СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2023 року м. Харків Справа № 922/204/23

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Бородіна Л.І. , суддя Фоміна В.О.

без виклику учасників справи

розглянувши у приміщенні Східного апеляційного господарського суду в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Сумихімпром", м.Суми (вх.№690 Х/2)

на рішення Господарського суду Харківської області від 13.03.2023 у справі №922/204/23 (суддя Бринцев О.В., повний текст рішення складено 13.03.2023)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Сумихімпром", м. Суми

до Товариства з додатковою відповідальністю "РОСС", м. Харків

про стягнення 440 490,70 грн, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2023 року позивач звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю "РОСС" про стягнення попередньої оплати в розмірі 244 455,50 грн, а також пені в розмірі 89 470,71 грн, штрафу у розмірі 34 223,77 грн, 3% річних у розмірі 7 313,58 грн, інфляційних втрат у розмірі 64 725 грн, посилаючись на невиконання відповідачем свого обов`язку з поставки обумовленого товару за договором поставки №27-561 від 19.08.2021.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 13.03.2023 у справі №922/204/23 задоволено частково позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Сумихімпром" до Товариства з додатковою відповідальністю "РОСС" про стягнення про стягнення 440 490,70 грн. Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю "РОСС" на користь Публічного акціонерного товариства "Сумихімпром" попередню оплату в сумі 244 455,50 грн; 3% річних у сумі 301,38 грн; витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 671,35 грн. В решті позову відмовлено.

Мотивуючи рішення суд першої інстанції дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача попередньої оплати за договором у розмірі 244 455,50 грн. В частині позовних вимог про стягнення з відповідача фінансових санкцій у вигляді штрафу та пені, суд встановив, що матеріали справи не містять доказів здійснення позивачем повної оплати вартості товару в сумі 488 911,00 грн, а отже, порушення відповідачем строків постачання товару не доведено. У зв`язку з чим вважав, що правові підстави для нарахування пені та штрафу відповідно до положень пункту 6.2. Договору відсутні. Також суд дійшов висновку, що обов`язок відповідача з повернення попередньої оплати виникає після пред`явлення позивачем письмової вимоги в порядку частини другої статті 530 ЦК України, отже наявні підстави для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у сумі 301,38 грн.

Позивач із вказаним рішенням суду першої інстанції частково не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Харківської області від 13.03.2023 у справі №922/204/23 скасувати в частині відмови у стягненні пені в розмірі 89 470,71 грн, штрафу у розмірі 34 223,77 грн, 3% річних у розмірі 7 313,58 грн, інфляційних втрат у розмірі 64 725 грн та витрат по сплаті судового збору в сумі 2 936,01 грн. Прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на відповідача.

В обґрунтування апеляційної скарги позивачем наведено наступні доводи:

-позивач не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що умовами договору не визначено чіткого строку поставки товару, оскільки строк поставки відображено у п. 4.1. Договору, яким передбачено, що поставка товару здійснюється автомобільним транспортом згідно правил ІНКОТЕРМС-2000 на умовах DDP м. Суми (склад покупця), протягом 5-ти робочих днів з моменту повної оплати;

-не погодившись із доводами позивача про те, що поставка товару мала бути здійснена відповідачем не пізніше 01.12.2021, суд не надав оцінки листу відповідача №1701/1 від 17.01.2022, в якому він фактично визнав порушення умов договору у тому числі в частині строку поставки, оскільки на час складання листа від 17.01.2022 повідомив про вимушену затримку поставки, що мала бути здійснена у грудні 2021 року;

-позивач виконав зобов`язання з оплати першого платежу в розмірі 50% вартості товару. Подальше виконання сторонами зобов`язань залежало від наступного етапу - вчинення відповідачем дій, спрямованих на направлення повідомлення про готовність товару до відвантаження, що відповідачем здійснено не було. Таким чином, прострочення поставки товару мало місце виключно з вини відповідача, останній не надав повідомлення позивачу про готовність товару відвантаження у визначений договором строк, внаслідок чого у позивача були відсутні підстави для здійснення доплати залишкових 50% вартості товару;

-помилковим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача пені та штрафу в порядку п. 6.2. договору, оскільки бездіяльність відповідача щодо ненадання повідомлення про готовність товару до відвантаження, відсутність повної оплати товару і його подальшої поставки знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку. Виключно відповідач є винним у простроченні строку поставки товару, а відтак до відповідача мають бути застосовані санкції, передбачені п. 6.2. договору;

-суд дійшов передчасного висновку про те, що початком нарахування 3% річних та інфляційних втрат є пред`явлення вимоги до відповідача про повернення попередньої оплати, в той час як відповідач користується коштами позивача з 02.12.2021.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.04.2023 для розгляду справи №922/204/23 сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя (доповідач) Лакіза В.В., суддя Бородіна Л.І., суддя Мартюхіна Н.О.

