судом та учасниками процесуальних дій, кількість учасників справи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги фізичної особи-підприємця Бойка Володимира Анатолійовича на рішення Господарського суду Житомирської області від 23.03.2023 у справі №906/231/23 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, відзив на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 11.05.2022 між ТОВ "Житомирський м`ясокомбінат" (замовник) та ФОП Бойко Володимиром Анатолійовичем (перевізник) укладений договір №ТР-71 про надання транспортних послуг (а.с.7-10), згідно з п.1.1 якого замовник замовляє, а перевізник надає послуги з організації і виконання перевезень вантажів автомобільним транспортом у міських та міжміських сполученнях. На умовах, визначених цим договором, перевізник зобов`язується прийняти та доставити ввірений замовником вантаж до пункту призначення та передати вантажоодержувачу, а замовник зобов`язується оплатити послуги, надані перевізником.

Відповідно до п.1.2 договору, послуги надаються власним автотранспортом перевізника або із залученням третіх осіб за дії яких перевізник несе повну відповідальність, як за власні.

За умовами п. 2.1 договору, замовник зобов`язаний надавати заявки на перевезення вантажу, в яких має бути зазначено вид автотранспорту маршрут та черговість доставки вантажу, розрахований плановий кілометраж для доставки вантажу в пункт призначення, температурний режим, дата та час завантаження, дата та час розвантаження, та інша інформація, необхідна для здійснення доставки вантажу вантажоодержувачу.

Замовник зобов`язаний своєчасно оплачувати послуги перевізника (п. 2.3 договору).

Розділом 3 договору визначені обов`язки перевізника, зокрема, перевізник зобов`язаний:

- щоденно надавати замовнику список автотранспорту: по магістральним напрямкам до 14:00 години; по локальним напрямках до 17:00 години, який може бути задіяним для здійснення перевезення (п.3.1);

- забезпечити наявність документів, необхідних для отримання вантажу, здійснення перевезення, здачі вантажу (п. 3.3);

- здійснити перевезення у відповідності до умов, визначених цим договором, додатками до нього та заявкою на перевезення (п. 3.4);

- забезпечити наявність всіх необхідних документів для отримання вантажу. Підставою для одержання вантажу перевізником до перевезення є: - довіреність (доручення), надану перевізником, в якій вказано державні номери автомобіля, прізвище, ім`я та по-батькові водія, паспортні дані, дату видачі або належним чином заповнений подорожній лист; - наданий водієм паспорт, посвідчення водія, технічний талон на автотранспортний засіб (п.3.7).

Замовник зобов`язаний оплатити надані перевізником належним чином послуги шляхом безготівкового перерахування коштів на його поточний рахунок, вказаний в цьому договорі, протягом 14 (чотирнадцяти) банківських днів з дня підписання актів приймання-передачі послуг перевезення (п. 4.3 договору).

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, позивач в період з 01.06.2022 до 04.06.2022 надав відповідачу послуги на суму 14 400,00 грн, про що складено акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №1 (а.с.11). Згідно платіжного доручення №24931 від 15.06.2022 відповідач здійснив оплату за надані послуги в повному обсязі (а.с.12).

Крім того, позивач вказує, що у період з 07.06.2022 до 11.06.2022 надав відповідачу послуги на суму 28800,00 грн та у період з 14.06.2022 до 17.06.2022 - на суму 19 200,00 грн, про що оформив акти здачі-приймання робіт (надання послуг) №2 від 11.06.2022 (а.с.13) та №3 від 17.06.2022 (а.с.14) відповідно.

03.08.2022 перевізник надіслав вказані акти відповідачу листом з описом вкладення відповідачу (а.с.16).

Листом від 14.11.2022 (а.с.15) позивач повторно надіслав відповідачу примірники актів №2 від 11.06.2022 та №3 від 17.06.2022 для підписання (а.с.17).

15.11.2022 позивач надіслав претензію-вимогу про сплату грошових коштів на суму 48000,00 грн за вказаними актами (а.с.18-21).

У відповідь на лист від 14.11.2022, замовник листом від 02.01.2023 повідомив про відмову у підписанні вказаних актів та вказав на відсутність підтвердження позивачем факту наданих послуг у відповідності до п.5.2 договору, а також повідомив про те, що замовлення на надання таких послуг підприємством не розміщувалося (а.с.81-82).

Позивач, посилаючись на не підписання відповідачем актів здачі-приймання робіт (надання послуг) №2 від 11.06.2022 та №3 від 17.06.2022 та відповідно неоплату наданих послуг, звернувся з даним позовом до суду.

Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду колегія суддів враховує наступне.

Згідно зі ст.509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Відповідно до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом положень статей 626, 627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судом першої інстанції встановлено, що правовідносини сторін виникли на підставі договору №ТР-71 про надання транспортних послуг. Водночас, суд дійшов висновку, що вказаний договір за правовою природою є договором перевезення вантажу.

Натомість, згідно доводів апеляційної скарги, скаржник вважає, що укладений сторонами спору договір є договором підряду, сторонами виступають замовник та виконавець, а тому застосуванню підлягають ст.837, 853, 882 ЦК України.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У випадку виникнення між сторонами договірних правовідносин визначальною в даному контексті є оцінка договору, який згідно із ч.2 ст.11 ЦК України є підставою виникнення у сторін певного обсягу прав та обов`язків.

Відтак, у разі обґрунтування заявленого позову посиланням на договірні відносини сторін, розглядаючи спір, суд перш за все має встановити правову природу договору з урахуванням якої визначається зміст спірних правовідносин та їх нормативне регулювання з наступним встановленням обсягу прав та обов`язків сторін, змісту зобов`язання.

Отже, визначення правової природи договору, як правочину, нерозривно пов`язано з оцінкою дій сторін, направлених на набуття (зміну, припинення) ними певних прав та обов`язків. Досліджуючи дійсні правовідносини сторін суди повинні проаналізувати його правову природу (суть умов договору) та ті дії, які сторони мали вчинити або вчинили на виконання зобов`язань, їх відповідність умовам договором.

Апеляційним судом встановлено, що предметом договору згідно п.1.1 є надання послуг з організації і виконання перевезень вантажів автомобільним транспортом у міських та міжміських сполученнях.

Отже, здійснивши аналіз умов та змісту укладеного договору між сторонами, враховуючи вказані норми чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що договір №ТР-71 про надання транспортних послуг є за своєю правовою природою договором перевезення вантажу, та є підставою для виникнення у сторін господарських зобов`язань відповідно до положень ст.173, 174 ГК України та ст. 11, 202, 509 ЦК України, з огляду на що відповідні доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу.

Згідно з приписами ст.525, 526, 629 ЦК України та ст.193 ГК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.

За умовами ч.1 ст.909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

У відповідності до ст.307 Господарського кодексу України (далі - ГК України) за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Частиною 2 ст. 307 ГК України, яка кореспондується з ч.2 ст.909 ЦК України, договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень (ч.2 ст.307 ГК України).

За приписами ч.5 ст.307 ГК України, умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються кодексами, законами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов`язань.

Оцінюючи наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості в сумі 48000,00 грн на підставі актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) №2 від 11.06.2022 та №3 від 17.06.2022, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до п.3.8, 3.21 договору, перевізник взяв на себе зобов`язання надати замовнику оригінали документів, що стосуються перевезення у термін не більше семи календарних днів після закінчення перевезення; своєчасно звітувати за рейс та здати документи: видаткові накладні на вантаж, ТТН, маршрутний лист/завдання на перевезення.

Пунктом 4.1 договору сторони погодили, що ціни на послуги узгоджуються сторонами в заявках на перевезення і в подальшому вказуються у рахунках-фактурах перевізника.

Вартість послуг, що надаються перевізником, визначаються сторонами у додатку №2 до цього договору, який є невід`ємною частиною даного договору та зазначаються в заявках (п. 4.2 договору).

За умовами п.2.1.1. та 2.1.3., 3.2 договору сторони домовились про формування заявки та спосіб її передачі, зокрема на електронну адресу: .

Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції, доказів на підтвердження формування/отримання заявки сторонами не надано та матеріали справи не містять.