З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Східного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що унеможливлює розгляд апеляційної скарги, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.04.2023, відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, витребувано у Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/204/23. Відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги до надходження матеріалів справи до Східного апеляційного господарського суду. Копію ухвали надіслано апелянту та на електронну адресу Господарського суду Харківської області.

21.04.2023 матеріали справи №922/204/23 надійшли до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 26.04.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Сумихімпром" на рішення Господарського суду Харківської області від 13.03.2023 у справі №922/204/23.

Оскільки предметом апеляційного оскарження є вимоги про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні пені в розмірі 89 470,71 грн, штрафу у розмірі 34 223,77 грн, 3% річних у розмірі 7 313,58 грн, інфляційних втрат у розмірі 64 725 грн, що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, враховуючи вимоги ч. 10 ст. 270 ГПК України, ухвалено здійснити розгляд справи №922/204/23 в порядку спрощеного провадження, без виклику (повідомлення) учасників справи.

Встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв і клопотань по суті справи та з процесуальних питань - 15 днів з дня вручення даної ухвали.

Клопотань про розгляд апеляційної скарги в судовому засіданні у відповідності до абз. 2 ч. 10 ст. 270 ГПК України від сторін не надходило.

Відповідач не скористався передбаченим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, відсутність якого відповідно до ч. 3 цієї статті не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги. Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується позивачем частково, суд апеляційної інстанції здійснює перегляд судового рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, а саме, в частині відмови у стягненні пені в розмірі 89 470,71 грн, штрафу у розмірі 34 223,77 грн, 3% річних у розмірі 7 313,58 грн, інфляційних втрат у розмірі 64 725 грн.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.06.2023, у зв`язку із знаходженням на лікарняному судді Мартюхіної Н.О., для розгляду справи №922/204/23 сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя (доповідач) Лакіза В.В., суддя Бородіна Л.І., суддя Фоміна В.О.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши в межах вимог апеляційної скарги правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 19.08.2021 між ПАТ "Сумихімпром" (покупець) та ТДВ "РОСС" (постачальник) був укладений договір поставки №27-561 (далі - Договір).

За умовами п. 1.1. постачальник зобов`язується поставити покупцю товар, зазначений у пункті 1.2., а покупець - прийняти та оплатити такий товар.

Найменування товару: обладнання для випікання хліба, характеристика викладена в таблиці (п. 1.2. договору).

Розділом 3 договору визначено порядок здійснення оплати.

Зокрема, відповідно до п. 3.1. договору, покупець здійснює попередню оплату на рахунок постачальника в розмірі 50% вартості товару та 50% після отримання повідомлення про готовність товару до відвантаження протягом 3 робочих днів.

Згідно п. 3.2. договору, строк повідомлення про готовність товару до відвантаження не повинен перевищувати 93 календарних дні з моменту здійснення попередньої оплати.

Поставка товару здійснюється автомобільним транспортом згідно правил ІНКОМТЕРМС-2000 на умовах DDP м. Суми (склад покупця), протягом 5-ти робочих днів з моменту повної оплати (п. 4.1. договору).

На виконання умов договору відповідачем були виставлені покупцю рахунки на оплату від 19.08.2021 №72903, №72906 на загальну суму 488.911,00 грн.

На виконання умов договору позивач перерахував відповідачу попередню оплату в розмірі 244 455,50 грн, що становить 50% від вартості товару. Здійснення оплати підтверджується платіжним дорученням від 19.08.2021 №16525, що міститься в матеріалах справи (а.с. 21).

17.01.2022 відповідач звернувся до позивача з листом (вих. №1701/1), яким повідомив позивача про затримку відвантаження товару за договором та орієнтовну дату виготовлення та поставки товару- 20.03.-24.03.2022 (а.с. 24)

У відповідь на вказаний лист позивач повідомив відповідача, що продукція згідно договору №27-561 від 19.08.2021 мала бути поставлена у грудні місяці. Дата поставки, зазначена у листі від 17.01.2022 не є прийнятною для покупця, у зв`язку з чим покупець просив пришвидшити поставку обладнання (а.с. 26).

17.11.2022 позивач звернувся до відповідача з претензією від №2684/15, в якій вимагав повернути отримані кошти в сумі 244 455,50 грн, сплачені в якості 50% попередньої оплати протягом 3-ох банківських днів з дати отримання претензії (а.с. 28).

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому зазначав, що станом на час подання позовної заяви відповідач відповіді на претензію не надіслав, обумовлений товар не поставив, попередню оплату в розмірі 244 455,50 грн не повернув. Посилаючись на обставини неповернення попередньої оплати, порушення строків поставки товару, позивачем нараховано до стягнення з відповідача пеню та штраф на підставі п. 6.2. договору, інфляційні втрати та 3% річних.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог, з наступних мотивів.

Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Основними видами господарських зобов`язань є майново-господарські зобов`язання та організаційно-господарські зобов`язання.

Згідно зі статтею 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Спірні правовідносини сторін у даній справі виникли з приводу невиконання продавцем своїх обов`язків договору поставки та повернення коштів, отриманих в якості попередньої оплати за товар, що мав бути поставлений відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ч.2 ст.530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтями 13 та 74 ГПК України встановлено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивач здійснив на користь відповідача попередню оплату в розмірі 244 455,50 грн, що становить 50% від вартості товару та підтверджується копією платіжного доручення від 19.08.2021 №16525.

За умовами п. 3.2. договору відповідач повинен був повідомити позивача протягом 93 календарних днів про готовність товару до відвантаження.

Натомість, лише 01.02.2022 на електрону адресу позивача відповідач надіслав лист від 17.01.2022 вих. №1701/1, в якому повідомив про затримку виконання замовлення за договором, а також зазначив про орієнтовний строк виконання замовлення 20.03.-24.03.2022. Позивач з даним строком не погодився та просив пришвидшити поставку обладнання за Договором.

В подальшому позивач звернувся до відповідача з претензією від 17.11.2022 №2684/15, в якій вимагав кошти в сумі 244 455,50 грн, сплачені в якості попередньої оплати вартості товару.

Втім, доказів поставки обумовленого товару за договором, а також доказів повернення передоплати у сумі 244 455,50 грн відповідачем не надано.

Згідно з частиною другою статті 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права випливає, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. У разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

При цьому, відсутність дій відповідача щодо поставки товару, надає позивачу право на «законне очікування», що йому будуть повернуті кошти попередньо сплачені останнім. Не повернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Брумареску проти Румунії», «Пономарьов проти України», «Агрокомплекс проти України»).

Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17).

Оскільки відповідачем на вимогу позивача не було повернуто суму попередньої оплати, колегія суддів вважає обґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача попередньої оплати за договором у розмірі 244 455,50 грн.

Спірним у даній справі також є питання щодо правомірності нарахування позивачем пені, штрафу за порушення відповідачем строку поставки товару та нарахування інфляційних і 3% річних за користування грошовими коштами.

Як вважав позивач, перебіг строку для направлення повідомлення про готовність товару для відвантаження почався 20.08.2021 і сплинув 20.11.2021. Втім, після 20.11.2021 до дати звернення з позовом позивач не отримував будь-яких повідомлень про готовність товару до відвантаження, а товар не був поставлений позивачу.

Позивач вважав, що враховуючий встановлений договором граничний строк для направлення повідомлення про готовність товару (не пізніше 20.11.2021), строк для здійснення доплати залишкових 50% від загальної вартості товару мало бути здійснено позивачем протягом 3 робочих днів з дати отримання повідомлення про готовність товару до відвантаження (24.11.2021 з урахуванням вихідних днів), а також строк поставки товару згідно з п. 4.1. договору (протягом 5 робочих днів з моменту його повної оплати), поставка товару мала бути здійснена не пізніше 01.12.2021.

Таким чином, виходячи з наведених доводів, позивач вважав, що з урахуванням умов п. 3.1., 3.2., 4.1. договору, граничним строком поставки товару є строк не пізніше 01.12.2021.