Крім того, у відповідності п.5.1 договору, перевізник зобов`язаний був у строк не більше семи календарних днів після завершення перевезення вантажу надати замовнику два підписані ним ідентичні примірники акта приймання-передачі послуг з перевезення з усіма документами, що підтверджують належне виконання таких послуг.

До акта додаються наступні документи: довіреність (доручення), надану перевізником, в якій вказано державні номери автомобіля, прізвище, ім`я та по-батькові водія, паспортні дані, дату видачі або належним чином заповнений подорожній лист; оригінал належним чином оформленої товарно-транспортної накладної (екземпляр замовника); оригінали видаткових накладних, з усіма необхідними відмітками про приймання вантажу; довіреність від вантажоодержувача на отримання вантажу; інші документи, передбачені цим договором або ті, що надавались вантажовідправником чи/або вантажоодержувачем (п. 5.2 договору).

Згідно з п.5.3 договору, замовник зобов`язаний розглянути акт у термін не більше 10 (десяти) робочих днів з дня його отримання, підписати акт і повернути один примірник перевізнику чи/або надати мотивовану відмову від його підписання. Відсутність або неналежне оформлення будь-якого з документів, визначених п.5.2. цього договору є підставою для відмови у підписанні акта.

Із аналізу умов договору вбачається, що сторони визначили алгоритм своїх дій після завершення перевезення вантажу, а також часові межі для їх здійснення. Крім того, сторони погодили перелік документів, які додаються до акта, що підтверджують належне виконання наданих послуг та відповідно будуть підставою для їх оплати.

Водночас, як вірно встановлено господарським судом, обов`язку щодо надання актів приймання-передачі послуг у строк, передбачений п.5.1 договору, перевізник не виконав, оскільки відправив акти №2 від 11.06.2022 та №3 від 17.06.2022 відповідачу лише 03.08.2022 (а.с.16), та повторно - 14.11.2022 (а.с.17). Крім того, позивачем не надано доказів долучення до актів приймання-передачі послуг переліку документів у відповідності до п.5.2 договору. Матеріали справи вказаних документів також не містять.

При цьому, вимогу про стягнення 48000,00 грн позивач підтверджує лише актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) №2 від 11.06.2022 та №3 від 17.06.2022.

Оцінюючи вказані акти, колегія суддів вважає їх неналежними та недопустимими доказами у розумінні ст.76,77 ГПК України в підтвердження виконання перевізником належним чином взятих на себе зобов`язань згідно договору про надання транспортних послуг від 11.05.2022, оскільки вони складені в односторонньому порядку позивачем та не підписані відповідачем після їх отримання.

Апеляційним судом також враховується, що відповідач і в суді першої інстанції, і в апеляційному суді послідовно заперечує надання послуг згідно договору за період з 07.06.2022 до 11.06.2022 та з 14.06.2022 до 17.06.2022.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги відсутність доказів в підтвердження формування/отримання заявки сторонами у відповідності з п.2.1.1, 2.1.3., 3.2 договору, а також не надання позивачем доказів складення та долучення до актів приймання-передачі послуг документів, передбачених п.5.2 договору, зважаючи на невизнання відповідачем факту надання послуг з перевезення товару, та підписання актів №2, 3 лише в одностороньому порядку позивачем, колегія суддів вважає недоведеним факт надання послуг та здійснення перевезення товару позивачем, а відтак погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Крім того, посилання скаржника на правову позицію, викладену в постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 17.08.2021 у справі №910/16308/20, відповідно до якої, якщо замовник не підписав акт та не висловив заперечення щодо виконання робіт, то такі роботи вважаються прийнятими, не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки висновки у даній справі не є релевантними, адже у вказаній справі мали місце інші фактичні обставини, відмінні від обставин у даній справі.

Згідно з ч. 3 ст.13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та досліджені судом апеляційної інстанції в розумінні ст. 73, 76-79, 86 ГПК України.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.

Оскільки відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається на скаржника згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Житомирської області 23.03.2023 у справі №906/231/23 залишити без змін, апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Бойка Володимира Анатолійовича - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Гудак А.В.