Суд першої інстанції не погодився із твердженнями позивача про те, що поставка товару мала бути здійснена відповідачем не пізніше 01.12.2021, оскільки вважав, що жодним із пунктів договору не передбачений чіткий строк поставки товару.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає, що відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 538 ЦК України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 538 ЦК України у разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

За змістом пунктів 3.1., 3.2. договору, покупець здійснює попередню оплату на рахунок постачальника в розмірі 50% вартості товару, що було здійснено позивачем. Інші ж 50% покупець сплачує вже після отримання повідомлення про готовність товару до відвантаження. За умовами п. 3.2. договору строк такого повідомлення не повинен перевищувати 93 календарних дні з моменту здійснення попередньої оплати.

Виходячи з умов п. 4.1. договору, поставка товару здійснюється протягом 5-ти робочих днів з моменту його повної оплати. Таким чином, виходячи з умов укладеного сторонами договору, виникненню зобов`язання відповідача з поставки товару має передувати направлення продавцем покупцю повідомлення про готовність товару до відвантаження, що, в свою чергу, матиме наслідком виконання позивачем зобов`язання з повної оплати вартості товару. Тобто, обов`язок позивача з повної оплати вартості товару залежить від надходження від відповідача повідомлення про готовність товару до відвантаження (пункт 3.1. договору), в той час як відповідач зобов`язується направити позивачу відповідне повідомлення. Фактично мало місце зустрічне виконання зобов`язань, оскільки виконання свого обов`язку однією із сторін було обумовлено виконанням іншою стороною також свого обов`язку. З наведеного вбачається, що строк поставки за договором чітко не був визначений сторонами, оскільки обов`язок сторін виконати умови договору як в частині оплати, так і в частині поставки, був обумовлений виконанням сторонами взаємних дій. Наведеним спростовуються доводи апелянта про необґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо відсутності у договорі чіткого строку поставки.

Як вважає апелянт, не погодившись із доводами позивача про те, що поставка товару мала бути здійснена відповідачем не пізніше 01.12.2021, суд не надав оцінки листу відповідача №1701/1 від 17.01.2022, в якому він фактично визнав порушення умов договору у тому числі в частині строку поставки, оскільки на час складання листа від 17.01.2022 повідомив про вимушену затримку поставки, що мала бути здійснена у грудні 2021 року. В той же час, колегія суддів вважає, що навіть направлення вказаного листа відповідачем з повідомленням про затримку поставки товару не може свідчити про встановлений сторонами строк поставки, оскільки такий строк був пов`язаний саме із здійсненням позивачем повної оплати вартості товару. Натомість, доказів здійснення позивачем повної оплати вартості товару в сумі 488 911,00 грн, що мало б наслідком виконання відповідачем поставки після повної оплати товару у строк, обумовлений п. 4.1. договору, позивачем не надано.

В апеляційній скарзі апелянт також зазначає, що позивач виконав зобов`язання з оплати першого платежу в розмірі 50% вартості товару. Подальше виконання сторонами зобов`язань залежало від наступного етапу - вчинення відповідачем дій, спрямованих на направлення повідомлення про готовність товару до відвантаження, що відповідачем здійснено не було. Таким чином, апелянт вважає, що прострочення поставки товару мало місце виключно з вини відповідача, останній не надав повідомлення позивачу про готовність товару відвантаження у визначений договором строк, внаслідок чого у позивача були відсутні підстави для здійснення доплати залишкових 50% вартості товару.

Разом з тим, як вже зазначалось, виникненню зобов`язання відповідача з поставки товару мало передувати виконання позивачем зобов`язання з повної оплати вартості товару (пункт 4.1. договору). Натомість за відсутності доказів здійснення позивачем повної оплати вартості товару, відсутні підстави для твердження про порушення відповідачем строків постачання товару.

Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором (частини перша статті 216 ГК України).

Пеня та штраф за порушення строку поставки товару передбачені пунктом 6.2. договору, згідно якого у разі порушення строків постачання товару постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі 0,1% вартості непоставленого в строк товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково сплачує штраф у розмірі 7% вартості непоставленого товару.

Отже, нарахування пені та штрафу за період прострочення поставки товару за кожен день прострочення має бути здійснено в разі порушення строку поставки. Водночас, враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів здійснення позивачем повної оплати вартості товару в сумі 488 911,00 грн, відсутні правові підстави для нарахування пені та штрафу відповідно до положень пункту 6.2. договору, оскільки цим пунктом встановлена відповідальність постачальника, зокрема, за порушення строків постачання товару, чого в даному випадку не встановлено. Крім того, умовами договору сторонами не було встановлено відповідальності за несвоєчасне направлення відповідачем повідомлення про готовність товару до відвантаження.

Як вже зазначалось, попередня оплата це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

За змістом статті 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, сума інфляційних втрат та 3% річних від несплаченої (неповернутої) суми попередньої оплати є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Тобто правовідношення, в якому у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу.

Абзацом 2 пункту 6.2. договору встановлено, що у разі здійснення покупцем попередньої оплати постачальник повертає покупцю кошти з урахуванням індексу інфляції.

На підставі вказаних положень позивач нарахував відповідачу 3% річних у сумі 7 614,96 грн та інфляційні втрати в розмірі 64 725,76 грн за період з 02.12.2021 по 15.12.2022 на попередню оплату.

Натомість, як правомірно враховано судом першої інстанції, умовами договору не встановлений конкретний строк повернення постачальником (відповідачем) попередньої оплати у випадку невиконання обов`язку з поставки товару.

Частиною 2 ст. 693 ЦК України визначено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

В силу положень статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У відповідача виникло грошове зобов`язання перед позивачем у вигляді попередньої оплати, конкретний строк повернення якого умовами договору не встановлено. А отже, виходячи з приписів законодавства, обов`язок відповідача з повернення попередньої оплати виникає після пред`явлення позивачем письмової вимоги в порядку частини другої статті 530 ЦК України.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у постанові від 13.06.2018 у справі №522/799/16-ц днем пред`явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв`язку і підприємством зв`язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред`явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Матеріали справи свідчать, що з вимогою про повернення коштів (попередньої оплати) позивач звернувся до відповідача лише 17.11.2022, про що свідчить наявна в матеріалах справи претензія №2684/15 від 17.11.2022 про повернення коштів в сумі 244 455,50 грн, сплачених у якості 50% попередньої оплати вартості товару протягом 3 банківських днів з дати отримання претензії (а.с. 27).

Судом першої інстанції під час розгляду справи встановлено та не спростовано позивачем, що згідно з інформацією, яка міститься на веб-сторінці Укрпошти (https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html), поштове відправлення за №551 надійшло 26.11.2022 на відділення поштового зв`язку №61052 та не було вручене відповідачеві під час доставки з "інших причин".

Таким чином, зважаючи на надходження претензії про повернення грошових коштів від 17.11.2022 №2684/15 на відділення поштового зв`язку 26.11.2022, останнім днем повернення попередньої оплати є 30.11.2022 (з урахуванням вихідного дня).

Здійснивши перерахунок відсотків річних за період з 01.12.2022 по 15.12.2022 (кінцева дата визначена в позові позивачем) на суму попередньої оплати 244 455,50 грн, суд першої інстанції дійшов висновку їх розмір становить 301,38 грн. Вказаний розрахунок перевірено судом апеляційної інстанції та встановлено, що він є арифметично вірним, а періоди його нарахування здійснено місцевим господарським судом з урахуванням встановлених у справі обставин щодо кінцевого терміну повернення попередньої оплати та не виходять за межі строку, визначеного позивачем. В частині стягнення з відповідача 7 313,58 грн відсотків річних, нараховані позивачем за період з 02.12.2021 по 30.11.2022 у задоволенні позову правомірно відмовлено.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати в розмірі 64725,76 грн.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у постанові від 03.02.2021 у справі 910/14761/19, нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж.

Оскільки період прострочення відповідачем виконання зобов`язання з повернення попередньої оплати становив менше місяця, а саме, з 01.12.2022 по 15.12.2022 (дата, визначена позивачем у позові), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування до відповідача відповідальності в частині спати суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції в порядку статті 625 ЦК України.

За приписами частини третьої статті 13, частини першої статті 74, частин першої, другої статті 76, частини першої статті 77 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави для своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до приписів частин першої, другої статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням встановлених у справі обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи позивача, зазначені в апеляційній скарзі, спростовуються встановленими обставинами у справі, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржена позивачем. За результатами апеляційного перегляду колегія суддів вважає правомірними висновки суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, в той час як доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст.269,275,277,281-283 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Сумихімпром" на рішення Господарського суду Харківської області від 13.03.2023 у справі №922/204/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Харківської області від 13.03.2023 у справі №922/204/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 26.06.2023

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя Л.І. Бородіна

Суддя В.О. Фоміна